projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
És una prova que utilitza diferents substàncies marcades amb isòtops radioactius, anomenades «radiofàrmacs», que permeten veure a l'interior del cos. S'utilitzen en concentracions molt petites i la dosi de radiació que produeixen és inferior a altres proves de radiologia.
Un cop dins de l'organisme, la substància arriba a l'òrgan que es vol explorar.
Un aparell anomenat «gammacàmera» en detecta la radiació.
Els senyals que obté li permeten produir imatges de la part que s'està explorant.
Són imatges funcionals i moleculars.
És a dir que, a diferència d'altres proves, mostren en temps real com funcionen els òrgans i teixits atès que en poden captar els canvis moleculars que s'esdevenen mentre treballen.
En pacients amb càncer, principalment de mama, aquesta prova permet obtenir dades sobre el primer gangli, anomenat «gangli sentinella», on van a parar les cèl·lules del tumor.
Per al diagnòstic i seguiment de pacients amb tumors, sobretot en dones amb càncer de mama.
Aquesta prova permet obtenir dades sobre el primer gangli, anomenat «gangli sentinella», on van a parar les cèl·lules del tumor.
Així es pot veure si les cèl·lules cancerígenes es poden haver estès i, per tant, si hi ha risc de metàstasi.
Abans que es comencés a utilitzar aquesta prova de forma sistemàtica s'extreien el gangli sentinella i els altres ganglis que formen la cadena limfàtica, amb una cirurgia molt més agressiva.
Actualment, el fet de poder-la utilitzar permet decidir si cal extreure'ls o no segons si el resultat és positiu o negatiu.
La prova consta de dues parts: una, abans de la cirurgia, i l'altra, durant la cirurgia.
S'injecta el radiofàrmac a la zona del tumor i, a continuació, s'obtenen imatges del gangli sentinella.
El cirurgià o cirurgiana extreu el gangli, el patòleg o patòloga l'analitza i, en funció de la informació obtinguda amb la gammagrafia i amb la biòpsia, es decideix com procedir.
No cal cap preparació especial.
Un infermer o infermera, o personal tècnic especialitzat, un metge o metgessa especialista en medicina nuclear, un cirurgià o cirurgiana i un patòleg o patòloga.
Entre altres, es fa servir per a determinats tipus de càncer de mama, melanomes i per a alguns tumors ginecològics.
Coneguda popularment com a PET, aquesta sigla correspon al nom de «tomografia per emissió de positrons».
És una prova que utilitza diferents substàncies marcades amb isòtops radioactius, anomenades «radiofàrmacs», que permeten veure l'interior del cos. S'utilitzen en concentracions molt petites i la dosi de radiació que produeixen és equivalent a altres proves de radiologia.
Un cop dins de l'organisme, la substància arriba a l'òrgan que es vol explorar.
Els senyals que obté li permeten produir imatges de la part que s'està explorant.
Són imatges funcionals i moleculars.
És a dir que, a diferència d'altres proves, mostren en temps real com funcionen els òrgans i teixits atès que en poden captar els canvis moleculars que s'esdevenen mentre treballen.
Per al diagnòstic i el seguiment de malalties oncològiques, neurològiques i cardiovasculars.
El radiofàrmac s'administra sempre per via intravenosa.
Cal estar en dejú almenys sis hores abans de la prova.
Si esteu prenent algun medicament, ho heu de dir al vostre metge o metgessa.
Un metge o metgessa especialista en medicina nuclear
Habitualment l'ús que se'n fa és en l'àmbit de l'oncologia i les malalties cardiovasculars o del cervell.
Així doncs, les proves més comunes són:
Cal que aviseu el metge o metgessa en els casos següents:
En determinades ocasions, el metge o metgessa pot considerar adequat que, a més de la prova, es faci una tomografia computada (TC).
En aquests casos caldrà injectar un contrast radiològic.
És una prova que serveix per al diagnòstic i el tractament d'un ventall de patologies que afecten diferents òrgans i sistemes i utilitza diferents substàncies marcades amb isòtops radioactius, anomenades «radiofàrmacs», que permeten veure l'interior del cos. S'utilitzen en concentracions molt petites i la dosi de radiació que produeixen és equivalent o inferior a altres proves de radiologia.
Un cop dins de l'organisme, la substància arriba a l'òrgan que es vol explorar.
Un aparell anomenat «gammacàmera» en detecta la radiació.
Els senyals que obté li permeten produir imatges de la part que s'està explorant.
Són imatges funcionals i moleculars.
És a dir que, a diferència d'altres proves, mostren en temps real com funcionen els òrgans i teixits atès que en poden captar els canvis moleculars que s'esdevenen mentre treballen.
Per al diagnòstic i el tractament d'un ventall de patologies que afecten diferents òrgans i sistemes.
Permet explorar els ossos, els ronyons, els pulmons, el cervell, el sistema cardíac, etc. Permet observar en temps real els canvis moleculars que s'esdevenen mentre l'òrgan funciona.
Aquest nivell de precisió fa que moltes vegades es faci servir com a eina per a la detecció precoç d'algunes malalties.
Habitualment, el radiofàrmac s'administra per via intravenosa.
No cal cap preparació especial.
Un metge o metgessa especialista en medicina nuclear.
Habitualment es fa servir per explorar els ossos, el cor, els ronyons, les tiroides, els pulmons i el cervell.
Així doncs, les exploracions més freqüents són:
Cal que aviseu el metge o metgessa en els casos següents:
Aquesta mateixa tecnologia té algunes aplicacions terapèutiques.
Per exemple, es pot utilitzar per tractar l'hipertiroïdisme i el càncer de tiroide.
La medicina nuclear és el nom amb el que es designen diverses proves i tècniques terapèutiques que utilitza diferents substàncies marcades amb isòtops radioactius, anomenades «radiofàrmacs», que permeten veure l'interior.
S'utilitzen en concentracions molt petites i la dosi de radiació que produeixen és equivalent o inferior a altres proves de radiologia.
Dins d'aquesta modalitat hi ha molts tipus de proves.
Els metges en triaran una o altra en funció del que necessitin explorar o tractar.
Segons la malaltia de què es tracti o la part del cos que es vulgui veure s'han de fer servir unes substàncies o unes altres.
Es poden administrar per via intravenosa o oral.
La durada de la prova també és molt variable.
Càncer de la cavitat oral / Càncer de l'orofaringe
El càncer oral s'origina quan les cèl·lules de la boca comencen a créixer i es divideixen per formar-ne de noves que el cos no necessita.
Sol afectar la llengua o els llavis, però també pot localitzar-se a les genives, el paladar, les galtes o les amígdales.
Acostuma a iniciar-se amb l'aparició d'una placa blanquinosa, similar a una llaga, que pot enfosquir-se o pigmentar-se i que pot produir dolor a mesura que creix.
Generalment, s'associa al consum d' alcohol i de tabac i afecta principalment els homes a partir dels 50 anys.
El càncer de boca representa entre el 3 i el 5% de tots els càncers diagnosticats o, d'una manera més àmplia, el càncer de cap i coll és un dels que tenen una prevalença més elevada i una de les deu causes més comunes de mort al món.
D'una manera aproximada, el càncer bucal és quatre vegades més prevalent entre els fumadors que entre els qui no han fumat mai, i les persones fumadores si, a més a més són bevedores (amb un consum d'alcohol superior als 45 g per dia), tenen un risc més alt de patir càncer de cap i coll que les persones abstèmies (entre sis i quinze vegades).
La detecció i el tractament precoços milloren el pronòstic d'aquesta malaltia.
En funció de la localització, el càncer oral pot ser:
Segons el tipus de cèl·lula que l'inicia, el càncer oral es classifica en:
No es coneix la causa exacta del càncer oral, però sí que són coneguts diversos factors de risc que poden augmentar la predisposició de les persones a patir-lo.
Es creu que el càncer és conseqüència de canvis en l'ADN de les cèl·lules (molècula que conté les instruccions necessàries per al desenvolupament i funcionament dels éssers vius).
Aquests canvis poden provocar que dues situacions:
El resultat d'aquests dos processos és el mateix: un creixement descontrolat de les cèl·lules i, per tant, l'aparició de càncer.
Hi ha alguns factors que poden predisposar les persones a patir càncer oral:
Els símptomes més freqüents del càncer oral són aftes que no es curen o dolor a la boca que no desapareix.
Qualsevol nafra o llaga en la boca que no es cura després de 15 dies és un senyal d'alerta que ha de comportar una visita urgent a odontologia.
La malaltia també es caracteritza per l'aparició de plaques blanques o vermelles damunt les genives, la llengua, les amígdales o al revestiment de la boca, i de protuberàncies o inflamacions a la galta o al coll.
Pot produir, a més, hemorràgies a la boca, entumiment de la boca i dels llavis, problemes per mastegar, empassar, parlar i moure la llengua o la mandíbula, i mobilitat o pèrdua de les dents.
Les persones afectades també experimenten canvis en la veu, dolor a la gola i/o la sensació que hi tenen alguna cosa encallada, una pèrdua de pes inexplicable i mal alè constant (halitosi).
Les proves per diagnosticar el càncer oral inclouen:
El tractament varia en funció del tipus i la mida del càncer, la localització, l'estadi (o grau d'evolució), l'extensió, i l'estat general de salut i les preferències personals dels qui n'estan afectats.
Les principals opcions terapèutiques són les següents:
Per prevenir l'aparició del càncer oral, cal que:
El limfoma no Hodgkin (LNH) és un càncer que s'inicia en el teixit limfàtic.
El càncer es produeix quan el cos es troba amb un excés de cèl·lules que no necessita.
Les cèl·lules formen una massa o teixit, anomenat tumor maligne, que pot envair teixits propers o bé disseminar-se per altres parts del cos. Aquesta disseminació des d'una part del cos a una altra s'anomena metàstasi.
Hi ha dos tipus de limfomes: la malaltia o limfoma de Hodgkin (anomenat així pel metge anglès Thomas Hodgkin, que va ser el primer en descriure-la), i el limfoma no Hodgkin, que dóna nom a tota la resta de limfomes.
Els dos tipus de limfomes són molt diferents entre si, tant en la manera com es desenvolupen i disseminen, com en el tipus de tractament que requereixen.
El càncer infantil abasta una sèrie de tumors diferents que en el seu conjunt és de molt baix volum.
Els càncers més freqüents són les leucèmies (25%), les neoplàsies del Sistema Nerviós Central (SNC) (20%) i els limfomes (14%).
S'estima que a Catalunya es diagnostiquen entre 170 i 200 casos nous anuals (0-14 anys).
Malgrat aquest baix volum el càncer és, a Catalunya, la primera causa de mortalitat en nens i nenes de 5 a 14 anys i la segona causa dels 15 als 24 anys, després dels accidents.
La supervivència ha arribat al 77% als 5 anys en els últims anys a Espanya i és similar a la mitjana europea.
A continuació hi trobareu informació resumida sobre els tipus de càncer infantil.
Consulteu amb el vostre equip assistencial tota la informació que necessiteu.
Es tracta d'un problema comú que pot aparèixer a qualsevol edat i que pot arribar a afectar greument les relacions socials de les persones que el pateixen.
Generalment es produeix de manera natural i transitòria en despertar-se, ja que durant la nit la secreció de saliva disminueix i els bacteris de la boca es nodreixen de les restes del sopar que poden haver quedat entre les dents.
En molts casos, l'halitosi desapareix amb una bona higiene bucodental i l'abandonament de determinats hàbits, com el consum de certs aliments o de tabac.
Ara bé, si aquestes mesures no són suficients per eliminar-la, convé anar al dentista o al metge perquè pot ser símptoma de problemes bucodentals o malalties que afecten tot l'organisme.
Principalment l'halitosi es produeix quan a l'aire que s'expira per la boca hi ha compostos sulfurats volàtils, que són els que provoquen el mal alè.
Per tant, l'origen principal de l'halitosi es troba a la boca i no a l'estómac.
Hi ha molts factors que poden influir en la composició de l'alè:
Sovint no és fàcil adonar-se que es té mal alè.
Exhalar aire al palmell de la mà no és un bon mètode de detecció, ja que quan es respira no es fa de la mateixa manera que quan es parla i la percepció de l'olor varia en funció de la persona.
La millor manera de detectar l'halitosi és consultar el professional sanitari de referència.
El metge elaborarà la història clínica del pacient per identificar les possibles causes de l'halitosi, com poden ser determinats hàbits o la presa de certs medicaments.
A continuació, explorarà la boca, les dents, el nas i l'orofaringe.
El pas següent és la valoració de l'olor, que es pot realitzar mitjançant diverses proves, com ara:
En cas que sospiti la presència de problemes bucodentals o malalties que afecten tot l'organisme, el metge realitzarà altres proves i/o derivarà el pacient al professional sanitari corresponent.
El tractament depèn de la causa de l'halitosi, sempre que sigui possible identificar-la.
A banda d'aquestes mesures, n'hi ha d'altres que poden ajudar a evitar l'halitosi:
Després de confirmar el diagnòstic de càncer colorectal és necessari conèixer el grau d'extensió per tal de planificar el tractament més adequat.
El grau d'extensió també s'anomena estadiatge del tumor.
Els estadis del càncer colorectal són:
Les cèl·lules canceroses es troben a la capa interna (mucosa) de la paret del còlon o el recte.
La majoria dels casos en aquest estadi es poden extirpar durant una colonoscòpia.
El tumor ha crescut i ha traspassat a l'altra capa (submucosa), però no s'ha produït disseminació.
El tumor s'ha estès més profundament en la part interna de la paret del còlon o recte i afecta capes més externes de la paret del budell.
És possible que hagi afectat als teixits propers, però no s'ha produït disseminació als ganglis limfàtics.
El tumor s'ha disseminat als ganglis limfàtics propers, però no a d'altres parts del cos.
El tumor s'ha disseminat a d'altres parts del cos, com pot ser al fetge, pulmons, peritoneu (la membrana que cobreix la cavitat abdominal) o als ovaris.
Es produeix quan, passat un temps després d'haver tingut el càncer colorectal, torna a aparèixer.
Pot tornar al còlon, al recte o aparèixer en una altra part del cos.
Després de confirmar el diagnòstic de càncer de mama és necessari conèixer-ne el grau d'extensió per tal de planificar el tractament més adequat.
El grau d'extensió també s'anomena estadiatge del tumor.
Els estadis del càncer de mama són els següents:
És l'estadi inicial del càncer invasiu de mama.
El tumor afecta les estructures properes però no s'ha estès fora de la mama.
Té una mida aproximada no superior a 2 cm i els ganglis no n'estan afectats.
Es poden donar diverses situacions:
El tumor pot ser gran i estar disseminat a la mateixa mama i als ganglis de l'aixella.
També s'anomena càncer localment avançat.
Es pot donar una de les situacions següents:
El càncer s'ha disseminat a altres parts del cos.
Es produeix quan, passat un temps després d'haver tingut càncer de mama, torna a aparèixer localitzat a la mama, a la paret toràcica o en una altra part del cos.
L'objectiu d'aquesta celebració és conscienciar la població de la importància del diagnòstic precoç del càncer de mama per guanyar la lluita contra aquesta malaltia, que esdevé el tumor més freqüent en dones arreu del món.
La detecció precoç permet detectar el càncer de mama en una etapa molt inicial, quan encara no produeix molèsties i la possibilitat de curació és més alta.
Per això, el Departament de Salut, d'acord amb les recomanacions de diversos organismes internacionals, convida les dones d'entre 50 a 69 anys a fer-se una mamografia cada 2 anys.
La prevenció és un altre element bàsic per reduir l'impacte de la malaltia.
Malgrat que no se'n coneixen les causes exactes, el Codi Europeu contra el càncer recull un seguit de recomanacions per disminuir el risc de tenir un càncer de mama: mantenir un pes saludable i evitar la obesitat -especialment després de la menopausa-, fer activitat física regularment, reduir el consum d'alcohol i practicar la lactància materna.
Organització Mundial de la Salut (OMS)
Després de confirmar el diagnòstic d'LNH per biòpsia de gangli és necessari conèixer el grau d'extensió per tal de planificar el tractament més adequat.
El grau d'extensió també s'anomena estadiatge.
Els estadis del limfoma no Hodgkin són:
Les cèl·lules del limfoma es troben en un sol gangli, o en varis però en una sola regió ganglionar, com ara el coll, l'aixella o la zona engonal.
Les cèl·lules del limfoma es troben com a mínim en dos o més regions ganglionars del mateix costat del diafragma (és el múscul que ajuda a la respiració i separa el tòrax de l'abdomen).
El limfoma afecta regions ganglionars dels dos costats del diafragma.
El limfoma s'ha disseminat més enllà dels ganglis limfàtics.
Afecta un òrgan o varis, la pell o la medul·la òssia.
En el cas de l'LNH es poden realitzar les proves següents:
S'elabora la història clínica sobre els antecedents mèdics propis i familiars i els símptomes actuals.
També es fa una exploració física on es posa especial atenció en els ganglis limfàtics, el fetge i la melsa.
Es realitza una anàlisi completa de la sang, amb recompte de totes les cèl·lules de la sang i determinació d'altres substàncies.
És una prova que utilitza raigs X i permet identificar si hi ha inflamació dels ganglis o altres afectacions en el tòrax.
Una biòpsia consisteix en l'extracció d'una petita quantitat de teixit per a una anàlisi microscòpica.
Per al diagnòstic del limfoma, la biòpsia més freqüent es realitza sobre els ganglis limfàtics del coll, les aixelles o a nivell engonal.
També es pot realitzar una punció a l'alçada del coll o l'abdomen durant la realització del TAC, o bé a l'alçada de l'estómac o el budell durant una endoscòpia (és una prova que permet veure l'interior de l'estómac i el budell a través d'un tub flexible que s'introdueix per la boca).
La medul·la òssia és una substància esponjosa de l'interior dels ossos, on es formen les cèl·lules de la sang.
Sovint el limfoma es dissemina a la medul·la òssia.
Per poder-la analitzar és necessari fer una petita extracció d'aquest teixit.
Habitualment, l'os sobre el qual es fa aquesta prova és el maluc.
S'administra una mica d'anestèsia local, s'introdueix una fina agulla fins a l'os i s'aspira una mica del teixit per analitzar-lo al microscopi.
Es tracta d'una prova que es fa amb raigs X i permet visualitzar en forma tridimensional les parts internes del cos. La TAC del tòrax i/o l'abdomen ajuden a detectar afectacions en els òrgans i els ganglis limfàtics.
En ocasions cal injectar a la vena una substància anomenada contrast, similar a una tinció especial, per poder visualitzar alguns detalls específics.
També és una prova que genera imatges de l'interior del nostre cos. Utilitza camps magnètics, no raigs X, i està indicada per poder visualitzar teixits específics, com ara la medul·la d'os, el cervell o la medul·la espinal.
Aquesta prova s'utilitza especialment per conèixer si el càncer s'ha disseminat pels ossos del cos.
S'administra per via venosa un radioisòtop (substància radioactiva) que és captat pels ossos.
Després d'esperar un temps determinat perquè es produeixi l'absorció de la substància, una càmera especial recull la radioactivitat gamma que emet el teixit i el reprodueix en imatges on es poden veure les parts sanes i les afectades.
És una prova que es fa servir amb menor freqüència des que existeix la PET.
Consisteix en la injecció en vena d'una substància de sucre en forma radioactiva i la màquina de la PET capta imatges de com les cèl·lules utilitzen aquesta substància.
És a dir, identifica l'activitat metabòlica de les cèl·lules.
Les cèl·lules malignes solen identificar-se en les imatges com a àrees d'alta activitat.
Aquesta prova s'utilitza per complementar informació d'altres proves.
La prova acostuma a durar entre vint i quaranta minuts.
Un infermer o infermera o personal tècnic us ajudarà a col·locar-vos en la taula mòbil que s'introdueix a l'interior de l'equip.
Perquè l'aparell pugui agafar bé les imatges cal que estigueu immòbils.
Fins que en sortiu, els professionals que us atenen parlaran amb vosaltres i us controlaran.
De vegades, per poder veure millor algunes parts del cos pot ser necessari administrar un contrast per via intravenosa al braç o la mà.
El personal sanitari us informarà sobre la prova, us aclarirà qualsevol dubte que tingueu i us farà signar un document de consentiment informat.
En les exploracions pediàtriques, o quan el pacient no col·labori, es valorarà si cal administrar-li sedació.
El diagnòstic per la imatge és una branca de la medicina molt present en el dia a dia del sistema sanitari.
Engloba totes les tècniques que es fan servir per observar a l'interior del cos i poder tenir un diagnòstic sobre una possible malaltia.
També serveixen per fer el seguiment de l'evolució d'una malaltia; per fer proves preoperatòries, amb les quals assegurar-se que no hi ha cap problema de salut que pugui interferir en la intervenció, o per obtenir un "full de ruta" del cos de cara a l'operació.
Cal tenir en compte que, com totes les tecnologies sanitàries, hi ha beneficis evidents, però també és cert que no se'n pot abusar.
Per aquest motiu, totes les proves només han de ser prescrites quan siguin estrictament necessàries.
Realització adequada de l'escoliograma, prova de radiologia convencional per veure morfologia general de la columna
Ús racional de les dosis de radiació en dispositius digitals d'adquisició d'imatge radiològica convencional
Aspectes relacionats amb l'ús que es fa de les exploracions de diagnòstic per la imatge.
A l'estiu gaudim més del nostre temps lliure i acostumem a realitzar activitats no quotidianes que poden comportar riscos, especialment les que es realitzen a l'aire lliure.
Si teniu pensat marxar de viatge, us heu d'informar bé de les característiques del país de destí i de les mesures que heu de prendre per gaudir de l'experiència amb bona salut.
La visita a un país exòtic pot comportar l'obligació de vacunar-vos prèviament per a la prevenció de determinades malalties.
Amb l'augment del nombre de desplaçaments en automòbil i motocicleta amb motiu de les vacances, és freqüent que també s'incrementi el nombre de persones que pateixen lesions derivades de col·lisions i atropellaments.
El consum de begudes alcohòliques i altres drogues i l'excés de velocitat fan augmentar el risc i la gravetat de les lesions causades pel trànsit.
A l'estiu viatgeu amb seguretat: utilitzeu sempre els dispositius de seguretat reglamentaris (cinturó de seguretat, sistemes de retenció infantil, casc), respecteu les limitacions de velocitat, no conduïu després de consumir begudes alcohòliques i eviteu conduir de manera perllongada quan el cansament i la son us poden afectar.
Amb motiu de les vacances, alguns factors com el descans de les obligacions usuals, els canvis de l'entorn social —sovint per viatge— i un consum més elevat d'alcohol i drogues poden influir i fer augmentar els comportaments sexuals que provoquen risc d'infecció.
Les malalties de transmissió sexual són un grup d'infeccions que es transmeten per relacions sexuals no protegides i algunes també pel contacte íntim de pell amb pell.
Estan esteses per tot el món, si bé amb freqüències molt variables segons els països.
És per això que cal augmentar l'alerta per evitar les relacions sexuals no protegides.
La utilització del preservatiu protegeix enfront del VIH i algunes infeccions de transmissió sexual.
Recordeu incloure en l'equipatge els preservatius i seguiu les instruccions per a conservar-los adequadament.
Si teniu dubtes, si penseu que us podeu haver infectat, o que la vostra manera d'actuar us posa en risc d'infectar-vos, adreceu-vos als professionals sanitaris.
Cal saber que un diagnòstic precoç evitarà la majoria de complicacions d'aquestes infeccions.
També podeu trucar al telèfon de la SIDA 900 21 22 22 (informació confidencial i gratuïta).