projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
En primer lloc cal saber que, tot i que la majoria de vegades la insuficiència cardíaca no es pot curar com a tal, sí que es pot tractar de manera efectiva, cosa que pot millorar els símptomes i la qualitat de vida, com també alentir la progressió de la malaltia i així millorar-ne el pronòstic.
En segon lloc, cal tenir en compte que el tractament no consisteix solament en "algun fàrmac" que recepta el metge o la metgessa, sinó que cal integrar tota una sèrie d'actituds i comportaments juntament al fet de prendre correctament la medicació prescrita, de manera que els malalts i la seva família entren a formar part de l'estratègia terapèutica de la malaltia.
A partir del diagnòstic, tant els malalts com les famílies es converteixen en membres clau de l'equip de salut per poder seguir les estratègies més importants en el tractament, que són:
Pel que fa al sexe, la majoria dels malalts poden continuar mantenint relacions sexuals un cop els símptomes estiguin sota control.
És aconsellable, però, seguir les següents recomanacions:
Si l'estat de salut és d'afectació important o greu i no tolera l'exercici de l'acte sexual, s'han de trobar altres maneres per expressar amor i afecte (carícies, petons, abraçades, etc.)
La medicació està dissenyada per disminuir la fatiga física i millorar la respiració i la irrigació dels teixits.
D'altra banda, hi ha fàrmacs que poden ajudar a prevenir o disminuir la progressió i l'empitjorament de la malaltia.
El tractament és diferent per a cada persona.
El tractament farmacològic només és efectiu si es pren correctament.
Variar les dosis, no seguir la prescripció mèdica, prendre més o menys quantitat de pastilles, deixar de prendre la medicació a causa d'un refredat o de qualsevol altra patologia, etc., pot agreujar la malaltia.
Tot i que en la majoria dels casos la insuficiència cardíaca té un tractament exclusivament mèdic, segons la causa que la produeixi els cardiòlegs poden proposar un procediment quirúrgic (operació) o de revascularització (per exemple, una angioplàstia o dilatació d'artèria coronària).
Aquests procediments van encaminats a tractar la malaltia principal que es pateix, però, en fer-ho, poden millorar o fins i tot fer desaparèixer els símptomes.
Alguns malalts amb insuficiència cardíaca, si compleixen unes característiques determinades, poden beneficiar-se de la implantació d'un marcapassos especial, amb capacitat de tornar a sincronitzar l'activitat elèctrica i mecànica del cor.
També hi ha malalts que poden necessitar la implantació d'un dispositiu desfibril·lador, que és un tipus de marcapassos amb capacitat per produir descàrregues elèctriques que pot solucionar certes arítmies cardíaques.
No tots els malalts es beneficien d'aquests procediments especials.
En casos molt excepcionals, l'última opció terapèutica pot ser el trasplantament cardíac, tractament que només es duu a terme en centres molt especialitzats i que requereix un seguiment molt complet.
El diagnòstic d'insuficiència cardíaca se sol establir quan apareixen alguns dels símptomes o signes descrits anteriorment.
No obstant això, pot ser necessari fer algunes exploracions, que ajuden a determinar com funciona el cor i com aquest funcionament repercuteix en l'organisme.
Entre aquestes proves hi pot haver una analítica general, una radiografia de tòrax i un electrocardiograma.
També sol ser convenient sotmetre's a una ecocardiografia (prova que determina les estructures i el moviment del cor).
En casos especials pot caldre fer una prova d'esforç o una angiografia o cateterisme (per via venosa o arterial s'introdueix un líquid o contrast que, mitjançant raigs X, mostra el recorregut de la sang per les venes, les artèries o les cavitats del cor).
Els símptomes depenen del tipus d'insuficiència cardíaca que es pateix.
La insuficiència cardíaca es classifica segons el costat afectat del cor i també segons la seva gravetat.
El cor es divideix en dos costats, el dret i l'esquerre.
Cada costat està format per dues cavitats: l'aurícula i el ventricle.
Les aurícules reben la sang de les venes i els ventricles l'expulsen del cor cap a les artèries, que la distribueixen pel cos. El costat dret del cor rep la sang utilitzada per l'organisme i l'envia als pulmons, on s'oxigena.
El costat esquerre del cor rep la sang oxigenada dels pulmons i l'envia a la resta de l'organisme.
Si el costat del cor afectat és el dret es pateix insuficiència cardíaca dreta.
Els seus símptomes principals són: inflor de turmells i abdomen, molèsties digestives, disminució del nombre de miccions i de la quantitat d'orina, i ungles i llavis lleugerament blavosos.
Moltes vegades el costat dret del cor queda afectat de manera secundària per la malaltia del costat esquerre.
Si el costat afectat és l'esquerre es pateix insuficiència cardíaca esquerra, que es manifesta amb dificultat per respirar, tos, expectoració rosada, cansament exagerat, etc. Pot ser també que tots dos costats del cor estiguin afectats.
Si es pateix algun tipus d'afecció cardíaca, els cardiòlegs informaran d'una sèrie de signes i símptomes que poden aparèixer en cas d'insuficiència cardíaca:
Si apareix algun o diversos d'aquests símptomes de manera aguda o prolongada, cal consultar els cardiòlegs, que indicaran el que s'ha de fer.
Aquests símptomes poden significar un empitjorament de la malaltia.
A finals del segle XX, es va produir un canvi important en la tendència de les infeccions de transmissió sexual arreu del món.
A l'increment d'aquestes infeccions, hi poden haver contribuït factors diversos com ara els canvis socioculturals, els socioeconòmics, determinades polítiques de desenvolupament, l'explosió demogràfica, el desplaçament de viatgers, els moviments migratoris i els canvis conductuals de les persones.
A escala mundial, les infeccions de transmissió sexual representen un problema de salut pública important en termes de morbiditat i mortalitat per:
Sida vol dir 'síndrome d'immunodeficiència adquirida' i és una malaltia que destrueix el sistema immunitari –les defenses del cos– produïda pel virus de la immunodeficiència humana (VIH).
Tenir el VIH no és el mateix que tenir la sida.
Hi ha persones que poden tenir el virus i estar molts anys sense tenir símptomes de la malaltia i gaudir d'un bon estat de salut.
Aquestes persones són seropositives, no tenen la sida, però poden transmetre el virus a d'altres persones.
Un cop a l'interior de les cèl·lules, el virus pot quedar-se adormit durant llargs períodes de temps tot i que, a vegades, es multiplica i pot destruir-les.
D'aquesta manera, el sistema immunitari perd la capacitat per defensar-se de les infeccions produïdes per altres gèrmens i també la capacitat per destruir les cèl·lules anormals que es produeixen en el nostre organisme.
Aquest fet facilita l'aparició de malalties que caracteritzen la sida:
• Infeccions oportunistes: es produeixen quan el sistema immunitari es troba afectat.
• Determinats tipus de càncers.
• Alteracions neurològiques: provoquen alteracions greus de la consciència fins arribar a la demència.
L'Staphylococcus és un bacteri que pot provocar diverses infeccions.
Les més freqüents es localitzen a la pell i acostumen a produir símptomes lleus, però també poden afectar d'altres parts del cos i arribar a ser més greus.
La principal via de transmissió és el contacte directe entre persones, especialment si es tenen ferides, i amb objectes contaminats.
La infecció es contrau sovint als centres sanitaris, a través de dispositius com els catèters, o equips mèdics infectats, com les màquines de diàlisi.
El bacteri també pot estar present en alguns aliments i provocar intoxicacions, generalment de curta durada i de curació espontània.
Les infeccions per Staphylococcus es poden classificar en tres grans grups:
El bacteri es troba a la pell, el cabells, les fosses nassals i la laringe d'animals i éssers humans.
Moltes persones en són portadores, però no desenvolupen la infecció.
En el cas de les infeccions cutànies, la principal via de transmissió és el contacte pell amb pell o per compartir objectes contaminats, per exemple, tovalloles o màquines d'afaitar.
Hi ha algunes situacions que poden augmentar el risc de contraure la infecció:
Pel que fa a la intoxicació alimentària, es contrau en menjar aliments que es preparen amb les mans i no necessiten cocció addicional, com ara amanides, alguns productes de pastisseria o sandvitxos.
Altres possibles fonts de transmissió són la carn, els productes amb ou, i la llet i els deus derivats.
Els símptomes varien en funció de la localització i de la gravetat de la infecció.
Les infeccions a la pell es caracteritzen per lesions cutànies de naturalesa diversa, com ara erupcions, butllofes o nafres, que poden produir picor, dolor o inflor.
En el cas de les infeccions invasives:
Els símptomes de la intoxicació alimentària apareixen entre 2 i 12 hores després d'ingerir els aliments contaminats i duren entre 1 i 2 dies.
Inclouen nàusees i vòmits intensos, diarrea, mal de cap, dolor abdominal i febre lleu.
El diagnòstic de la infecció es basa en el cultiu bacterià de les secrecions nasals o els teixits.
Consisteix a col·locar una mostra d'aquestes substàncies en un medi especial que afavoreix el creixement dels bacteris.
Els bacteris que s'intenten detectar només creixen si ja són presents a la mostra.
El tractament de la major part de les infeccions cutànies consisteix a rentar les lesions amb un sabó antibacterià i aigua tèbia, aplicar-hi una crema antibiòtica i cobrir-les amb un apòsit.
Malgrat això, les més lleus s'acostumen a curar espontàniament sense necessitat de tractament.
En alguns casos, pot ser necessari drenar el pus de sota la pell, amb una agulla o un bisturí.
Si el bacteri ha infectat la persona a través d'un dispositiu mèdic implantat dins del cos, caldrà extreure'l immediatament.
Les infeccions per Staphylococcus més greus poden requerir hospitalització.
Les intoxicacions alimentàries no necessiten tractament.
Es recomana beure líquids per prevenir la deshidratació i descansar.
Hi ha alguns consells que us poden ajudar a prevenir la infecció per Staphylococcus:
Adaptació de les taules de Framingham a les característiques de la població catalana mitjançant un procés de calibratge ben contrastat.
Permeten fer una estimació del risc de patir un esdeveniment coronari (angina i/o infart agut de miocardi, mortal o no) en deu anys.
Estudi del Registre Gironí del Cor que aporta informació sobre l'epidemiologia de la malaltia arterioescleròtica, de la situació dels factors de risc de les malalties de l'aparell circulatori i de l'evolució (principalment de la prevalença, el grau de control i les intervencions).
La seva finalitat és optimitzar i justificar amb dades objectives les decisions clíniques en atenció primària, les estratègies de prevenció de les malalties cardiovasculars i la gestió i l'administració dels recursos sanitaris.
El protocol detalla les pautes d'actuació clínica en malalts que reben tractament amb fàrmacs anticoagulants, antagonistes de la vitamina K. El document també considera aspectes sobre el registre, la qualitat i l'organització d'aquest tipus de tractaments, amb l'objectiu que sigui un document de suport útil per al maneig d'aquests malalts.
Recomanacions de la Societat Catalana de Medicina d'Urgències i Emergències, d'acord amb la Societat Catalana de Cardiologia i la Societat Catalana de Medicina Familiar i Comunitària.
El Codi infart (Codi IAM) és un protocol d'actuació urgent que comprèn l'activació d'un seguit de dispositius assistencials que permeten l'atenció urgent en la fase aguda de la malaltia quan un pacient és sospitós de tenir un infart i és candidat a reperfusió immediata (desobstrucció dels vasos que estan ocasionant l'infart).
El Codi infart s'activa quan un pacient, del qual se sospita que pugui tenir una síndrome coronària aguda, entra en contacte amb el SEM, que envia una unitat de suport vital avançat preparada per transmetre telemàticament l'electrocardiograma a la central de coordinació i que, alhora, el fa arribar al metge de la unitat coronària de l'hospital on es destinarà el pacient.
El SEM pot ser activat des de l'atenció primària, un altre hospital, el domicili del pacient o qualsevol lloc públic.
L'ambulància del SEM també disposa dels mitjans tècnics perquè el seu facultatiu pugui parlar amb el metge de la unitat coronària i així decidir quin tractament cal aplicar, i si és necessària la seva administració dins l'ambulància.
Si s'ha acordat prèviament, un cop arriba a l'hospital, el malalt no s'atura al servei d'urgències, sinó que ingressa directament a la unitat coronària.
Allà l'espera el metge, que ja té el seu electrocardiograma, que coneix el cas i que està preparat per intervenir-hi de la manera més adequada.
A grans trets, aquest programa es basa en una sèrie de premisses:
a) Canvi en el centre de decisió: es passa el testimoni des del cardiòleg cap al metge del SEM o metge que faci el primer contacte mèdic.
b) Sectorització del territori que defineix de manera unívoca una destinació predeterminada per a cada pacient, dependent del lloc on s'ha produït l'infart.
c) Obligatorietat d'acceptació del cas per part de l'hospital de referència d'infarts (n'hi ha deu a Catalunya).
d) Obligatorietat de retornar el pacient tractat i estabilitzat al centre d'origen o a la unitat de cures intensives/intermèdies més propera al domicili del pacient, per evitar sobrecàrrega de l'hospital de referència d'infarts.
e) Obligatorietat de declarar els casos d'activació del Codi IAM per part dels centres de referència d'infarts.
f) Avaluació contínua: és un estímul per a la millora dels resultats i per a la detecció de les bosses d'ineficiència del sistema amb l'objectiu de prendre mesures correctores i planificar l'assistència.
Les mesures preventives de cara a minimitzar la probabilitat d'aparició de l'infart són les següents:
Per a qualsevol dubte que us pugui sorgir, els metges de capçalera o els cardiòlegs us poden aconsellar sobre totes aquestes pautes recomanades i adaptar-les a cada cas concret.
Les persones que ja han tingut un infart han de seguir estrictament aquestes recomanacions, així com les pautes i indicacions dels cardiòlegs i els metges de capçalera.
En qualsevol dels tipus d'infart cal calmar el dolor i administrar fàrmacs que disminueixin la capacitat de la sang de coagular (anticoagulants i antiagregants).
Si es tracta d'una obstrucció completa, el tractament adequat és la reobertura de l'artèria, de manera mecànica o farmacològica.
La millor manera de reobrir l'artèria és la mecànica, anomenada angioplàstia primària, que consisteix en la introducció d'un catèter per una artèria del canell o de l'engonal que arriba a l'artèria coronària obstruïda, que es torna a obrir mitjançant l'ús d'un baló i la implantació d'una pròtesi metàl·lica.
Quan aquest procediment no es pot realitzar ràpidament, abans de passades dues hores, es pot procedir a l'anomenada trombòlisi, que consisteix en l'administració de fàrmacs.
Aquest tractament és més senzill de fer però menys eficaç.
La recuperació després d'un atac de cor depèn de la quantitat i la localització del teixit danyat.
Els casos que no presenten complicacions poden recuperar-se totalment.
A més dels símptomes descrits abans, l'electrocardiograma és la prova diagnòstica fonamental.
Es tracta d'un examen indolor que registra l'activitat elèctrica del cor.
La persona afectada s'ha d'estirar, i el metge o la metgessa netejarà diferents zones dels braços, les cames i el tòrax i després hi fixarà petits pegats anomenats elèctrodes.
Els pegats es connecten, per mitjà de cables, a una màquina que converteix els senyals elèctrics provinents del cor en línies ondulades, que s'acostumen a imprimir en paper.
Els resultats de la prova els revisa el metge o la metgessa immediatament.
A més, també es poden fer proves analítiques per detectar marcadors bioquímics que indiquen necrosi o mort de teixit muscular.
Cal diferenciar dos tipus d'infart en funció dels resultats de l'electrocardiograma.
El tipus d'infart en marca el pronòstic i el tractament.
El símptoma principal de l'infart de miocardi és un dolor al pit, intens i perllongat, que no cedeix amb els analgèsics habituals.
És un dolor que pot irradiar a altres part del cos, com per exemple els braços, i que sol anar acompanyat d'un quadre vegetatiu amb suor freda, debilitat i, en ocasions, amb nàusees i vòmits.
També es poden percebre dificultats per respirar.
En les dones, el dolor al pit no és tan freqüent com en els homes, però hi ha altres símptomes que cal tenir en compte, com la dificultat per respirar, la debilitat, la sensació d'indigestió, la fatiga i el dolor al coll o mandíbula.
En cas que sentiu un dolor fort i opressiu al pit o sensació de constricció de manera persistent, no dubteu ni un minut i truqueu immediatament al 112.
Des de l'1 de juny de 2009 està en funcionament a tot Catalunya un protocol d'actuació urgent per abordar l'IAM.
Un dels actors clau en l'activació del Codi Infart és el SEM.
A través d'aquest protocol es posa a disposició del pacient de manera urgent i preferent una ambulància que el traslladarà al centre hospitalari més proper al seu domicili per tal que li facin, si escau, l'angioplàstia per desobstruir l'artèria o bé la trombòlisi (vegeu apartat de " Tractament ").
Es considera que la causa de l'infart és la ruptura i el despreniment de plaques d'ateroma, unes lesions que hi ha a l'interior de les artèries, que anomenem ateromatosi coronària.
Els factors de risc són especialment el tabaquisme, la hipertensió, el colesterol elevat i la diabetis.
Alguns estils de vida com l'alimentació desequilibrada i rica en greixos, el sedentarisme, que juntament amb l'alimentació pot conduir a l'obesitat i, molt especialment, el tabaquisme, es consideren molt fortament associats a l'ateromatosi coronària i a l'infart.
De vegades l'estrès físic o emocional sobtat també pot desencadenar un atac de cor.
En una societat de creixent diversitat i en un món cada vegada més globalitzat, el col·lectiu de professionals sanitaris ha de fer front a malalties infeccioses importades o a problemes de salut no gaire habituals en el nostre entorn i que requereixen orientacions adequades amb la màxima rapidesa possible.
Les característiques diferencials de la població que arriba, la seva cultura, la seva religió, la seva manera d'interpretar la salut i la malaltia requereixen una adaptació del sistema per afrontar la situació de la manera més adient possible.
Tot i que les mesures de prevenció i control de malalties són les mateixes per a tots els grups de població, a la pràctica són més difícils d'aplicar en la població immigrada per una suma de factors diversos: prevalença més gran, situació administrativa irregular, dificultat per accedir al sistema sanitari, barrera idiomàtica, mobilitat geogràfica, dèficit econòmic, concepció diferent de la importància de la malaltia, diferències religioses i culturals, etc.
Això fa que els professionals sanitaris, sobretot els que treballen en l'atenció primària, que és on les persones immigrades es poden dirigir amb més facilitat, necessitin una sèrie de coneixements específics, figures com la dels mediadors i recursos especials (estudis, protocols, guies, material divulgatiu traduït) per poder proporcionar una atenció de qualitat.
La millora i el manteniment continu de la qualitat de l'atenció als malalts amb ictus agut requereix una avaluació periòdica de la pràctica clínica.
Els audits de l'ictus són l'instrument avaluatiu que pretén garantir la millora dels resultats dels pacients.
Es descriuen totes les dades dels hospitals de Catalunya i es comparen els resultats amb la mitjana de global amb els anteriors audits.
Resultats de la segona auditoria de l'ictus que va avaluar la situació de l'atenció després de la publicació i difusió de la GPCI (2005).
Guia institucional que constitueix, pel seu contingut científic, una adaptació de les guies internacionals i de l'evidència científica disponible i més actual.
A Catalunya, és el manual de referència sobre l'atenció a l'ictus plantejada de manera integral.
Els audits de l'ictus es fan cada dos anys per avaluar el compliment de les recomanacions més rellevants de la Guia de pràctica clínica de l'ictus (GPCI).
El primer audit va avaluar la situació de l'atenció hospitalària en una mostra de malalts amb ictus ingressats abans de la publicació i difusió de la GPCI (2005).
Document amb recomanacions sistemàtiques dirigides als professionals sanitaris per a l'abordatge preventiu de l'ictus, de manera que les decisions clíniques siguin adequades, efectives i segures.
Model d'atenció a la persona afectada amb ictus transitori d'acord amb el coneixement i l'evidència científica disponible en l'actualitat.
Defineix les pautes d'actuació davant de l'ictus transitori, que depenen de dues variables: el temps transcorregut des que es produeix i l'estat cognitiu, funcional i mèdic previs.
Campanya divulgativa, per a professionals, per a la implementació del protocol de l'AIT.
Reportatge sobre els diferents professionals que intervenen en el procés de la malaltia.
Es tracta d'un protocol d'emergència que permet identificar ràpidament els malalts amb ictus agut i les característiques clíniques determinades (criteris d'activació del Codi ictus) i traslladar-los, el més ràpidament possible, a l'hospital preparat més proper amb capacitat per avaluar-los, diagnosticar-los i tractar-los, si fos necessari, amb fàrmacs trombolítics, o per fer-ne la derivació a centres terciaris on s'administren les teràpies intravasculars.
El hospitals preparats per rebre pacients amb CI positius són 12 hospitals comarcals equipats amb Teleictus i 14 hospitals de referència, repartits en 10 àrees geogràfiques, cadascuna de les quals té definida una xarxa pròpia amb fluxos de derivació que compten amb el suport del Sistema d'Emergències Mèdiques per tal d'escurçar el temps que passa entre l'inici de l'ictus i el tractament.
Cada any s'activen prop de 5000 codis ictus i, com a conseqüència, s'ha triplicat el nombre de persones afectades que reben els tractaments capaços de desembussar les artèries, xifra que supera el miler per any.
El risc vascular és la probabilitat de patir una malaltia de les artèries i va associat a la influència dels factors de risc vascular, que causen la lesió de les artèries.
Aquests factors poden aparèixer individualment o sumar-se en una mateixa persona, cosa que fa que el risc es multipliqui.
Hi ha factors de risc no modificables (com l'edat, el sexe i la genètica) sobre els quals no es pot actuar, i altres sobre els quals sí que es pot incidir, que són:
Hi ha tres recomanacions importants per aconseguir un estil de vida saludable, que redueixi el risc vascular:
Com més temps passa entre l'inici dels símptomes i el diagnòstic, menys possibilitats hi ha de tractar l'ictus i més de presentar seqüeles permanents.
Hi ha tractaments que només són eficaços en les primeres hores de la malaltia.
Per això és fonamental per a l'atenció urgent avisar com més aviat millor els serveis d'emergències i explicar-los els símptomes.
Segons les característiques de la malaltia, es pot ingressar en una unitat d'ictus, en una unitat de cures intensives o en una planta normal.
En qualsevol cas, cal tenir cura de l'estat general de la persona malalta i de la seva nutrició.
Si té alguna discapacitat, s'ha de començar el tractament rehabilitador quan ho permeti el seu estat de salut.
El tractament de la malaltia es fa amb tots els mitjans de què es disposa actualment: farmacològics, quirúrgics i d'altres.
Els símptomes poden millorar al llarg de l'ingrés hospitalari i haver desaparegut al moment de l'alta.
En molts casos, però, la discapacitat pot persistir amb més o menys intensitat i pot afectar diferents àmbits de la vida.
En aquestes situacions és necessari el tractament rehabilitador (vegeu Viure amb ).