projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Quan hi ha un accident, sovint es tendeix a donar la culpa a l'atzar o a la mala sort però, de fet, no sempre és així.
Les caigudes poden causar lesions que, especialment en el cas de la gent gran, de vegades tenen conseqüències greus per a la salut.
Fundació Agrupació Mútua i Fundació Salut i Envelliment UAB
Els accidents domèstics són els més comuns.
Pel que fa al trànsit, si s'és vianant, cal recordar-se de caminar sempre per la vorera i creuar pels passos de zebra tot respectant els senyals lluminosos o estàtics.
És molt important no creuar mai els carrers en diagonal i tampoc no fer-ho amb el semàfor intermitent o en groc, ja que probablement no es tingui prou temps per travessar el carrer amb seguretat.
En cas que es condueixi és important no oblidar-se mai de posar-se el cinturó al cotxe, o el casc si es va en moto.
Es recomana conduir amb tranquil·litat evitant maniobres imprudents i sobtades.
Quan el viatge sigui llarg, convé descansar periòdicament i tenir cura de la son.
Si s'ha de conduir, és millor menjar àpats lleugers i no beure alcohol.
En cas que prengueu cap medicació, consulteu a un professional sanitari si pot afectar la conducció.
Per conduir un vehicle amb la màxima seguretat, és convenient:
En cas de col·lisió, el risc de morir o de patir lesions greus disminueix utilitzant un dispositiu de seguretat apropiat:
Per prevenir les lesions per atropellament que afecten els infants com a vianants, és convenient seguir algunes recomanacions:
És convenient que els adults i les persones d'edat avançada segueixin també els consells per prevenir els atropellaments:
El glaucoma forma part d'un grup de malalties que danyen el nervi òptic.
Aquest nervi connecta la retina (teixit sensible a la llum situat al fons de l'ull) amb el cervell i esdevé, per tant, fonamental per tenir una bona visió.
Generalment es produeix com a conseqüència de la pressió que l'acumulació de líquid al globus ocular exerceix sobre el nervi òptic (pressió intraocular).
No es pot curar, però es pot evitar que s'agreugi.
Si no es detecta a temps i es tracta ràpidament, pot arribar a provocar discapacitat visual i ceguesa.
La visió perduda com a conseqüència del glaucoma no es pot recuperar.
Atès que en etapes inicials no acostuma a produir símptomes, convé visitar l'oftalmòleg, com a mínim, un cop l'any.
En la majoria de casos, la causa del glaucoma és l'augment de la pressió intraocular, que danya el nervi òptic.
Aquesta pressió és fruit de l'acumulació del líquid que es produeix a la part frontal de l'ull, anomenat humor aquós.
A mesura que se segrega, es va expulsant a través de l'angle de drenatge i, per tant, la pressió es manté estable.
Si el sistema de drenatge no funciona correctament per una raó actualment desconeguda, el líquid flueix més lentament o no flueix i tendeix a acumular-se.
El glaucoma també pot aparèixer sense pressió intraocular (glaucoma de tensió normal).
En aquest cas, es produeix perquè el nervi òptic és sensible o no rep la sang suficient, com a conseqüència d'algunes malalties del sistema circulatori.
Hi ha alguns factors que poden augmentar el risc de desenvolupar glaucoma:
Hi ha dos tipus principals de glaucoma, que són conseqüència de l'augment de la pressió intraocular:
Altres tipus de glaucoma menys freqüents són:
Els símptomes varien en funció del tipus de glaucoma.
En etapes inicials, el glaucoma d'angle obert, el glaucoma d'angle tancat crònic i el glaucoma de tensió normal no acostumen a presentar símptomes.
A mesura que s'agreugen, causen la pèrdua progressiva de la visió lateral, que es percep com si s'estigués veient a través d'un túnel.
Amb el temps, si no es tracta, la malaltia redueix la visió frontal fins a produir ceguesa.
El glaucoma d'angle tancat agut es manifesta amb dolor greu, nàusees, mal de cap, envermelliment dels ulls i visió borrosa.
Sense una atenció mèdica urgent, pot causar ceguesa en un termini d'entre un i dos dies.
Pel que fa al glaucoma secundari, els símptomes es relacionen amb la causa que produeix la malaltia.
Els infants amb glaucoma congènit poden presentar opacitat a la part frontal dels ulls, sensibilitat a la llum, engrandiment o envermelliment dels ulls, i llagrimeig.
El glaucoma es diagnostica amb un examen ocular complet, que pot incloure la realització de diferents proves:
L'objectiu del tractament és reduir la pressió intraocular per evitar més dany al nervi òptic i prevenir la pèrdua de visió.
Pot incloure medicaments, cirurgia làser, cirurgia convencional o una combinació de qualsevol d'aquestes opcions.
Alguns insectes poder transmetre malalties molt greus quan ens piquen.
Quines d'aquestes malalties són prevenibles amb vacunes o medicació i quines no.
Per aquestes últimes, quines són les mesures i conductes de protecció i prevenció recomanades per evitar les picades.
La malaltia causada pel virus de Zika es contrau per la picada de mosquits infectats.
També es pot transmetre de les dones embarassades als seus fills durant la gestació, a través de la placenta, o en el moment del part i per via sexual a través del semen d'un home infectat.
Només 1 de cada 4 persones infectades desenvolupa símptomes, que acostumen a ser lleus i poden passar desapercebuts.
La malaltia acostuma a resoldre's sense complicacions i sense necessitat d'hospitalització.
Conduir amb seguretat és la millor manera de prevenir els accidents.
Cal tenir en compte els elements de seguretat activa, els límits de velocitat i les normes de trànsit.
Els viatges, exigeixen sempre una preparació acurada que inclogui una correcta informació sanitària del país de destí, així com dels riscos i les precaucions que cal prendre per gaudir-los amb bona salut.
A més, la visita a un país exòtic pot comportar la necessitat de vacunar-se prèviament o de prendre medicació per a la prevenció de determinades malalties.
Podeu trucar al 061 CatSalut Respon per informar-vos sobre el risc dels viatges i, puntualment, sobre l'accessibilitat de les diferents unitats de consell al viatger.
Convé que programeu una visita a un dels centres de vacunació internacional de Catalunya, on us assessoraran i us administraran les mesures preventives pertinents, com ara medicaments o vacunes, en funció del país on viatgeu.
És important que hi aneu amb temps, ja que algunes de les mesures han de prendre's amb prou antelació i, a més, a l'estiu hi ha aglomeracions en els serveis.
Ministeri de Sanitat, Serveis Socials i Igualtat
Els mocadors o fulards portabebès, coneguts amb diversos noms, generalment són peces de roba que s'utilitzen per portar un nadó penjat de les espatlles de la mare, del pare o d'una altra persona adulta.
Aquest sistema de transport ha estat utilitzat tradicionalment per moltes cultures i ha adquirit popularitat en el nostre entorn perquè permet gaudir del contacte corporal amb el nadó, la qual cosa afavoreix la conservació de la seva temperatura corporal i fa que s'hi estableixi un fort vincle afectiu.
Tot i així, l'ús incorrecte dels mocadors portabebès pot tenir conseqüències de diferent gravetat per al nadó: lesions per cops o caigudes i, excepcionalment, l'asfíxia.
L'Agència de Salut Pública de Catalunya i la Societat Catalana de Pediatria han elaborat un recull de consells de seguretat per a l'ús dels mocadors portabebès que convé seguir sempre i, molt especialment, en el cas dels nadons menors de 4 mesos, els nascuts prematurament o amb un pes baix, i els que pateixen processos respiratoris infecciosos.
Fotografies reproduïdes amb autorització del Ministeri de Salut del Canadà, 2012.
L'epidermòlisi ampul·lar congènita és una malaltia cutània d'origen genètic, poc freqüent i de caràcter crònic, que es caracteritza per l'aparició d'ampul·les o vesícules a la pell o a les membranes mucoses només per la fricció o traumatismes.
També és coneguda com pell de papallona.
Les persones afectades requereixen l'ús diari i constant de productes sanitaris i alguns medicaments que s'apliquen a la pell tant per controlar els símptomes com per prevenir i tractar les infeccions.
Els enterovirus són un gènere de virus ARN que circulen àmpliament en la població i afecten milions de persones en tot el món cada any.
Aquest gènere inclou més de 100 serotips diferents i són responsables de quadres diversos, comuns en la població infantil tot i que també afecten població adulta.
Majoritàriament produeixen quadres lleus i autolimitats i sovint les infeccions són asimptomàtiques.
Les infeccions per enterovirus es transmeten fonamentalment per via fecal-oral i respiratòria i predominen durant l'estiu i la tardor.
Les persones amb infeccions asimptomàtiques també poden excretar el virus.
El període d'incubació és variable, entre 3 i 6 dies.
Aquests virus causen de forma freqüent una malaltia febril inespecífica lleu i autolimitada, produint sovint infeccions asimptomàtiques.
Els símptomes dels quadres que ocasionen més freqüentment poden incloure:
Altres quadres que poden causar són: conjuntivitis, faringitis, símptomes gastrointestinals, meningitis asèptica, encefalitis, paràlisis flàccida aguda, miopericarditis/pericarditis.
En ocasions, s'ha observat l'aparició de quadres neurològics més greus com la romboencefalitis.
Les persones amb malaltia lleu causada per enterovirus normalment només necessiten tractament dels símptomes.
No obstant això, algunes malalties causades per enterovirus poden requerir hospitalització i administració del tractament recomanat en cada cas.
És d'especial rellevància el manteniment de mesures higièniques estrictes, amb especial atenció al rentat de mans e higiene dels nens i altres persones infectades i els seus convivents.
Les encefalopaties espongiformes transmissibles (EET) són un grup de malalties neurodegeneratives que afecten els animals i els éssers humans.
El seu nom es deu a dos dels seus trets principals:
Aquestes malalties es caracteritzen per llargs períodes d'incubació i una ràpida progressió que cap tractament és capaç d'aturar.
Els animals i les persones afectades moren mesos o pocs anys després de contraure-les.
Aquest grup de malalties són conseqüència de l'alteració estructural d'una proteïna cel·lular normal anomenada prió.
En les EET humanes les proteïnes priòniques inofensives poden convertir-se en infeccioses de manera espontània o formar-se de manera anormal per herència a partir de la mutació d'un gen.
El període d'incubació d'aquestes malalties pot arribar a durar anys.
Les ETT es caracteritzen per canvis en l'estat mental, el comportament i el moviment.
Les persones afectades poden presentar, entre d'altres símptomes, canvis de personalitat, trastorns de salut mental com la depressió o l'ansietat, problemes de memòria, confusió i insomni.
També poden tenir tremolors, espasmes musculars, i dificultats per coordinar els moviments.
En la darrera etapa de la malaltia apareix deficiència mental severa i es perd la capacitat de parlar i moure's.
No hi ha evidència que les EET es puguin transmetre dels animals als humans, excepte en el cas de l'encefalopatia espongiforme bovina, que es relaciona amb l'aparició d'una variant de la malaltia de Creutzfeldt-Jakob pel consum de carn contaminada.
Aquest grup de malalties no es contrau pel contacte directe amb individus infectats, però sí a través del contacte amb teixit, fluids corporals o instruments mèdics contaminats.
Els procediments d'esterilització normals, com ara l'ebullició o la irradiació de materials, no prevenen la transmissió d'EET.
El diagnòstic de les EET es basa en els símptomes i acostuma a ser difícil d'establir per la baixa incidència i la manca de proves complementàries definitives.
Les proves de detecció inclouen, entre d'altres, l'electroencefalograma, l'estudi genètic, l'estudi molecular, la ressonància magnètica cranial i la biòpsia cerebral.
Aquesta guia pretén ser una eina útil per a totes les persones relacionades professionalment amb aquests tipus de malalties.
Ofereix informació sobre la naturalesa dels prions i de les malalties que ocasionen, així com dels mecanismes de transmissió per tal de minimitzar els efectes sobre la salut de la població.
L'esclerosi lateral amiotròfica és una malaltia que afecta les neurones del cervell i de la medul·la espinal encarregades de controlar el moviment de la musculatura voluntària.
Aquestes neurones deixen progressivament de funcionar i moren, la qual cosa provoca debilitat i atròfia muscular.
Actualment se'n desconeix la causa.
Els símptomes poden ser, entre d'altres:
No existeix cap prova específica que en determini el diagnòstic definitiu.
Es fan diverses proves per descartar altres malalties que presenten símptomes semblants, com ara anàlisis de sang i ressonància magnètica o tomografia computada de la columna cervical i del cap.
L'electromiografia, un examen que verifica la salut del músculs i els nervis que els controlen, té un paper molt important perquè, a banda d'excloure altres patologies, ajuda a confirmar l'ELA i a valorar-ne la gravetat.
Amb aquestes proves, l'estudi de la historia clínica del pacient i un examen neurològic acurat, els professionals especialitzats poden arribar al diagnòstic definitiu de la malaltia.
Actualment no existeix cap cura per a l'esclerosi lateral amiotròfica.
Tot i així, existeix un tractament farmacològic anomenat riluzole, que retarda el progrés de la malaltia i perllonga la vida.
Per superar les dificultats respiratòries, es pot recórrer a la ventilació no invasiva.
La col·locació d'una sonda a l'estómac ajuda també a millorar els problemes de deglució.
La fisioteràpia, la rehabilitació i l'ús de dispositius ortopèdics o cadires de rodes, així com altres mesures ortopèdiques, aconsegueixen maximitzar la funció muscular.
Com succeeix amb altres malalties neurològiques degeneratives, el pacient que pateix ELA ha de fer front a diversos canvis que afecten tots els aspectes de la seva vida.
L'aparició de símptomes d'ansietat és habitual al llarg de tot el procés.
I la conseqüència principal de la pèrdua del control dels moviments és la progressiva dependència, que provoca en la persona afectada sentiments d'inutilitat, frustració o por de convertir-se en una càrrega.
L'ELA afecta i modifica la vida de la persona malalta, però també, i de manera molt significativa, la de la parella i la família.
No totes les famílies responen igual davant l'impacte psicològic i emocional que genera una malaltia d'aquest tipus.
Factors com la situació econòmica, les relacions afectives i els recursos interns i externs de què disposa condicionen la seva actitud per fer front a la malaltia.
Guia sobre el diagnòstic i tractament de l'esclerosi lateral amiotròfica.
Té per objectiu donar més informació als professionals sobre la problemàtica dels afectats per aquesta malaltia.
El Pla director sociosanitari és l'instrument de planificació, d'ordenació i d'avaluació del Departament de Salut, que té l'objectiu de vetllar per l'atenció a la salut de les persones grans, les persones amb demència, les persones amb malaltia neurològica que poden acabar amb discapacitat, l'atenció al final de la vida i les cures pal·liatives.
Per tant, existeix un important col·lectiu amb unes necessitats de salut específiques que ha de ser atès de manera tant preventiva com curativa i ha de tenir garantida una atenció de qualitat.
La malaltia produïda pel virus de l'Ebola és rara i molt greu, i pot provocar la mort dels que la pateixen en un percentatge molt elevat.
Aquest virus es va detectar per primer cop l'any 1976 en dos brots simultanis, un a Sudan i l'altre a la República Democràtica del Congo prop del riu Ebola, d'on en prové el nom.
Des de llavors, els brots han anat apareixent esporàdicament en aldees remotes de l'Àfrica, a prop de la selva tropical.
Entre els anys 2014 i 2016 va tenir lloc el brot més important de malaltia pel virus de l'Ebola a l'Àfrica Occidental, que va afectar a Guinea Conakry, Libèria i Sierra Leone, amb casos importats a Europa i Estats Units.
L'agost de l'any 2018 es va iniciar l'actual brot d'Ebola a la República Democràtica del Congo (RDC) i en data 17 de juliol de 2019, l'OMS el declara una Emergència de Salut Pública d'Importància Internacional (ESPII).
El virus es transmet per contacte directe amb la sang o altres fluids corporals (femtes, orina, saliva, semen) de persones vives o mortes infectades.
La transmissió per contacte sexual pot donar-se fins a 7 setmanes després de la recuperació clínica.
A més, la transmissió als humans també pot produir-se pel contacte amb animals vius o morts infectats.
Els animals considerats reservori del virus (hoste que l'allotja i que actua com a font d'infecció per a d'altres animals) són els primats (mones, ximpanzés, orangutans), els antílops i els ratpenats.
No obstant, la transmissió de persona a persona es considera el principal mode de transmissió, i el risc és major en la fase final de la malaltia.
El període d'incubació pot oscil·lar entre 2 i 21 dies.
Les persones poden contagiar el virus des del moment en que comencen a manifestar-se els símptomes de la infecció.
El quadre s'inicia de manera brusca amb febre, dolor muscular, debilitat, mal de cap i de coll.
Posteriorment es presenten vòmits, diarrea, alteracions renals i hepàtiques, erupcions cutànies i hemorràgies massives internes i externes.
No existeix cap tractament específic per a aquesta malaltia.
El tractament es limita a donar teràpia de suport, segons la simptomatologia presentada.
Darrerament, en alguns casos molt concrets i sota determinades condicions, l'Organització Mundial de la Salut (OMS) ha autoritzat l'ús de tractaments experimentals en persones afectades per l'actual brot.
De moment no existeix cap vacuna enfront aquest virus.
Encara que el risc d'infecció al nostre entorn és molt baix, es desaconsella viatjar als països afectats i es recomana a les persones que es trobin en aquests països que evitin desplaçaments a les zones especialment afectades.
En les zones afectades cal disminuir el contacte amb animals, sobretot els del grup de risc, rentar-se les mans freqüentment, evitar el consum de carn crua i evitar relacions sexuals sense protecció.
061 CatSalut Respon (les 24 hores, tots els dies).
Les meduses són animals marins que viuen en aigües obertes.
Neden molt lentament i a la primavera i l'estiu són arrossegades cap a les costes pels corrents.
Si es toquen, encara que estiguin mortes, injecten una substància a la pell que produeix coïssor.
El contacte amb els tentacles o amb les seves porcions, tant a l'aigua com en la sorra també poden causar lesions.
En el moment en què es produeix la picada, la sensació és molt similar a la del dolor causat per una cremada.
S'inicia una erupció a la pell que pot reaparèixer diverses vegades (durant setmanes o mesos).
Habitualment, la reacció local desapareix al cap de pocs dies, encara que en alguns casos el dolor perdura durant setmanes.
El contacte amb els tentacles de les meduses pot causar lesions, tant a la pell com a tot el cos en general.
Les reaccions locals poden consistir en erupcions cutànies persistents (dies o mesos), envermelliment, inflor i sensació de picor local amb dolor intens.
Qualsevol mena de barrera que eviti el contacte de la pell amb la medusa és una bona eina de protecció.
Les cremes solars, els banyadors que cobreixen el màxim de superfície corporal i altres robes, com les samarretes, són mesures que ens protegeixen del contacte amb els tentacles de les meduses.
La reacció que es produeix varia segons les característiques de la persona afectada.
Són especialment sensibles totes les persones amb antecedents d'al·lèrgia, les que pateixen asma o malalties cardiovasculars i els nens.
És molt important la quantitat de superfície corporal que rep l'impacte dels tentacles, la zona de la pell que es veu afectada i especialment els ulls.
És important saber en quines platges es localitzen les meduses.
Aquestes mesures han de prendre's com més aviat millor.
Si les molèsties continuen o generen tremolors, nàusees, marejos o dolor intens, caldrà acudir a un centre sanitari.
Medjelly és una aplicació desenvolupada i gestionada per l'Institut de Ciències del Mar (ICM-CSIC) - ( www.icm.csic.es ) dins del marc dels projectes VECTORS i MED-JELLYRISK i en col·laboració amb els ajuntaments costaners de Catalunya i els Serveis de Salvament i Socorrisme.
Aquesta aplicació ha estat dissenyada per facilitar als ciutadans una eina de gran utilitat i d'ampli accés sobre un tema rellevant i emergent, i cada vegada més preocupant, com és la proliferació de meduses a les platges.
El seu objectiu principal es basa en el lliurament d'informació clara, precisa i en temps real sobre les meduses: si són o no a les platges, quina espècie hi és present, quin tipus d'espècies existeixen, què fer davant la picada de les meduses, i tota la informació rellevant sobre el tema.
La conjuntivitis és la inflamació de la conjuntiva, la mucosa que recobreix la part posterior de la parpella i la part anterior del globus ocular.
Aquesta inflamació provoca la dilatació dels vasos sanguinis de la superfície de l'ull i, per tant, l'envermelliment que la caracteritza.
Es tracta d'un problema freqüent que pot aparèixer en un o ambdós ulls i que no acostuma a afectar la visió.
Pot ser conseqüència d'una infecció, una irritació o una al·lèrgia.
En funció de la causa, és contagiosa i pot requerir tractament.
Les causes de la conjuntivitis poden ser:
En funció de la causa, hi ha quatre tipus de conjuntivitis:
La conjuntivitis viral i la conjuntivitis bacteriana es transmeten fàcilment de persona a persona mitjançant:
Les persones amb conjuntivitis en un ull la poden contraure en l'altre fàcilment en fregar-lo o tocar-lo després d'haver fet el mateix amb l'ull afectat.
La conjuntivitis viral acostuma a ser contagiosa abans i durant l'aparició dels símptomes.
La bacteriana, en canvi, només es pot transmetre quan hi ha símptomes i fins a 24 hores després d'iniciar el tractament.
La conjuntivitis al·lèrgica i la irritativa no són contagioses.
El símptoma més freqüent és l'envermelliment de la part blanca dels ulls.
La conjuntivitis també es pot manifestar amb:
La conjuntivitis s'acostuma a detectar a partir dels símptomes i dels antecedents del pacient.
En alguns casos, cal analitzar una mostra del líquid que segreguen els ulls.
El tractament de la conjuntivitis depèn de la causa i no sempre és necessari.
En general, l'ús de llàgrimes artificials i de compreses fredes pot ajudar a reduir la inflamació.
L'ibuprofèn i el paracetamol poden alleujar les molèsties.
Si patiu conjuntivitis infecciosa (viral o bacteriana), cal que seguiu algunes recomanacions per evitar transmetre-la a altres persones:
La boca és l'orifici, situat a la zona inferior de la cara, per on s'introdueixen els aliments.
Esdevé, per tant, el primer component de l'aparell digestiu.
Les dents són òrgans durs col·locats en forma d'arc dins la boca.
La dentició és el conjunt de dents i també és el desenvolupament i erupció de les dents a través de les genives a la boca dels nadons i els infants.
Gaudir d'una bona salut auditiva és fonamental per tenir una bona qualitat de vida.
Les orelles són òrgans complexos i delicats que cal protegir.
L'audició es pot veure afectada per diversos factors.
Alguns d'ells, com ara els genètics o el procés natural d'envelliment, no es poden prevenir, però n'hi ha d'altres, com l' excés de soroll (qualsevol so no desitjat o molest que interfereix en una activitat humana i que pot produir danys físics i/o psicològics o interferències en la comunicació), que es poden evitar mitjançant l'aplicació de mesures de protecció auditiva i l'adopció dels hàbits saludables següents: