L'opció de triar entre l'hemodiàlisi o la diàlisi peritoneal s'ha de prendre conjuntament amb l'equip mèdic i d'infermeria que l'atengui per la seva malaltia renal crònica avançada.
Cada pacient pot tenir unes particularitats determinades que el poden fer més adient per una o altra tècnica.
Quant a eficàcia tant l'hemodiàlisi domiciliària com l'assistida són adequades per a una bona depuració de les impureses i control del líquid sobrant.
L'hemodiàlisi domiciliària però li permetrà major autonomia i major flexibilitat d'horaris.
Tot i així requereix una capacitat física i emocional, així com una disciplina i un aprenentatge que no tothom pot o està disposat a assumir.
El temps d'aprenentatge és variable segons la persona, però habitualment oscil·la entre 8-12 setmanes.
Es pot descansar, llegir, mirar la televisió, etc. En ocasions es pot sentir mareig, maldecap o malestar de forma temporal que l'equip que l'atén s'encarregarà de pal·liar.
El pacient guanya entre sessió i sessió d'hemodiàlisi, en 48 o 72 hores, de dos a tres kilograms de pes.
Aquest pes és aigua, líquid acumulat, que l'hemodiàlisi haurà de treure en 4 hores, normalment.
Aquesta diferència de guany en 48-72 hores, i pèrdua molt més ràpida, en 4 hores, fa que hi hagi una tendència a la baixada de la tensió arterial en les sessions d'hemodiàlisi, per la pèrdua de volum hídric.
Existeixen pacients, menys nombrosos, que durant la sessió d'hemodiàlisi, no els baixa la tensió arterial per la pèrdua de volum, sinó que els hi puja.
El risc és relativament molt baix, quan és governada per professionals acostumats a practicar-la.
La hipotensió, que pot donar secundàriament vòmits.
Les rampes també són relativament freqüents.
Unes i altres acostumen a ser solucionades amb rapidesa per infermeria d'hemodiàlisi, administrant endovenosament sèrum i clorur sòdic.
El dolor toràcic per angina de pit pot ser, també, per hipotensions.
Les complicacions hemorràgiques per les puncions de la fístula arteriovenosa per diàlisi o per desconnexió de les línies de diàlisi, també són excepcionals, i ràpidament solucionables, pel personal sanitari.
La possibilitat d'una embòlia gasosa, per entrada d'aire a les línies d'hemodiàlisi, és més que excepcional; en mans expertes pràcticament impossible.
La possibilitat d'una infecció a la sang està incrementada en pacients que porten un catèter per hemodiàlisi; aquests catèters no deixen de ser una porta externa al cos, i consegüentment una possible entrada de bacteris.
La febre i les esgarrifances són les manifestacions clíniques que es donen quan passa un bacteri a la sang.
La possibilitat d'infecció de la fístula és molt menys freqüent, però pot donar-se; llavors els símptomes i signes que es donen són la inflamació sobre la fístula, estarà més calenta, més envermellida, donarà dolor i tumefacció.
També febre, si el microbi que ha originat la infecció passa a la sang.
Des de la utilització de material rebutjable, el risc és mínim.
No és absolutament zero, perquè la distracció humana en un moment donat, per fer més d'una tasca en un moment determinat, és factible.
Els pacients amb hepatitis B estan físicament separats dels no afectats d'aquest tipus d'hepatitis, i també els afectats d'hepatitis C. Per tant, avui en dia la possibilitat de contaminació, amb una correcta prevenció, és realment ínfima.
A més a més en el cas de l'hepatitis B, els pacients són vacunats prèviament al començament de l'hemodiàlisi.
Al pacient que comença hemodiàlisi i està treballant amb normalitat, se li acostuma a facilitar la compatibilitat de la feina amb l'horari de les hemodiàlisis.
S'hauria d'intentar que el pacient seguís tenint un màxim de normalitat en la seva vida quotidiana.
Aquest és un aspecte a tenir en compte especialment en pacients joves, amb possibilitats d'activitat laboral plena.
Els pacients grans podrien tenir més problemes a l'hora d'intentar una total recuperació després de les sessions de diàlisi; l'estat vascular de cada persona és diferent, tot i que la malaltia d'insuficiència renal crònica és la mateixa.
Però no té el mateix estat vascular una persona que està fent diàlisi per una nefropatia diabètica que una persona que la fa per poliquistosi renal.
L'estat vascular, cardíac, etc., pot ser diferent, i aquest és el que definirà la possibilitat de seguir treballant o no.
S'hauria d'aconseguir fer la mateixa activitat física que es feia abans de fer el tractament substitutiu renal.
És aconsellable fer l'exercici físic que pertocaria per edat, i fer-lo de manera gradual, aconseguint la quantitat que es feia abans de la malaltia.
Cada cas de pacient en hemodiàlisi és diferent, i de nou l'estat cardiovascular d'un malalt en concret és el que dictarà el tipus d'esforços aconsellables.
El més aconsellable és tenir una habitació amb un o uns armaris dedicats exclusivament al material sanitari de l'hemodiàlisi.
És aconsellable que la manipulació del material la faci una (el mateix malalt) o dues persones, i que aquest material tingui un tractament exclusiu: no barrejar-lo amb altres coses o utensilis no dedicats a l'hemodiàlisi.
Hemodiàlisi convencional i hemodiàlisi domiciliària: personal mèdic i d'infermeria
En els dos tractaments són els responsables que faci el tractament adient i controlar el seu bon funcionament així com possibles complicacions
Hemodiàlisi convencional i hemodiàlisi domiciliària: se li proporcionarà telèfon directe i de contacte per parlar amb l'equip professional responsable.
Hemodiàlisi convencional i hemodiàlisi domiciliària: personal mèdic i d'infermeria.
Com qualsevol altre dubte, amb el seu metge encarregat.
En els hospitals/centres, normalment, es disposa d'un programa d'informació sobre opcions de tractament renal substitutiu i pot existir l'opció de parlar amb altres pacients.