Aquesta vaga, que ha estat considerada una de les més importants de la història de Catalunya, va significar una victòria completa per als sindicats, ja que no només van aconseguir millores per als obrers de La Canadenca, sinó també per als xofers, carreters, obrers del tèxtil i tipògrafs.
En destaca especialment la jornada de vuit hores, aprovada a l'abril, que va convertir Espanya en el primer país del món a establir-la per llei.
Durant el mes i mig que va durar la vaga hi va haver alguns actes violents (una bomba i quatre assassinats), uns fets aïllats davant el pacifisme de la resta d'obrers.
Finalment, la vaga va situar la qüestió social en un lloc destacat dins de la política catalana, i la CNT com una de les organitzacions més influents de Catalunya i d'Espanya.
Després de la victòria a la Canadenca, el 24 de març, davant l' incompliment d'alliberar els presos, es va declarar la vaga general a tot Catalunya, a la qual s'hi van afegir treballadors de moltes empreses, des de les elèctriques fins a les pompes fúnebres.
El capità general de Catalunya, Joaquín Milans del Bosch, va declarar l'estat de guerra i l'exèrcit, amb l'ajut del sometent (una institució catalana de caràcter parapolicial, una mena de cos armat de protecció civil, separat de l'exèrcit) el va fer complir, alhora que va procurar garantir d'alguna manera el subministrament d'aliments a la ciutat.
A conseqüència d'aquesta vaga i de la força del moviment obrer, la patronal catalana va reaccionar ordenant el locaut (tancament patronal o vaga d'empreses i acomiadament dels treballadors) i perseguint els sindicalistes.
El 3 d'abril es va publicar al BOE el decret sobre la jornada de vuit hores i de 48 hores a la setmana (llavors es treballava també els dissabtes) a partir de l'octubre de 1919, i amb això es va aconseguir que molts obrers tornessin a la feina.
La vaga va anar decaient en intensitat fins que, el 14 d'abril, es va donar per acabada.
No obstant això, l'estat de guerra i la repressió antisindical van estar presents durant quatre mesos.
Una de les conseqüències més clares va ser la creació de la Federació Patronal Catalana, en mans dels patrons més intransigents i combatius, que es van organitzar per fer front al nou sindicalisme que mantenia aquestes vagues.
Entre les mesures preses contra els sindicats destaquen:
Aquesta situació va fer que els grups d'acció anarquista, nodrits de nombrosos treballadors acomiadats i inserits en llistes negres, tinguessin força i desplacessin els quadres més moderats dels llocs de direcció.
El Govern va canviar i va passar de ser més obert a la negociació a ser més repressiu, mantenint la repressió contra els sindicats, que van veure com l'ala moderada era perseguida i empresonada, els llocs directius a poc a poc van ser ocupats per posicions més radicals i la patronal va endurir les seves posicions.
En conjunt, tot això va permetre que el pistolerisme renaixés a Barcelona i s'instal·lés a la ciutat de manera endèmica durant els anys següents.
Aldarulls al carrer amb motiu de la vaga (1919).
Fons Josep Maria Sagarra i Plana (ANC).
Codi de referència: ANC1-585-N-76
Nova panoràmica política i social de Catalunya després de la vaga:
La Lliga Regionalista va quedar afeblida i en crisi interna, i se la va acusar de ser "massa catalanista" i "massa pactista".
Apareix una formació d'extrema dreta clarament anticatalanista i antidemocràtica: integrada principalment per la Federació Patronal, el Foment del Treball Nacional, la Unión Monárquica Nacional (un nou partit d'aristòcrates anticatalanistes) i el partit ultra format al voltant de la Capitania General i dirigit primer per Milans del Bosch, i després liderat pels generals Martínez Anido i Emilio Barrera.
Es produeix una crisi dins de la CNT entre els reformistes i el sector partidari de l'acció violenta.
S'entra en una etapa d'enfrontament violent als carrers, anomenada pistolerisme, en la que la Patronal es nega a acceptar al nou sindicalisme únic com a interlocutor vàlid, i s'imposa dins de la CNT la línia dura.
Tot això condueix al cop d'estat de Primo de Rivera el 1923.