Entre el 1919 i el 1945, els mapes es modificaren de manera radical.
El joc diplomàtic, condicionat per la força militar i pels efectes de la Primera Guerra Mundial, va fer tant factible la creació de les repúbliques bàltiques, Finlàndia o Polònia el 1919 com la dissolució de l'imperi austrohongarès, la independència i la posterior guerra civil d'Irlanda el 1922 o la possibilitat de secessió catalana el 1936-1939.
A més, a l'est, la Revolució Russa donà a llum la Unió Soviètica.
La Guerra Civil Espanyola, d'origen social però amb components nacionalistes evidents –en consonància amb la conflictivitat identitària europea–, centrà l'atenció mundial durant un període intermitent entre l'estiu del 1936 i l'hivern del 1939.
La crua realpolitik de les relacions internacionals
Des d'Alsàcia-Lorena, a l'oest d'Europa, fins a Finlàndia, al nord-est, les fronteres es transformaren radicalment el 1919.
En canvi, a l'Europa occidental només el Tirol del Sud austríac ‒ara italià‒, el retorn d'Alsàcia-Lorena a França i Irlanda –estat lliure el 1922‒ modificaren el seu estatus.
A partir del 1919, el revisionisme fronterer i/o la consolidació de la nova situació serien el cavall de batalla de la política internacional, especialment a partir de l'accés al poder d'Adolf Hitler a Alemanya el 1933.
Format a l'Alemanya guillermina, col·laboraria activament amb el nazisme fins al 1944
Col·lecció particular Enric Ucelay-Da Cal
En aquell context, la seguretat col·lectiva i el desarmament fracassaren de la mateixa manera que els projectes de crear una Federació Europea o una impotent Societat de les Nacions sense capacitat d'arbitratge efectiu en cap conflicte.
Conjunt de globus terraqüis de l'època.
La diplomàcia vista com un joc de cartes.
A la taula hi havia molts jugadors, amb apostes més o menys fortes.
La Guerra Civil Espanyola suscità un joc agosarat per part d'Itàlia i Alemanya, arriscat per part de la Unió Soviètica i terriblement conservador per part de França i la Gran Bretanya.
Joc de cartes nazis, italianes, franquistes sobre taula com a partida de cartes.
Quan esclatà la Guerra Civil Espanyola, els dos bàndols semblaven clars.
Tant sorprenent ‒o no‒ era la possibilitat secessionista catalana com la de pensar que França reconeixeria diplomàticament els rebels espanyols o que Espanya acabaria dividida en dues repúbliques com Corea o Alemanya després del 1945, la pràctica ocupació italiana de Mallorca o la d'Andorra per part francesa.
El titular demana a l'estat francès el reconeixement del govern de Franco.
(Col·lecció particular Arnau González)
Des de principis del segle xx, els consolats generals a Espanya s'establiren a Barcelona, amb jurisdicció per a molt més que els territoris més propers.
Allà hi havia la indústria, el principal port i les colònies estrangeres més nombroses.
A més, a Catalunya era on les ideologies modernes hi trobaren un terreny adobat.
Des del 1931, amb la constitució de la Generalitat de Catalunya en el context de la Segona República Espanyola, la capital catalana s'erigí en una ciutat de vida quasi diplomàtica.
Els cònsols acudien a la llotja del Parlament autònom, eren rebuts pel president de la Generalitat el dia de Cap d'Any...
De fet, l'autonomia catalana era vista com una darrera oportunitat abans de la separació.
Inclús fou titllada de semiindependència, així com els fets del 6 d'octubre de 1934 s'interpretaren com un intent de secessió.
Tanmateix, la mirada estrangera sempre errà en la interpretació de la natura del catalanisme del moment.
1933 Recepció per part de la Generalitat del cos consular acreditat a Barcelona
© J. Domínguez/Arxiu Fotogràfic de Barcelona