El despertament feminista a Catalunya va sorgir com a resposta a la dictadura de Franco per la carència de llibertats polítiques i contra la discriminació misògina del règim.
1 La Transició va ser una època decisiva de canvis polítics, d'impuls a una nova cultura política democràtica i de desenvolupament d'un potent moviment feminista.
El nou Estat de Franco va regular per llei la desigualtat de les dones.
Convertides en éssers subalterns, sense drets, estaven relegades a la domesticitat forçosa, sota la tutela masculina.
De fet, la despossessió cultural, social, econòmica i legal dels drets adquirits durant la Segona República definia l'estatus femení sota la dictadura.
Al mateix temps, la negació de drets reforçava l'objectiu franquista de negar la individualitat i la capacitat de les dones com a actius subjectes polítics.
El discurs del règim basava la diferència sexual en un inqüestionable caràcter biològic i religiós fonamentat en el nacionalcatolicisme que justificava la desigualtat entre homes i dones i la divisió sexuada del treball i dels rols socials.
Enfront de l'arquetip masculí franquista de la masculinitat guerrera i del productor i cap de família, 3 les dones es convertiren en la "reina de la llar" destinades a la maternitat i educades per pregar, brodar i tenir cura de la família.
Malgrat aquesta retòrica i el control repressor, la historiografia ha mostrat la vacuïtat d'aquest mite en documentar com les dones catalanes continuaven treballant a les fàbriques, als tallers i a casa, i lluitaven en la resistència política i social.
La militància de les dones va tenir horitzons socials i polítics diversos.
Protagonitzaren el moviment clandestí antifranquista, es mobilitzaren a l'entorn de l'activitat veïnal i desenvoluparen una acció pròpia com a dones.
Al mateix temps, la presa de consciència personal i la capacitat de construir una identitat col·lectiva com a dones va jugar un paper decisiu en l'emergència d'un moviment social de signe feminista que lluitava per aconseguir un reconeixement dels drets de les dones i forjava una nova cultura política de signe igualitari basat en el nou paradigma que fa referència a la presència de la dimensió personal en el vessant polític.
La nova identitat com a dona va ser el resultat de la presa de consciència de pertànyer a un col·lectiu oprimit.
Aquest procés d'identificació amb altres dones es produïa sovint per l'experiència viscuda de les petites vivències personals de privació.
La manca de llibertat i les imposicions patriarcals condicionaven la vida de les joves que patien contínues pràctiques discriminatòries.
En alguns casos va ser el tracte diferencial dispensat a les noies amb l'obligada realització de les feines de la llar el que les feia adonar de la seva opressió.
5 La feina domèstica s'assignava a elles, a diferència dels seus germans.
Les joves començaren a qüestionar l'arquetip franquista de dona domèstica, submisa, sense llibertat pròpia.
Es rebel·laven contra el seu destí convencional de casar-se i tenir fills com a únic projecte de vida.
Com assenyalava la fotògrafa Pilar Aymerich: "T'havien ensenyat a brodar, a cosir, i se suposava, doncs, que havies de trobar un bon noi, casar-te, formar una família, ser una bona esposa, tenir fills, i fer una vida regular familiar.
I intuïtivament vaig pensar que jo no volia fer aquesta vida perquè em semblava que hi havia més coses".
6 L'espurna de la rebel·lia s'incrementava quan moltes joves havien d'abandonar els estudis o deixar la seva feina en casar-se.
Aquestes vivències personals de discriminació van obrir una sensació inicial de rebel·lió.
La revolta personal s'encengué encara més per la creació de petits grups d'autoconsciència que definia l'opressió domèstica femenina com a eix de la seva subordinació.
En qüestionar la maternitat obligada i la càrrega domèstica, la seva crítica es referia tant al franquisme com a molts entorns socials, inclòs el de l'esquerra.
També per primera vegada, podien parlar sense embuts de la sexualitat i descobrir els seus horitzons sense coacció moral ni restriccions.
En aquestes trobades informals les dones debatien sobre política, però també sobre experiències personals que ja no es definien en termes de qüestions individuals si no com a problemes col·lectius.
7 D'aquesta manera es convertiren els assumptes personals en demandes polítiques, en traslladar-les a les propostes presentades en les Jornades Catalanes de la Dona, el maig de 1976, en què desenvoluparen els drets reproductius com a eix vector de l'agenda feminista.
De fet, aquest nou feminisme es defineix per la constatació que el personal és polític i considerava que la política havia d'incloure les dimensions personals en la definició dels drets de la nova democràcia.
La lluita contra la dictadura de Franco va ser una resposta a la manca de drets i a favor de la democràcia i la llibertat.
Enfront de la negació de la seva individualitat sota el franquisme, aquesta generació de joves insubmises es presentava com a actiu subjecte polític.
Es mobilitzaven en l'oposició clandestina a la dictadura que protagonitzaren en els partits polítics, sindicats, associacions de veïns, i en protestes contra Franco i l'Església, a la universitat.
8 Moltes van ser detingudes o van patir repressió per la seva lluita antifranquista.
9 Malgrat la seva presència significativa en l'oposició al règim de Franco, només algunes militants excepcionals van assolir un lideratge polític o sindical com ara: Empar Pineda (Moviment Comunista), Maria Dolors Calvet (PSUC) o Núria Casals (CCOO), ja que encara subsistien pràctiques misògines respecte a la militància femenina, que va portar moltes dones d'esquerres a abandonar els partits polítics.
Les dones desenvoluparen un paper molt actiu en les protestes socials de les associacions de veïns.
10 Activistes com Maria Àngels Rivas Ureña, Maruja Ruiz, Lourdes Ponce, Pepa Bas, Núria Gispert, Carolina Costa o Mercè Olivares es mobilitzaven en les protestes col·lectives.
Les dones dels barris obrers perifèrics ocupaven els carrers per aconseguir serveis públics bàsics, carrers asfaltats i il·luminats, semàfors, clavegueram i un habitatge en condicions.
Des de la resistència veïnal reclamaven places, mercats, ambulatoris, escoles, transports públics i la fi de l'especulació urbanística.
La resistència de les dones fou una forma d'oposició antifranquista molt important quan impulsaven maneres participatives d'actuar en els barris i en la política municipal que contribuïren a l'assentament de valors democràtics.
Van tenir una alta representació en les Jornades Catalanes de la Dona amb 19 vocalies de dones que participaren activament en els debats.
Després portaren les campanyes feministes i alguns dels seus valors als barris obrers encara que existia una dificultat d'encaix entre l'agenda de les dones dels barris i el programa de les feministes radicals universitàries.
Les Jornades Catalanes de la Dona se celebraren els dies 27, 28, 29 i 30 de maig de 1976 en el Paranimf de la Universitat de Barcelona amb gran èxit, atès que van reunir més de 4.000 dones.
Representaren una fita fundacional del nou feminisme de la Transició.
12 Eren el resultat d'una gran iniciativa plural i unitària, englobada en un sol front feminista malgrat les discrepàncies ideològiques i els plantejaments del feminisme.
Aquest fòrum reivindicatiu va detonar un debat intens i la mobilització pública del feminisme com a moviment social plural i col·lectiu.
Les ponències presentades a debat identificaren els problemes primordials de les dones i aportaren un memorial de greuges i una anàlisi teòrica que assentaren les bases d'actuació posterior del nou moviment d'alliberament de les dones.
Tractaren els temes de treball, la participació en la vida ciutadana i en els barris, la família, l'educació, els mitjans de comunicació, la política, la legislació, el fet diferencial català, el món rural i la sexualitat.
Els debats i l'elaboració d'unes conclusions consensuades van permetre definir de forma clara un programa col·lectiu feminista com a moviment social.
Entre les múltiples aportacions podem assenyalar la inscripció del dret de les dones al treball remunerat com a inherent a la cultura política democràtica.
La demanda d'igualtat en el mercat laboral significava refutar la jerarquia patriarcal i els privilegis dels treballadors en el món laboral.
Un altre aspecte innovador fou la visió feminista d'enfocar el treball de les dones des de la doble perspectiva de treball retribuït i del domèstic familiar de cura, perspectiva que interpel·lava la secular divisió de gènere que assignava a les dones les tasques domèstiques.
A més, va apostar per considerar las tasques domèstiques des de la categoria i el valor d'un treball remunerat.
Les demandes feministes de drets laborals es traslladaren de seguida tant en exigències legals com en accions col·lectives de grups de feministes, sindicalistes i de treballadores.
De fet, les Jornades van sacsejar els partits polítics i els sindicats i el seu ressò va ser immediat.
A partir d'aleshores, es van introduir les demandes feministes en aquests entorns malgrat la resistència contínua respecte a un tracte igualitari.
Imatge de les Primeres Jornades Catalanes de la Dona.
Més de 4.000 dones debateren, entre altres temes, sobre treball, política, sexualitat, família i educació.
Paranimf de la Universitat de Barcelona, 27 de maig de 1976. © Biblioteca del Pavelló de la República-CRAI (Universitat de Barcelona).
Entre 1976 i finals de 1978 les feministes van generar diverses campanyes en reivindicació dels seus drets.
Enfront del sufocant discurs franquista de maternitat obligada, ressituen la maternitat com a factor clau de l'opressió femenina.
Qüestionaren la relació inapel·lable de les dones amb la família en una nova definició de la feminitat que invocava els drets reproductius, el dret al propi cos i la lliure expressió de la sexualitat femenina.
Partien de la necessitat de redefinir la política i els drets ciutadans per incloure els drets reproductius.
Van convertir el cos reproductor del franquisme en cos sexual, amb dret a l'expressió de la sexualitat femenina sense cap lligam amb la procreació o la maternitat i donaren pas a la corporalitat i l'expressió sexual femenina com a experiència de primera magnitud en la vida de les dones.
Després de les Jornades, moltes campanyes feministes i col·lectius com Daia se centraren en accions a favor dels drets reproductius, la sexualitat femenina, l'accés als anticonceptius, la planificació familiar i l'avortament.
El clamor feminista per l'amnistia de la dona es va convertir en símbol de la necessària ruptura amb el passat dictatorial.
La campanya de l'amnistia per als "delictes" específics que discriminaven la dona va marcar la trajectòria reivindicativa del moviment fins a finals de 1978.
L'amnistia feminista incloïa l'abolició de les lleis discriminatòries de les dones referents a l'adulteri, els anticonceptius i l'avortament, així com l'eliminació de la Llei de perillositat i rehabilitació social que penalitzava l'homosexualitat i la prostitució.
La mobilització massiva entorn de l'amnistia va aconseguir situar les demandes feministes en l'escenari polític.
No obstant això, no es va aconseguir l'adhesió dels partits polítics parlamentaris a les demandes.
El juliol de 1977, l'aleshores diputada del PSUC, Maria Dolors Calvet, en nom de la Minoria Comunista, va defensar un projecte de llei d'amnistia per a la dona que demanava l'eliminació dels delictes d'adulteri, d'ús d'anticonceptius i de l'avortament, és a dir, dels delictes específicament relacionats amb les dones.
La proposta va ser rebutjada per 156 vots en contra davant de 119 a favor.
De fet, fins el 1978 no es va dur a terme la derogació dels delictes d'adulteri i amistançament, i també la despenalització dels anticonceptius.
Altres exigències de la campanya per l'amnistia de la dona com el dret a l'avortament quedaren pendents fins a la dècada vuitanta.
L'abolició de l'adulteri com a delicte fou una altra campanya decisiva del moviment d'alliberament de les dones.
Advocades i feministes havien denunciat de forma sistemàtica el tractament de l'adulteri en el Codi penal que castigava de forma molt severa la dona adúltera.
L'article 449 del Codi penal sancionava amb pena de presó menor de fins a sis anys qualsevol dona pel fet de tenir relacions sexuals amb un home que no fos el seu marit.
Per contra, l'home només va ser considerat adúlter en el cas que tingués amistançada dintre de la casa conjugal, o amb escàndol notori fora d'aquest entorn.
Aquesta diferència de tracte derivava dels valors patriarcals en la legislació que partia de la noció de la propietat de l'home sobre el cos de la seva esposa.
En no existir divorci, en el cas d'una separació o abandonament del marit, i el posterior naixement d'un fill, el marit podia denunciar la mare com a adúltera i reclamar la custòdia del fill.
14 El novembre de 1976 la supressió del delicte d'adulteri es va convertir en eix prioritari de la mobilització feminista arran de l'aplicació d'aquesta llei discriminatòria en el notori cas de María Ángeles Muñoz López.
15 Inculpada per adulteri, el jutge ordenà la retirada de la custòdia de la seva filla Yolanda.
L'Associació Catalana de la Dona va reaccionar immediatament en suport de María Ángeles Muñoz, mitjançant l'impuls de manifestacions, concentracions i actes públics que concentraren milers de persones durant les setmanes de durada del judici.
16 La campanya feminista va aconseguir conscienciar la societat sobre la rellevància de les demandes per l'amnistia dels delictes de la dona i el rebuig de la discriminació legal.
Va induir un ambient més favorable cap a la necessitat inapel·lable d'establir els drets de la dona, el principi de la igualtat i una llei de divorci.
L'experiència viscuda en les manifestacions i els actes va crear un clima d'identificació i solidaritat col·lectiva entre les feministes i les dones als barris.
Des d'aquesta acció col·lectiva, es va crear una dinàmica de pertinença i d' identitat feminista.
El desenvolupament de l'acció ciutadana es va traduir no només amb l'impuls de reformes polítiques públiques, en aquest cas, respecte a l'adulteri, sinó també, al mateix temps, amb el desenvolupament del sentit de pertinença a una comunitat participativa en l'exercici de la ciutadania en clau feminista.
També va reforçar una cultura política que va començar a identificar les demandes específiques de les dones i va iniciar el rebuig d'alguns dels valors patriarcals com a elements en la política de la Transició, malgrat una oposició encara molt forta en molts sectors polítics i socials.
Mobilització de dones a favor de Maria Ángeles Muñoz López, inculpada per adulteri, a qui un jutge ordenà la retirada de la custòdia de la seva filla el novembre de 1976, i que donà peu a la campanya "Jo també sóc adultera". © Fundació Cipriano García.
Arxiu Històric de CCOO de Catalunya.