CoP CIRSO, història d'una comunitat jove i innovadora
En aquest número del butlletí, volem fer un repàs del que ha estat l'experiència d'èxit d'una comunitat de pràctica que ha introduït alguns elements i processos participatius molt interessants.
Hem entrevistat Paco Moreno, moderador i impulsor de la Comunitat CIRSO Camp de Tarragona, una comunitat amb unes peculiaritats molt suggeridores.
Com va començar la vostra comunitat de pràctica?
La nostra comunitat, CIRSO Camp de Tarragona, va fer el procés natural d'una comunitat amb una jornada de bones pràctiques al febrer del 2010 per engegar la comunitat i va acabar al novembre amb una nova jornada de bones pràctiques en la qual es va presentar el producte elaborat.
Aquesta comunitat va néixer per donar resposta a una demanda tècnica institucional.
Va ser decisiva l'experiència prèvia d'alguns dels membres promotors com a membres d'altres comunitats.
Això va permetre interpretar l'encàrrec de treball utilitzant la metodologia pròpia del treball col·laboratiu i fent ús de l'entorn tecnològic del programa Compartim.
La CIRSO és la Comissió Interinstitucional per a la Reinserció Social, un organisme en què participen diversos departaments de la Generalitat i altres institucions públiques (ajuntaments, diputacions i consells comarcals), i té com a objectiu fer seguiment, programar i avaluar l'eficàcia de les mesures que cadascun d'aquests organismes porten a terme per assolir la reinserció social de persones amb problemes d'exclusió i tractats des de l'àmbit judicial.
L'encàrrec pretenia incrementar el contingut d'accions i l'eficàcia de la coordinació institucional fent un diagnòstic de la situació i elaborant un catàleg de propostes d'actuació.
Pel que expliques, sembla que es tracta d'una comunitat amb força peculiaritats?
En efecte, en primer lloc, a diferència de la resta de comunitats, s'identificava per un territori ben delimitat i aliè a Barcelona, i la segona particularitat és la seva transversalitat institucional i professional: no tots els membres eren del Departament de Justícia, sinó d'altres departaments i institucions públiques i privades i diferents tipus de professionals.
Un univers molt ampli i complex, però molt ric, que tenia en comú la seva activitat professional en pro de la reinserció des d'intervencions de múltiples disciplines acadèmiques i el conjunt d'entitats públiques i privades del territori.
Què destacaries de la vostra experiència?
Des del punt de vista metodològic va ser interessant el treball realitzat.
Es va començar per fer una anàlisi de l'escenari en el qual els operadors, professionals i tècnics que estan treballant en el dia a dia en temes de reinserció social ens estem trobant.
Vam optar per fer servir la metodologia analítica DAFO (debilitats, amenaces, fortaleses i oportunitats), però una DAFO que fos virtual per fer possible un procés participatiu a través de la plataforma e-Catalunya.
I així va ser, vam fer una DAFO amb uns índexs de participació sorprenents: va donar unes ràtios de participació del 60% de la comunitat.
Com vau fer possible aquest èxit de participació?
Per aconseguir la participació es van obrir quatre instruments, es van utilitzar documents d'informació, fòrums, es van utilitzar blocs i també una eina anomenada procés participatiu.
Sembla un recurs molt útil, fes-me'n cinc cèntims
Aquesta eina és una de les claus de l'èxit de la comunitat.
Sense l'eina de processos participatius és molt probable que no hagués estat possible aplicar la metodologia per fer la DAFO i podria haver acabat amb un cert desencís dels membres de la comunitat...
Els fòrums servien per expressar l'opinió de tothom, i després els processos participatius per objectivar-ne l'opinió.
De manera complementària, vam utilitzar el bloc per fer una mena de crònica de l'evolució dels treballs i com a eina de motivació a la participació, les possibilitats de fer recomanacions de lectura per correu electrònic també facilitava els contactes dels membres de la comunitat amb el portal i ens permetia fer un retorn constant de les seves aportacions.
Quins projectes de futur teniu a la vostra comunitat?
El projecte que ara tenim és la creació d'un entorn virtual que possiblement anomenarem 2011, un lloc de trobada virtual que doti de serveis, recursos i doni resposta a les necessitats que, des del punt de vista tècnic, es pot trobar qualsevol professional que estigui treballant al Camp de Tarragona en l'àmbit de reinserció.
Dit així pot semblar abstracte, la idea és trobar una eina tipus Netvibes o semblant.
Un entorn virtual de referència professional i tècnica per als professionals de les diferents disciplines que treballem en l'àmbit de la reinserció.
Érem molt ingenus -i agosarats- al 2006 (i això que aleshores encara no estaven de moda figures com la del community manager o la de dinamitzador de xarxes que, si altra cosa no, ens hagués donat una mica més de suport (i de glamur, per què no?).
I ho érem tant, d'agosarats, que malgrat que sabíem que ens enfrontàvem a una empresa gairebé impossible, com era introduir una nova figura organitzativa, l'e-moderador -com vam decidir anomenar-lo-, en una estructura tradicional com era l'Administració pública, ho volíem intentar.
I, ni més ni menys -el que fa la ignorància!- amb pretensions i objectius, per ser viable, d'exercir influència i lideratge movent-se en espais d'horitzontalitat i transversalitat no propis d'una arquitectura tan jerarquitzada com era –i encara ho és- l'Administració pública.
Situats en un espai de frec i fricció permanent entre les estructures formal i informal, el que els demanàvem als e-moderadors, per tant, no era fàcil d'aconseguir.
Les preguntes, lògicament, que se'n deriven són moltes: què ha passat amb ells?
S'han pogut integrar de forma natural en l'estructura o han estat, pel contrari, diluïts (fagocitats)?, han estat expulsats, com un cos estrany?, han sobreviscut amb un perfil propi?, han pogut assolir els seus objectius?
Doncs bé, ja al 2011 i transcorreguts alguns anys des dels primers 13 e-moderadors amb els quals vam començar i ja havent passat pel programa més de 45 e-moderadors (dels quals en sobreviuen des del principi 7), estaríem en condicions de contestar algunes de les preguntes anteriors.
Però abans farem un petit exercici de memòria.
Anem a recordar, a l'apartat 1, què era allò que prevèiem -i havíem planificat com a essencial- en la figura de l'e-moderador.
Posteriorment (apartat 2), i ja exercint treball real cadascun dels e-moderadors en el seu context organitzatiu, vindrà la primera sorpresa: ens vam veure obligats a adaptar-nos i aprendre que allò que és desitjable i allò que és possible tenen, a vegades, itineraris diferents.
Va ser aquest procés de reflexió posterior el responsable del canvi de direcció en la formació dels e-moderadors.
Vam donar un gir al plantejament formatiu que fèiem servir i el vam enfocar, encara més, dins del terreny de les dificultats concretes (i reals) que s'havien de salvar.
Això ens va conduir a planificar un curs formatiu en la modalitat del cas ( case study, apartat 2) del qual vam obtenir noves conclusions que hem incorporat al que entenem avui com a identitat pròpia de l'e-moderador als entorns de l'Administració pública.
La figura de l'e-moderador en les etapes prèvies (abans de treballar de forma real)
L'e-moderador s'havia concebut (vegeu El treball col·laboratiu a l'Administració ) com la figura clau dins de tot el procés de gestió del coneixement de l'organització.
... el procés de selecció es va iniciar confeccionant un perfil professional amb una sèrie de característiques, entre les quals destacaven les següents: la d'una persona representativa de la comunitat i amb capacitat de lideratge, que participa en el projecte institucional, és respectada i té influència en la comunitat.
A més, té bones capacitats comunicatives i està familiaritzada amb el treball en entorns tecnològics, la qual cosa fa que sigui un professional compromès a fer avançar el coneixement en el seu àmbit professional.
A partir d'aquí es va obrir un procés de consultes entre els líders formals de l'organització fins a aconseguir candidats idonis.
Després d'un procés d'entrevistes de selecció es van triar 13 e-moderadors, per períodes anuals renovables.
El disseny de la formació que se'ls va impartir es va basar en els postulats de l'aprendre fent.
Immediatament van assumir funcions de lideratge i dinamització -tant presencial com virtual-, de les seves respectives comunitats.
Com a ajuda al seu treball se'ls va dissenyar un curs amb continguts de suport en animació i lideratge en entorns virtuals, impartit a través de la mateixa plataforma tecnològica que usaven per a les seves comunitats.
A través del debat generat en el fòrum i la dinamització d'un expert extern, es van anar modelant diverses estratègies d'èxit en la conducció i maneig d'aquest tipus de comunitats.
En aquest sentit, en el període d'implantació es van desenvolupar fins a cinc debats sobre el tipus d'aprenentatge que necessitaven.
L'objectiu final de capacitació estava pensat perquè fossin capaços d'assumir dos tipus de rols: d'una banda, havien de ser veritables gestors de debats (tant en entorns presencials com virtuals) i, d'altra banda, arribar a convertir-se en motivadors i catalitzadors en la seva comunitat per guanyar acceptació i poder difondre i transferir el coneixement produït.
Doncs bé, la planificació va ser bona i la formació que es va oferir va ser útil i de qualitat; però ja ho sabem, com s'aprèn de veritat és treballant i compartint.
De seguida vam veure que sorgien noves dificultats que no havíem previst i que estressaven molt els e-moderadors.
A què s'enfronta de debò l'e-moderador
Per molt bé que planifiquis allò que preveus que seran les dificultats d'aquesta figura, serà la pròpia retroalimentació, el frec amb la realitat la que et dirà si l'encertes, o no.
Entre febrer i març de 2010, com dèiem abans, ens vam veure obligats a donar un gir a la formació que havíem fet fins aquell moment.
Després d'escoltar tot el que deien els e-moderadors sobre barreres, bloquejos, dificultats, problemes, etc., i amb l'ajuda d'Íñigo Babot –va fer de consultor i ens va oferir la metodologia del cas-, ens vam proposar recollir en quatre casos tota aquesta problemàtica esmentada.
L'objectiu era, mitjançant la compartició de coneixement, identificar les millors pràctiques que a alguns els havien funcionat, i debatre i inventar-ne d'altres que fossin viables per als problemes no resolts.
Els quatre casos pretenien abastar totes les problemàtiques: la participació perifèrica, les motivacions per participar i incentius, millorar la dinamització en línia i millorar la dinamització presencial.
En aquest article desenvolupem el cas 1 i deixem els altres casos per a propers números del butlletí.
Què hem après sobre dinamització a l'Administració pública
La participació perifèrica i la mobilització dels membres del col·lectiu professional on s'insereixen les comunitats de pràctica és un dels temes més complexos de gestionar per als e-moderadors.
Ho havíem intentat tant que ja podríem dir que havíem arribat fins als límits: havíem fet formació ad hoc, havíem explorat vies i camins alternatius i innovadors, etc., i les xifres de participació, si les comparem amb les de referència de Nielsen (10%) no havien estat pas dolentes: la mitjana de totes les CoP del Compartim se situava al voltant del 16% de participació activa; i algunes arribaven al 50%.
De tota manera, era una assignatura en la qual no progressàvem adequadament, i el marge de millora era evident en més de la meitat de les comunitats.
Així que vam confeccionar un cas d'un e-moderador que reflectís tota aquesta problemàtica.
El vam anomenar Case study 1: La participació perifèrica.
La participació perifèrica [extracte]
Aquell matí, l'últim abans de les vacances d'estiu, en Josep s'havia proposat deixar buida la safata d'entrada del seu correu electrònic.
Quan ja estava acabant de buidar-la va rebre un missatge d'una llista de distribució d'e-Catalunya i això volia dir treball extra: reunions, convocatòries, actes, programació...
No el va obrir i va recordar l'any anterior: aleshores acabava de començar la seva tasca com a e-moderador i ho veia com un repte apassionant.
Amb la bona relació que tenia amb els seus companys i amb els seus dots de comunicació, faria una bona proposta per millorar el que feien.
Creia que seria fàcil posar en marxa el grup de treball i fer un bon producte.
Un any després, ho veia de manera diferent: li venien al cap emocions i experiències contraposades.
D'una banda, havia treballat i s'havia implicat molt fent més hores del que havia pactat.
D'altra banda, la CoP havia avançat fins a consolidar-se.
La jornada de bones pràctiques havia sortit molt bé, fins i tot el director general els va felicitar.
Però no podia negar que hi havia coses que el preocupaven.
Tenia davant el correu electrònic i no sabia si realment volia continuar amb la tasca d'e-moderador: un relleu? una pausa temporal per reflexionar-hi?
A l'hora del cafè estava encara preocupat i el seu amic Joan ho va notar: en Josep li va explicar el problema i li va demanar l'opinió.
En Joan li va aconsellar que fes un esforç per ser més objectiu i que utilitzés algun mètode de resolució de problemes dels que ell mateix explicava als seus alumnes.
En Josep va decidir aïllar els problemes, un per un, per ordre d'importància, i fer balanç.
El tema estrella per al CEJFE era la participació perifèrica, que ell entenia com a implicació del col·lectiu professional.
Veia poc realista plantejar-se la participació perifèrica més enllà d'un grup de companys molt motivats.
Al CEJFE li demanaven arribar a una xifra molt més alta.
Tot i que havia llegit que alguns grups havien assolit aquesta xifra, creia que era impossible.
En el seu col·lectiu laboral i en la situació actual era gairebé impossible: molta feina, horaris molt llargs, manca d'ordinadors, etc. La situació no era favorable.
Durant l'any havia posat en marxa diverses iniciatives, com ara enviar, després de cada reunió, un correu amb les actes, o obrir un fòrum perquè els companys compartissin les millors pràctiques...
Algunes lectures, però pocs comentaris.
Ja no sabia com dinamitzar la comunitat!
No tenia clar si era que tenia un alt nivell d'exigència o que, simplement, no estava preparat per fer d'e-moderador.
Es preguntava si hauria d'haver fet les coses d'una altra manera o si potser el col·lectiu no tenia prou nivell per a les exigències del programa o si les persones que integraven el grup no estaven per la gestió del coneixement.
3.2 Què vam aprendre: les respostes i alternatives que es van proposar
Al final del case study es van fer unes preguntes que els e-moderadors van respondre com es detalla a continuació:
Et sents identificat amb en Josep?
Els e-moderadors s'identificaven amb en Josep en un 68%.
Tot i que són més optimistes que ell no deixen de veure i patir problemes molt similars.
De les estratègies i eines que ha emprat en Josep, quines et semblen vàlides (malgrat que a ell no li hagin funcionat)?
Pots suggerir altres eines que t'hagin ajudat a e-moderar?
- "...És fonamental l'elecció del tema que es treballarà, sobretot si s'enfoca a resoldre problemes que generen preocupació en la dinàmica de treball habitual"
- Tenen present que a les organitzacions sempre hi ha, almenys, un 15% d'innovadors en els quals es poden recolzar.
- S'alien, fan xarxa amb els connectors naturals (líders informals).
- Parteixen de necessitats reals de la gent.
- Fugen d'estructures organitzatives massa rígides i centralitzades.
- Socialitzen a través de jornades i seminaris presencials, però també a les xarxes socials (internes, si n'hi ha, o externes).
- Comencen usant els canals de comunicació naturals del col·lectiu i després es proposen ampliar-los.
En els àmbits en línia específicament:
- Incentiven la creació i la participació a blocs i fan comentaris.
- Conviden persones expertes i rellevants de la seva comunitat perquè col·laborin amb el grup.
- Creen fòrums de resolució de dubtes on es poden trobar les solucions dels companys.
- Elaboren llistes de recursos rellevants per al desenvolupament professional mitjançant eines del tipus wiki.
- Elaboren butlletins electrònics per a la seva comunitat.
La valoració que es va fer d'aquesta experiència és que no és tan important la dificultat concreta a què s'hagi d'enfrontar l'e-moderador –tot té una bona solució tècnica-, sinó l'establiment d'un mecanisme permanent d'ajut i aprenentatge.
La fórmula de compartir –i donar alternatives col·laboratives- es va demostrar com a adequada i la vam incorporar de forma permanent.
L'estratègia de la rotació pot esdevenir un antídot del cansament i/o frustració que apareix, com descriu el cas d'en Josep, quan es treballa sotmès a la pressió pròpia de la funció.
Els moderadors veterans podrien fer de tutors o coach de noves comunitats i així rendibilitzar la seva experiència, amb una nova funció que suposaria un nou repte engrescador i que retroalimentaria el projecte.
Pel que fa al contingut de les sessions, el tema ha de resoldre un problema, una necessitat i jo afegiria que com més solucioni els problemes més angoixants millor serà per a la participació; com més empleni un buit angoixant, que d'altra manera no s'emplenaria, millor, i si l'elecció del tema sorgeix en el si de la comunitat, millor que si és proposat des de fora o des de l'e-moderador.
Crec que la formulació de les preguntes també és clau.
Si les fem massa obertes, poden no connectar amb la motivació de la gent.
Potser fer preguntes més concretes i centrades, encara que n'haguem de formular tres en comptes d'una, pot donar més joc i facilitar la participació.
El pròxim 21 de setembre se celebrarà el XIII Seminari Compartim i participaré, junt amb altres col·legues, en una taula rodona sobre els nous rols de coneixement a les organitzacions: e-moderadors, community managers, curadors de continguts, etc. Els dos e-moderadors que participarem, la Susana Gracia i jo, som antropòlegs i qui observi aquesta dada possiblement es preguntarà què fem dos antropòlegs exercint aquesta funció (és probable que nosaltres també ens ho preguntem, encara que curiosament som molts els que hem estudiat antropologia i estem treballant a presons).
Aprofitant aquest interrogant i esperant no defraudar les expectatives, intentaré llançar una mirada antropològica (per cert, que bastant clàssica) sobre les comunitats de pràctica (CoP) del programa Compartim i sobre la figura dels e-moderadors.
És àmplia la tradició de l'antropologia en l'estudi de grups o comunitats de dimensions restringides, que en ocasions anomenem tribus.
Per a alguns autors, la particularitat d'aquestes agrupacions és l'absència d'Estat, és a dir, d'òrgans decisoris i de poder, alienats del cos comunitari.
Segons alguns autors, com Pierre Clastres (les citacions que utilitzem són de La sociedad contra el Estado ), no és que siguin societats sense Estat, sinó que no el necessiten per funcionar ni per existir, i això atorga a aquests grups una peculiaritat destacable.
I el que és més suggerent, fins i tot quan hi ha una figura de cap, l'exercici del poder possible en relació amb el grup és un poder sense coacció.
El nostre context de treball, les comunitats de pràctica, té un gran parangó amb aquesta configuració: són una mica tribus, una mica societats sense Estat.
I en aquesta equivalència, els e-moderadors serien una mica caps a l'estil que assenyala Clastres, tal com observarem a continuació.
Partim de la idea que les CoP són una configuració particular de col·lectius existents anteriorment, grups que hi ha dins de l'Administració, definits per un principi propi d'aquesta Administració, inserits en una estructura general jerarquitzada per complir funcions definides també jeràrquicament.
Un fenomen reconegut en qualsevol organització és que aquests grups es constitueixen com a comunitats de pràctica espontànies: s'associen, comparteixen punts de vista, idees, procediments, coneixements, cooperen entre si per dur a terme accions o assolir metes, per difuses que aquestes siguin.
A través d'aquest procés, s'autonomitzen en certa manera de l'estructura formal, encara que continuen pertanyent-hi i sent-hi sensibles.
Les CoP del programa Compartim es creen a partir d'aquests grups o comunitats de pràctica oferint un espai de treball col·laboratiu i d'intercanvi i situant un dels seus integrants com a e-moderador.
El que és destacable és que aquesta nova configuració es planteja en un camp diferent de l'original del qual procedeixen: la tasca comuna - definida per la pròpia CoP - pot no ser estrictament coincident amb la que tenen assignada per l'Administració, la jerarquia existent en el camp original no és vàlida en el nou camp, els canals de comunicació que utilitzen són propis i autònoms.
Però sobretot, les regles de funcionament es distancien de l'altre camp, ja que són creades i recreades pel mateix grup (si bé existeix un cert marc comú i extern que són les línies de treball del programa Compartim).
Les característiques principals d'aquesta configuració i que ens porta a pensar en les CoP en els termes que proposa Clastres són: el seu funcionament en aquest camp autònom de l'Administració (entesa en aquest cas com un òrgan jeràrquic, decisori i de poder, extern al col·lectiu), l'absència de jerarquies entre els seus membres, la capacitat de crear les seves pròpies normes de funcionament i, conseqüència de tot això, la particular situació de l'e-moderador en relació amb el grup.
Particular situació, perquè l'e-moderador no és una figura instituïda amb el principi jeràrquic de l'Administració i la possibilitat que pugui dur a terme les funcions que ha de complir (i que després comentarem) dependrà del reconeixement que els membres de la CoP li atorguin.
D'alguna manera, l'e-moderador acaba situat en la configuració que Clastres descriu per al cap de la tribu: "està al servei de la societat, és la societat mateixa –veritable lloc del poder- que exerceix com a tal la seva autoritat sobre el cap. És per això que és impossible per al cap invertir aquesta relació per al seu profit, posar la societat al seu propi servei, exercir sobre la tribu el que s'anomena el poder: mai la societat primitiva no tolerarà que el seu cap es transformi en un dèspota".
La inversió jeràrquica que destaca Clastres es traduiria en el cas de les CoP en el fet que perquè l'e-moderador existeixi ha d'existir la comunitat i que la CoP existirà -i això significa participació i elaboració de productes- només si les funcions que exerceix l'e-moderador tenen sentit per a aquesta comunitat.
Però també, que la CoP necessita situar un dels seus membres en aquest lloc d'e-moderador que compleixi determinades funcions i aporti determinades competències en relació amb el grup.
En el cas de les tribus, les competències tècniques que es valoren d'un cap són "les dots oratòries, punteria en la cacera, capacitat per coordinar la guerra" (Clastres).
Podríem adaptar aquestes competències al nostre cas dient que la CoP valora en l'e-moderador la seva capacitat de comunicació (interna i externa al grup), el seu domini de les temàtiques i els problemes que afecten la CoP i la seva capacitat de coordinar les accions en les quals estan involucrats els seus membres.
I per dur a terme les seves funcions, l'e-moderador, igual com els caps, ha de posar en pràctica determinades actituds el relació amb el grup.
En el cas del cap al qual es refereix Clastres són tres les propietats essencials de la seva condició:
"1. és "qui fa la pau", una instància moderadora del grup,
2. ha de ser generós amb els seus béns, i no es pot permetre, sense desacreditar-se, refusar les incessants demandes dels seus administrats,
3. només un bon orador pot accedir al lideratge".
Aplicant-lo al cas de les CoP, els e-moderadors han de complir també aquesta funció moderadora entre els diferents membres: conjuguen interessos, prioritats, copsen el clima del grup i fins i tot es decanten per determinades opcions (ja que, com també assenyala Clastres, el lideratge a les tribus no és un paper de jutge neutral).
En segon lloc, els seus béns, els seus capitals (en el sentit de coneixements i habilitats, relacions i contactes, imatge social, el temps que dediquen a la comunitat) es bolquen -generosament- en l'atenció de la CoP, per donar resposta a les demandes que es formulen.
En tercer lloc, la comunicació, els missatges que circulen a la CoP: l'e-moderador té un paper rellevant, ja que els seus missatges han de contenir tots els components assenyalats en els punts anteriors i actuen com a catalitzadors de tendències de la comunitat.
Però també, a través d'aquests missatges, els e-moderadors actuen com a agents de dinamització de la CoP, de divulgació de coneixements i d'innovació.
Quins són els condicionants i els límits de l'acció de l'e-moderador?
A les CoP, tant la integració dels membres, com la participació es basen en la voluntarietat.
I, com apuntàvem abans, l'existència d'una CoP es tradueix en termes de participació (en diversos graus) i en termes de l'elaboració de productes: una CoP sense participació i sense producció no existeix.
És des d'aquest punt que hem d'entendre la lògica de la relació entre CoP i e-moderador: ni la participació ni la producció no poden sorgir d'una coacció, ser forçades.
Sorgiran en tot cas de la suma dels aspectes que hem anat desgranant anteriorment i, sobretot, del compliment que l'e-moderador faci d'aquesta regla d'inversió jeràrquica a la qual ens referíem abans i que es reflecteix clarament en aquesta citació de Clastres: "El gran cacic Alaykín, cap de guerra d'una tribu abipona del Chaco argentí va definir perfectament aquesta relació normal en la resposta que va donar a un oficial espanyol, que el va voler convèncer d'arrossegar la seva tribu a una guerra no desitjada: 'Per costum rebut dels seus avantpassats, els abipons ho fan tot al seu gust i no al del seu cacic.
Jo els dirigeixo, però no podria perjudicar cap dels meus sense perjudicar-me jo mateix; si jo utilitzés les ordres o la força amb els meus companys, ells em girarien l'esquena aviat.
Prefereixo ser estimat i no temut per ells'.
I no ho dubtem, la majoria dels caps indis haurien tingut el mateix discurs".
I nosaltres afegiríem que també els e-moderadors subscriurien fil per randa aquestes paraules.
XIII Seminari Compartim: L'e-moderador i altres nous agents de coneixement a les organitzacions
Podeu seguir els articles previs al Seminari que van publicant els diferents ponents al bloc Gestió del coneixement.
Inscripció: fins al 16 de setembre de 2011
Curs bimodal (presencial i en línia) sobre aprenentatge informal: Estratègies i tècniques per reconèixer i aprofitar els aprenentatges al lloc de treball, amb Joaquín Gairín, David Rodríguez i Miren Fernández
Sessions presencials: 26 de setembre de 2011, de 8.45 a 13 h, i 10 d'octubre de 2011, de 9 a 13 h
Sessions en línia: del 26 de setembre al 10 d'octubre de 2011
Curs d'informació visual (infografies), amb Ignasi Alcalde
26 de setembre de 2011, grup 1, de 9 a 11.30 h i grup 2, d'11.30 a 14 h
Taller sobre narratives digitals, 2a edició, amb Julio Zino i Elena Martín
22 i 30 de setembre, 4 i 19 d'octubre i 3 de novembre de 2011, de 9.30 a 13.30 h
Inscripció: fins al 15 de setembre de 2011
25 d'octubre de 2011, de 9 a 14 h
Inscripció: fins al 19 d'octubre
A partir d'una faula japonesa bellament il·lustrada, el llibre explora l'essència del procés creatiu i aporta eines per desenvolupar la creativitat i la innovació en el lloc de treball.
Per a molts experts, els mapes mentals són una de les eines més efectives i productives per a l'organització laboral i personal que s'han inventat al segle XX.
En aquest llibre, Buzan, creador del terme i de la tècnica, ens explica com crear mapes mentals per millorar les habilitats principals com a empresari i obtenir uns millors resultats empresarials.
Al llarg del 2011, el bloc ha tingut un total de 4.574 visites: 1.057 eren visitants nous mentre que 3.459 eren visitants fidels, que tornen a visitar el bloc Gestió del coneixement.
La diferència, 58, són visitants que no accepten galetes en el seu navegador i, per tant, no podem saber si són nous o tornen.
Tenim un document massa gran per enviar-lo per correu electrònic?
Volem editar un document conjuntament amb diverses persones?
Dropbox és una aplicació en núvol que possibilita l'accés als documents des de qualsevol ordinador.
El repositori permet, a més d'emmagatzemar fitxers i compartir-los, sincronitzar-los amb els ordinadors i dispositius mòbils de l'usuari.
En aquest cas, cal descarregar-se l'aplicació.
Quantes vegades tenim diferents versions d'un document a l'ordinador de casa, al portàtil, al mòbil...
Amb aquest servei, així que canviem alguna cosa d'un document, s'actualitzarà automàticament a tots els dispositius.
Com és habitual en aquesta mena de serveis hi ha la versió gratuïta, que ofereix una capacitat de 2 GB ampliables, i la versió premium de pagament.