Barcelona: Memorial Democràtic, 2015. p.
En ocasió del centenari del naixement de Neus Català, el Memorial Democràtic ha reeditat el seu primer i únic llibre, De la resistencia y la deportación.
Com és conegut, l'autora ha esdevingut un símbol de la memòria republicana de Catalunya, amb una biografia plena de lluites, que sempre ha refusat de personalitzar, volent fer extensible el seu testimoni vital als dels milers de casos de republicans exiliats i compromesos.
El que sí ha fet diferent el seu cas és la perseverança per recuperar la memòria dels derrotats en la Guerra Civil espanyola i les lluites contra la dictadura franquista.
L'origen del llibre es remunta als anys 60, quan en una reunió d'antigues resistents i deportades, es crea una comissió de dones per recuperar la seua pròpia memòria.
Neus Català acabà assumint el pes del projecte, i entre 1965 i 1978 entrevistà 57 persones, la immensa majoria dones, d'igual condició a la seua: resistents i/o deportades, que relaten la seua experiència o donen testimoni d'altres que van morir.
Els relats de les entrevistades sovint són directes i crus, i en moltes ocasions és el primer cop que testimonien sobre un passat traumàtic, gens condicionades pel relat homogeneïtzat a partir de l'auge dels testimonis que vindria a partir dels anys 70.
En totes les entrevistes destaca la convicció en la seua lluita (tot i el cost humà i familiar per a moltes), el dolor per l'horror viscut, el lament per la manca de reconeixement i el sentiment ambivalent entre la voluntat d'oblit i el deure a mantenir viu el record.
La tasca de Neus Català no és un projecte d'història oral convencional, amb una recerca acadèmica al darrere, sinó que es tracta d'un voluntari esforç titànic per no deixar morir les veus del seu món, doblement silenciat: primer, per l'absolut desconeixement durant la dictadura franquista del paper de les dones republicanes en la Resistència, i la deportació de milers d'aquestes; i segon, per l'oblit i la manca de reconeixement per la seua condició de dones, que al revés que la majoria dels seus companys republicans a la Resistència, havien estat condecorats o assimilats en l'Exèrcit francès.
Neus Català pretenia fer un «memorial de les republicanes espanyoles en la Segona Guerra Mundial», i en el seu arxiu personal es conserven desenes de noms i referències d'aquestes dones, un document incomplet però testimoni directe d'un passat pràcticament impossible de recuperar, si no fos pel seu esforç.
D'aquesta recerca, que donà peu al llibre, resten aspectes inèdits a investigar.
Com sempre ha insistit a dir, el millor homenatge no és el que ella pot rebre, sinó donar a conèixer la història de les moltes dones resistents i deportades que tan oblidades han estat en el nostre país.
Responsable del Banc Audiovisual de Testimonis del Memorial Democràtic
Aquesta és una novel·la que sorgeix de la fascinació, explica el seu autor, David Foenkinos (París, 1974).
Després de visitar l'exposició «Vida?
O teatre?», de la pintora alemanya Charlotte Salomon (Berlín, 1917), l'escriptor francès va quedar tan captivat per l'obra de l'autora que va voler endinsar-se també en la seva vida.
Foenkinos va viatjar fins a Berlín, al número 15 de la Wielandstrasse, on va trobar una petita placa daurada amb la inscripció del nom de l'artista.
Es tracta dels stolpersteine, o 'pedres d'ensopegar', que són un recordatori, a manera d'homenatge, davant del darrer domicili on visqué la víctima del nacionalsocialisme.
I és que Charlotte Salomon i la criatura que portava al ventre van ser assassinades a Auschwitz el 1943.
Foenkinos va continuar estirant el fil, va entrevistar-se amb persones que van conèixer Charlotte o parents d'aquesta i va seguir-li les passes fins a Villefranche-sur-Mer (Provença), on fugint de la follia del III Reich va refugiar-se i va trobar un lloc de gran inspiració per a ella.
Amb totes les notes preses, Foenkinos va decidir difondre la història.
Tanmateix, l'emoció viscuda feia impossible l'escriptura.
Van passar anys fins a aconseguir Charlotte.
El llibre és una biografia novel·lada on es recullen fets i personatges reals de la vida de l'artista i de la convulsa història d'Europa.
Charlotte Salomon, neboda de suïcida, filla de suïcida, néta de suïcida —i altres ancestres suïcides!—, creix dins una família burgesa amb greus alternacions emocionals, silencis i secrets.
També el món cultural està present en aquest moment però, en aquest cas, és el motor per sobreposar-se a tant infortuni.
Crear i pintar són el seu refugi i el que li dóna força.
A partir del 1933, amb 16 anys, el nacionalisme envaeix tot el seu entorn.
Les lleis de la puresa de la sang atorguen a Charlotte ascendència jueva, tot i l'absència d'orientació familiar.
Més lleis humiliants i marginals l'obliguen a renunciar als seus estudis de belles arts i, fins i tot, a fugir al sud de França amb els avis.
A Villefranche-sur-Mer, enyorada dels pares i del seu estimat professor de música Alfred Wolfsohn, no pararà de pintar i coneixerà persones que impulsaran la seva dèria i l'ajudaran.
Però l'ocupació de França al 1940 pel nazisme torna a posar límits a la seva llibertat fins a la pitjor de les conseqüències.
Convé destacar l'estil emprat per l'autor per narrar aquesta història, ja que té molt a veure amb la gènesi de l'obra: l'emoció que desperta Charlotte a Foenkinos.
Frases breus en versos lliures, és l'única manera de respirar, expressa l'autor.
Esdevé un relat lleuger, àgil i de lectura ràpida que promou una sensació d'urgència i alhora d'assetjament, tal com viu l'artista.
És com un cant, en paraules de l'autor.
La novel·la ha rebut, el 2014, el Premi Renaudot i el Premi Goncourt des Lycéens a França.
Quan es va preguntar als estudiants què els havia fet decidir-se per la novel·la de Foenkinos, els motius van ser molts clars: l'emoció i l'empatia —proximitat generacional— que els generava Charlotte.
Per aquest motiu, i pel recull històric sobre l'expansió del nacionalsocialisme que l'autor va incorporant a les notes biogràfiques, és una obra molt recomanable per a estudiants i joves.
Oder theater?», de Charlotte Salomon, ja era coneguda, la publicació de la novel·la ha donat a conèixer la figura d'aquesta artista a un públic més ampli, s'ha fet difusió de la seva obra i ha fet possible la col·locació d'una nova placa davant l'Ermitage, la casa a Villefranche-sur-Mer on la pintora va passar els darrers anys.
Benvingudes, doncs, obres com Charlotte, de Foenkinos, que duen el reconeixement i l'homenatge de persones com Charlotte Salomon, qui, tot i la seva joventut, ens va deixar un llegat artístic impressionant i de gran valor humà.
República, Guerra Civil i repressió franquista a Navàs (1931-1945).
Navàs: Ajuntament de Navàs, 2015, pàg.
«Vaig néixer a Navàs, al barri de Cal Miquel. [...]
Vaig créixer en aquest barri i a mesura que m'anava fent gran algun cop em preguntava sobre el nom d'aquests i altres carrers del municipi i massa sovint la resposta que rebia és que eren uns germans que van morir a la guerra i ja està, poc més.
En altres casos no rebia cap resposta, s'esdevenien els silencis.»
Així comença la presentació del llibre Silencis, que escriu l'alcalde de Navàs, en Jaume Casals i Ció.
Editat per l'ajuntament d'aquest municipi, aquest treball incorpora història oral, investigació en arxius i moltes fonts primàries a fi de descriure, amb la màxima objectivitat, com es van viure la República, la Guerra Civil i la repressió franquista, des del 1931 fins al 1945, al terme municipal del que avui és el municipi de Navàs (fins al 1960 rebia el nom de Castelladral).
Sota la coordinació de l'historiador i documentalista Jordi Algué Sala, els estudiosos Miquel Arceda, Ester Llobet, Rossend Sellarés i Arcadi Vilà escriuen i investiguen entorn de la singularitat de Navàs.
La política municipal i la conflictivitat politicosocial durant la República, el Bienni Negre i els Fets d'Octubre, l'adveniment de la Guerra Civil i la repressió de la postguerra.
El darrer capítol està dedicat a fer un balanç demogràfic del cost humà que va provocar la violència entre el 1936 i el 1945.
Els autors, doncs, ens parlen de fets concrets que van succeir a tot Catalunya però amb la mirada posada al municipi, i com van afectar els seus veïns i veïnes, amb noms i cognoms.
Aquest fet el fa molt proper als navassencs i navassenques, i contribueix a la construcció de la identitat del mateix municipi.
Aquest llibre és el resultat d'un magnífic i exhaustiu treball de recuperació de la memòria democràtica al municipi de Navàs.
Cal destacar l'apartat «L'apunt» que apareix a cada capítol i que permet als autors referir-se a un tema de forma més exhaustiva.
Per exemple, en el primer capítol es resumeix la biografia de Juan Teruel Munuera, mestre seguidor de la pedagogia innovadora de l'escola moderna de Ferrer i Guàrdia que va deixar una gran empremta al municipi.
O també es tracten de forma especial els Fets del Sis d'Octubre a Navàs per part dels mitjans, l'alarmant situació econòmica del teixit, les col·lectivitzacions a la colònia de Palà de Torroella, l'emissió de paper moneda, els desertors i els emboscats, veus des del front: el soldat Àngel Espinalt Vilà, entre d'altres temes.
Com a innovació, el llibre inclou un apartat amb codi QR on es poden consultar més documents que no han pogut incorporar-se a la versió impresa i que permet també anar afegint on-line més continguts o comentaris.
Per tant, es tracta d'un llibre en construcció que permet anar actualitzant i ampliant la informació.
Convé ressaltar també l'ús de les esplèndides imatges i documents, gràcies a les aportacions de fons familiars, fet que li dóna a aquest treball un valor diferencial i únic.
Per cloure, és interessant ressaltar la cita de Josep Termes que s'inclou a Silencis i que permet copsar el sentit del llibre:
I aquest llibre és per a mi història viscuda i passió,
València: Llibres de la Drassana, 2014, p.
A cavall entre la narració històrica i la ficció, aquest text és un relat emocionant, i alhora ens revela una pàgina poc coneguda de la història europea.
Un llibre tot jugant al voltant de la memòria i l'exili.
Blanca, la protagonista, és nascuda al Castelló dels anys 60.
Les històries de la Guerra Civil marquen la seva memòria, fins al punt que decideix escriure una tesi doctoral sobre l'entrada dels nacionals a la seva ciutat natal.
Les vicissituds de la vida la portaran a traslladar-se a Roma, deixant en suspès les seves recerques i començant un exili voluntari.
Fins al dia en què, seguint el fil d'una altra memòria, arriba a l'Alguer.
Aquí, acabada la Segona Guerra Mundial, es posarà fi a una part dels més de dos-cents mil pròfugs italians provinents d'Ístria i Dalmàcia.
Les dues regions, habitades per italians, eslovens i croates, van passar a formar part de Iugoslàvia, i gran part de la població italòfona va marxar a l'exili.
Un grup d'aquests acabà a Fertilia, a Sardenya, localitat just al costat de l'Alguer.
Seran ells a poblar aquella ciutat, planejada pel Duce per feixistitzar i italianitzar un territori poc assimilat, i mai acabada.
Aquí coneix Michele Fiorin, un pròfug, que la saluda en la llengua del seu Castelló.
És un antic militant del Partit Comunista italià, nascut a la ciutat istriana de Pola, que va abandonar per allistar-se en les Brigades Internacionals.
Michele, en fuga de la Itàlia feixista, va viure els darrers dies del Castelló republicà però, irònicament, no podrà tornar a casa seva quan la ciutat passa a formar part de la Iugoslàvia socialista.
Testimoni de l'entrada dels nacionals i dipositari de la memòria dels exiliats italians, per Blanca és la clau per reconstruir aquells moments dramàtics.
Mentrestant, per Michele, Blanca és la veu que evoca el seu passat a Castelló.
Els records i les conversacions entre els dos, alternades amb retalls de diaris i mails, ens revelen tot el dramatisme d'aquestes vicissituds.
Un llibre que reflecteix unes temàtiques universals, que tant han marcat la història d'Europa durant el segle XX.
L'èxode català de 1936 a través dels Pirineus.
L'exili de l'inici de la Guerra Civil, aquell que es produí a Catalunya a partir del juliol del 1936, ha tingut fins a avui dia escasses aportacions.
Després dels estudis d'Albert Manent sobre els representants de la Lliga Regionalista (Lliga Catalana) que hagueren d'abandonar Catalunya l'estiu del 1936, de Rubèn Doll sobre els exiliats catalans que hagueren de marxar a Gènova o la interessant aportació d'Arnau González Vilalta sobre el paper que tingueren els consolats ubicats a Barcelona a l'hora de prestar ajuda a les persones que foren perseguides per elements coneguts com a «incontrolats» durant els primers mesos de guerra, ens arriba una important aportació realitzada per Jordi Rubió sobre els exiliats que hagueren de fugir de manera clandestina pels Pirineus a França durant els primers moment de guerra.
Aquest llibre ens apropa a l'èxode a través dels Pirineus que es produeix a Catalunya durant l'inici de la Guerra Civil i, alhora, a les bases de la construcció del poder local durant el primer franquisme; dos elements entrelligats.
La guerra i la revolució que es van desencadenar l'estiu del 1936, fruit del cop d'estat d'un sector de l'exèrcit, van provocar la fugida de milers de persones.
Els Pirineus esdevenen aleshores un territori de trànsit per a tots els fugitius que escapen en solitari o amb l'ajuda de guies que, en cordades més o menys nombroses, els encaminen per les muntanyes cap a França o Andorra.
Els recorreguts i les motivacions d'aquests refugiats, gent de dretes, desertors de l'exèrcit o republicans desencantats, centren l'atenció d'aquest treball.
Tres etapes diferents marquen els espais d'aquest desplaçament de població: la fugida a través dels Pirineus, el sojorn en camps d'acollida a França —un aspecte, aquest darrer, interessant i poc conegut— i l'entrada a l'Espanya nacional.
Un cop a la zona ocupada per les tropes franquistes, la major part dels refugiats catalans en edat militar engruixiran els batallons de voluntaris o de regulars i seran destinats a la primera línia del front de guerra.
El fet d'haver lluitat voluntàriament al costat de l'exèrcit franquista els conferirà —acabada la guerra— una situació de privilegi dins dels estaments de la Dictadura.
Per això, de retorn a Catalunya, molts d'ells assumiran càrrecs de responsabilitat en el nou establishment franquista.
Recerca fruit d'una tesi doctoral que aporta més dades, a través de la consulta dels arxius francesos, sobre el primer exili que es va registrar durant la Guerra Civil.
Una aportació imprescindible per entendre la guerra, l'episodi més terrible de la nostra història més recent.
Tècnic de continguts i publicacions del Memorial Democràtic