Resum: Existeix una forta animositat envers el concepte de 'secessió', que en general es veu com una violació dels valors d'integració defensats per la Unió Europea.
Aquest sentiment és un error, com pretén demostrar aquest assaig.
I ho fa de dues maneres: en primer lloc, defensant que la secessió s'ha d'entendre com un acte de subsidiarietat, i que com a tal, és plenament coherent amb els valors europeus; en segon lloc, perquè disposem dels mitjans per a la realització d'aquests valors en el dret i en la política internacional a través de l'anomenat 'dret a l'autodeterminació' –tot i que no en la variant derivada de la doctrina contemporània, sinó més aviat en una forma diferent i radicalment democràtica: el dret a la secessió.
A partir de la crítica d'un dels notoris atacs de què ha estat objecte el procés de secessió català, l'assaig assenyala primer els errors conceptuals i morals en què es basa l'animadversió vers la secessió; tot seguit, demostra la relació ètica i legal entre la subsidiarietat i la secessió, la utilitat de l'autodeterminació com a marc de justificació, i els avantatges del dret radical a la secessió.
Per acabar, referma que la secessió és en la seva integritat, i de ple dret, un valor europeu.
Paraules clau: secessió; subsidiarietat; autodeterminació; Unió Europea; Espanya; Catalunya; independència; nacionalisme; integració; dret de la UE; dret internacional.
Doctora en Dret i col·laboradora d'honor de l'Àrea de Filosofia del Dret de la Universitat d'Oviedo
Resum: El dret d'autodeterminació nacional ha estat un punt de fricció habitual entre el govern central i les nacions de la perifèria a Espanya.
El present article examina els fonaments teòrics d'aquest dret, vinculat als principis democràtic, lliberal i nacionalista.
A continuació, s'aplica l'esmentat concepte d'autodeterminació a les nacions integrades al si d'un estat democràtic com és Espanya, proposant un nou paradigma alternatiu a la concepció dominant.
Paraules clau: Constitució espanyola de 1978; dret d'autodeterminació dels pobles; lliberalismo; nacionalismo; principio democrático.
Resum: Aquest article compara un país federal, el Brasil, i un país centralista, Colòmbia, ambdós, en un moment donat, duen a terme una recentralització de recursos malgrat les diferències en les seves realitats econòmiques.
La hipòtesi és que la similitud en termes de l'autonomia de despesa dels seus governs intermedis és conseqüència que havien conquerit més autonomia gràcies a les noves constitucions de 1991 a Colòmbia i de 1988 al Brasil.
Per provar l'esmentada hipòtesi, l'article primer busca mostrar la diferència entre les situacions brasilera i colombiana des del punt de vista econòmic durant la dècada de 1990, després de les reformes constitucionals; després mostra com els antecedents de les relacions intergovernamentals presenten similituds des del punt de vista polític, la qual cosa permet entendre la manera en què es va dur a terme la pèrdua d'autonomia dels governs intermedis durant els anys 1990.
Finalment, conclou que les realitats econòmiques diferents, tant de les economies nacionals com de les situacions patrimonials dels governs intermedis, es veuen subordinades a les prioritats polítiques derivades de processos en curs des de temps enrere.
El deute va viabilitzar la recentralització ocorreguda en ambdós països a causa de l'ús que se'n va fer.
Paraules clau: recentralització; Brasil; Colòmbia; constitucions, deute.
Investigador postdoctoral de la Université du Québec à Montréal, i professor col·laborador de la Universitat Oberta de Catalunya
Resum: Aquest article analitza les formes de legitimació del federalisme canadenc en relació amb la noció rawlsiana del consens solapat, aplicada al federalisme per Wayne Norman.
A partir dels treballs de Dimitrios Karmis i Alain-G.
Gagnon, es presenta una tipologia de tres federalismes: universalista, comunitarista i utilitarista, que són sotmesos a discussió amb relació a la situació constitucional posterior a la repatriació del 1982 i al model de Trudeau.
Aquestes tres maneres d'entendre el federalisme s'apliquen posteriorment a l'estudi de casos de les polítiques d'immigració i la seva descentralització.
Mitjançant l'exemple d'aquestes polítiques, l'article demostra que, si bé des del punt de vista constitucional hi ha una manca de consens solapat, certs aspectes que formaven part de les reformes fallides del Llac Meech (1988) i Charlottetown (1992) han estat rescatats fora de la Constitució.
Aquesta situació permet concloure que la federació canadenca té un modus vivendi que permet el funcionament institucional, però que queda lluny de satisfer el consens solapat que només s'assoliria a partir d'un pacte multinacional.
Paraules clau: federalisme; legitimitat; consens solapat; autogovern; asimetria; autodeterminació; constitucionalisme; secessió; immigració.
Professor contractat doctor de Dret Constitucional de la Universitat de Múrcia
Resum: El freqüent i correcte establiment de relacions de col·laboració intergovernamental entre els diferents subjectes de poder que integren un Estat complex és una peça essencial de la seva satisfactòria articulació.
La norma jurídica traça l'arquitectura on se sostenen tals relacions, però la voluntat política de les parts és el factor determinant de la seva bona finalitat.
Això no significa, tanmateix, que els diversos poders territorials puguin escapar aquí de les exigències que es deriven dels principis constitucionals que regeixen l'activitat (també l'activitat cooperativa) de tots els poders públics.
Així doncs, el paper de la doctrina i del legislador s'ha de limitar a procurar la millora tècnica dels instruments concrets de col·laboració que necessitin ser revisats per tal que resultin veritablement eficaços, alhora que resultin conformes amb les exigències constitucionals, en cas que l'Estat i les comunitats autònomes decideixin utilitzar-los.
S'aborden, així, en aquest treball, diferents propostes de reforma en referència a la Conferència de Presidents, la participació dels parlaments autonòmics en la celebració de convenis interterritorials i al conflicte de fonts relatiu a l'entrada en vigor dels convenis verticals.
Paraules clau: col·laboració; cooperació; comunitats autònomes; relacions; convenis; Conferència de Presidents; reformes.
Professor titular (acreditat catedràtic) de Dret Admistratiu de la Universitat del País Basc, i lletrat del Tribunal Constitucional
Resum: L'article reflexiona sobre una tècnica de delimitació competencial central per a l'Estat autonòmic: la legislació bàsica.
D'una banda, passa revista als efectes i defectes de les normes bàsiques com a tècnica de delimitació competencial, des d'una doble òptica, jurídica i política.
D'altra banda, es consideren algunes propostes per superar aquests defectes.
L'article sosté que, si bé la gran obertura d'allò bàsic que es desprèn de la jurisprudència constitucional garanteix la necessària flexibilitat i capacitat de resposta de les institucions centrals de l'Estat davant de les circumstàncies canviants, a la pràctica s'ha traduït sobretot en una absorció progressiva de la regulació per aquestes institucions, que ha trobat el rebuig dels altres actors polítics, com posa de manifest l'elevadíssima taxa de conflictivitat competencial que caracteritza al sistema constitucional espanyol.
Des d'aquestes premisses, es considera que, si no es modifica o elimina aquest instrument, tot l'edifici autonòmic potser podrà ser remodelat externament en una eventual reforma constitucional, però el seu funcionament efectiu amb prou feines variarà.
Paraules clau: distribució de competències; competència legislativa; competències compartides; jurisprudència constitucional; conflictes de competència; reforma constitucional.
Catedràtic de Dret Penal de la Universitat de Lleida i de la Universitat Oberta de Catalunya
Resum: Catalunya té atribuïda per l'Estatut d'autonomia la competència executiva en matèria penitenciària.
Aquest fet, singular a l'Estat espanyol i amb pocs exemples anàlegs en altres països, ha plantejat, des del punt de vista jurídic, el problema de delimitar l'abast de la competència en relació amb la competència exclusiva de l'Estat sobre la legislació penal, processal i penitenciària.
D'altra banda, aquesta singularitat esperona l'anàlisi de la relació que pot tenir amb les diferències reals entre el sistema penitenciari català i el de les presons espanyoles administrades per l'Estat, de les quals és una mostra la menor població penitenciària a Catalunya.
Com a conclusió, l'estudi mostra que aquesta diferència no pot atribuir-se essencialment a una singularitat en l'exercici de la competència penitenciària, i que les dades oficials existents no permeten provar fins a quin punt els diversos actors del sistema penal podrien estar reflectint actituds menys punitives de la societat catalana respecte a l'espanyola.
Paraules clau: execució penal; penes; sistema penal; sistema penitenciari; dret penitenciari.