Paulo Castro va ser el ponent estrella del Fòrum ENS.
La seva ponència portava per títol: Quo Vadis Ecoturisme?
Generar oportunitats de negoci i dinamització contribuint a la conservació: tendències i exemples de cooperació.
Gràcies a la seva intervenció van poder obtenir una perspectiva del que està passant a nivell internacional en termes d'actualitat ecoturística i en aquesta entrevista podem arribar a conèixer millor la seva feina.
Paulo Castro compta amb més de 30 anys d'experiència en el món rural assumint diferents responsabilitats institucionals.
És enginyer agrònom per la Universitat Tècnica de Lisboa.
Actualment lidera una petita consultora dedicada al desenvolupament sostenible i és soci d'una agència de viatges especialitzada en ecoturisme.
També és vicepresident d'EUROPARC i auditor de la Carta Europea de Turisme Sostenible a ENP des de 2001.
És auditor de la CETS a Espanya, França i Itàlia.
Has treballat com a vicepresident d'EUROPARC, com a director del Parc Nacional Peneda-Geres i actualment com a consultor i fundador d'una agència de viatges.
Com enfoques la teva feina des de tants punts de vista?
Sí, la veritat és que he treballat en molts projectes des de tots els angles possibles: des d'aquell que proposa a aquell que ajuda i a aquell que avalua.
A més ho he fet en diferents zones d'Europa.
El més important d'entendre es l'idiosincràsia de cada territori.
En sostenibilitat és clau el treball de la col·lectivitat en conjunt més que no pas tenir un llistat d'indicadors de sostenibilitat.
Podríem passar molt temps discutint-ho.
Crec que cal debatre el concepte d'ecoturisme a Europa perquè és molt diferent la seva realitat a la d'Àfrica o L'Amèrica del Sud.
Nacions Unides parla de que hi ha massa confusió de marques i definicions, de diferents formes de posar sobre la taula la mateixa cosa i que això, al final, confon al turista.
El que Europa està intentat fer és desenvolupar un concepte europeu d'ecoturisme.
El 2013, en una reunió, vam aconseguir fer una definició.
En primer lloc, hem de tenir un espai natural protegit o classificat, un espai amb algun grau legal de protecció, cal tenir una massa crítica de negoci, també un pla de desenvolupament sostenible per al territori i que l'oferta que aquesta destinació vol presentar tingui a veure amb la naturalesa, la biodiversitat i la cultura local.
Aquests han de ser els ingredients principals.
Finalment, que hi hagi una participació activa de les comunitats locals.
S'avança en un consens europeu i millor planificació conjunta de polítiques en aquest sentit?
Un parc no fa política, desenvolupa una política.
Nosaltres intentem crear una filosofia de conjunt amb diferents espais que tenen algun nivell de protecció.
És important perquè la majoria d'administracions no són turístiques i estem parlant d'ecoturisme.
És important implicar les administracions turístiques, encara estem molt lluny d'aconseguir-ho a nivell europeu tot i que el cas espanyol està molt avançat i Catalunya també està fent una feina important.
L'ecoturisme por servir per esponjar un espai en risc de de saturació?
Hem après la lliçó, quan en els anys 90 EUROPARC va demanar a un grup de treball que reflexionés sobre les visites als espais naturals protegits es va llançar l'informe "Estimar-los fins la mort" que és un document interessantíssim que afirma que hi ha espais naturals que la gent estima tant que els visita massa i això planteja un problema de gestió de control de càrrega i al final cal frenar-ho.
El que intentem demostrar és que l'ecoturisme pot ser una metodologia, una filosofia i una forma de fer negoci segons el qual surt un resultat win-win per a l'espai natural protegit perquè es pot beneficiar del turisme, però també per als negocis de l'ecosistema empresarial que genera al voltant.
Allò que està sobre la taula és desestacionalitzar, augmentar la visita mitjana i la despesa del turista.
El paradigma és aconseguir més gent, menys temps, gastant més diners.
L'ecoturisme és el segment del mercat que més va créixer a Europa, la gent vol això.
No hi ha una mateixa recepta per al mateix problema en diferents espais però pots donar-me alguns exemples de bones pràctiques que se t'acudeixin?
A Portugal hi ha un espai, els Passadiços do Paiva (Portugal).
Són unes passarel·les de fusta al costat del riu Paiva que es van convertir en una bogeria, amb 2.000 visitants al dia.
Van decidir canviar l'accés posant només una inscripció en línia a un preu simbòlic.
El més important és que els negocis i allotjaments del municipi tenien una quota per a la gent que es queda i pernocta i, per tant, inverteix més als pobles del voltant.
Al Parc Natural Adamello-Brenta (Itàlia) les carreteres pateixen col·lapses cada cap de setmana durant la temporada d'esquí i les associacions d'allotjaments van pensar una solució alternativa.
Van decidir que els hotels oferissin un descompte si deixaven les claus del cotxe i utilitzaven un viatge de transport públic.
També van aprofitar el gimnàs d'un col·legi municipal per habilitar un espai amb activitats indoor atractives com l'escalada, perquè molts d'aquells esquiadors es quedessin al poble.
Els indicadors diuen que les carreteres van començar a esponjar-se.
Les millors solucions són les que milloren la qualitat del servei prestat.
Fins fa poc només es plantejava la solució des de l'administració: què vol el parc? mentre que ara també es contempla l'entorn privat del voltant.
Sempre es posa el focus sobre l'administració però quina responsabilitat tenen les empreses privades?
La societat actual a nivell legislatiu és molt complexa i polièdrica.
En el passat era més fàcil culpar els parcs, incidir en les prohibicions i assenyalar un culpable.
La gent s'ha adonat que no hi ha temps per esperar que una administració canviï ràpidament.
En segon lloc, les solucions han de ser construïdes amb un consens entre administracions i l'ecosistema privat de l'entorn.
Si en un territori l'administració d'un espai natural protegit, una administració de turisme i les empreses turístiques no són capaces de posar-se d'acord en una estratègia per al territori és perquè el territori no està prou madur per rebre visitants d'una forma més sostenible.
Poc importa tenir un hotel amb una ecolabel si tot el que hi ha al voltant està desendreçat, brut, sense servei d'escombraries o amb un paisatge poc agradable.
Com es vinculen els espais de RedNatura 2000, que no tenen gestió, a la dimensió turística?
La realitat és que si no disposes d'una xarxa és més difícil desenvolupar una lògica de destinació implicant les diferents administracions, empreses...
Hi ha territoris on es va fer treball de carta europea només amb RedNatura i sense el parc formal.
L'experiència més interessant i nova va ser a la província de Trento, on l'administració provincial va treballar acords de desenvolupament sostenible i gestió d'espais de RedNatura2000 i es va fer una xarxa de reserves.
Parlem de zones molt bones on l'administració va fer acords de 3 anys de plans d'actuació amb plans de naturalesa i de desenvolupament sostenible.
És una negociació dura entre ajuntaments i altres administracions i també el teixit empresarial.
És un equilibri entre què anem a fer i com ho anem a fer.
Per a la gent és motivant perquè es genera una mini infraestructura que treballa la zona.
Com a dimensió és poca feina però genera molt impacte sobre el territori.
Quina experiència tens en aquest territori?
Sento una inclinació especial perquè he estat verificador des del 2001, la qual cosa vol dir que és una visió transversal de 17 anys i és interessant percebre l'evolució del territori.
Els problemes no canvien, només la percepció dels mateixos i la capacitat de resoldre'ls pel col·lectiu del territori.
Percebo una presa de consciència col·lectiva del complicat que és resoldre problemes i han aconseguit avançar sempre, cosa que fa de la Garrotxa un referent europeu, és un treball excel·lent.
Hem aconseguit que la Garrotxa sigui un exemple estrella de la nostra metodologia de treball.
També vull destacar el Delta de l'Ebre, que és un dels parcs que millor treballa l'agricultura i la interdependència entre l'agricultura i la natura perquè l'aigua és fonamental.
El treball dels agricultors d'allà és magnífic.
És interessant com van esbrinar que sortir amb un arròs marca podria ser valorat per la societat com efectivament ha estat.