A la tardor de 1937, el Govern de la República va decidir establir la seva seu a Barcelona.
El Govern basc ja s'hi havia establert com a refugiat, de manera que es va produir una situació inusual: la coincidència de tres governs a la capital catalana fins al final de la guerra.
El president d'Euskadi, el lehendakari José Antonio de Aguirre, visita Montserrat acompanyat del president de la Generalitat, Lluís Companys, entre altres autoritats al juliol de 1937. © Brangulí.
Retrat de Juan Negrín, president del govern de la Segona República.
Tardor de 1937. © Josep Maria Sagarra i Plana.
A la tardor de 1937 l'evolució de la Guerra i de la política republicana féu coincidir a Barcelona la presència dels tres governs institucionals constituïts a la Segona República: el Govern de la Generalitat, el Govern basc i el de la República.
No fou, però, una presència amb el mateix títol, ni fou homogènia en la pràctica del poder, ni tampoc no produí cap dinàmica triangular; a tot estirar una relació de l'amfitrió, el Govern de la Generalitat, amb els seus hostes, particularment conflictiva per part del Govern de la República, i, per contra, una bona relació política entre el president de la Generalitat –que no el Govern– i el president basc, que estaven d'acord en l'exploració, poc afortunada, de sortides diplomàtiques al conflicte bèl·lic.
El Govern basc, encapçalat pel president Aguirre, s'instal·là primer que el de la República, encara que per pocs dies.
La caiguda definitiva del nord en mans de les tropes de Franco a mitjan octubre precipità una decisió que, en el cas del de la República, ja s'estava madurant des de l'estiu.
En el cas del Govern basc fou molt més sobtada, encara que hi havia l'antecedent d'una important presència delegada anterior.
L'arribada a Catalunya dels primers refugiats procedents del País Basc va propiciar la constitució, per donar-los assistència en un primer moment, d'un "secretariat basc", a l'octubre de 1936, i d'una més formal "delegació general d'Euskadi a Catalunya", el novembre següent, encapçalada per Manuel de Irujo; va instal·lar la seva seu al passeig de Gràcia, anomenat aleshores passeig de Pi i Margall.
Sens dubte, les bones relacions polítiques que s'havien establert entre Esquerra Republicana de Catalunya i el Partit Nacionalista Basc –que a l'estiu de 1933 havien promogut el pacte Galeusca entre les formacions nacionalistes gallegues, basques i catalanes– facilità aquesta presència institucional basca durant la Guerra, així com la decisió de donar-li un salt qualitatiu després de l'ensorrada final del Front del Nord.
La caiguda de Bilbao, el 19 de juny, reforçà l'onada de refugiats cap a Catalunya, que arribaren a ser 50.000, pel cap baix.
1 No els acompanyà encara el Govern basc, que es retirà cap a Santander amb les seves tropes, que acabaren rendint-se a Santoña, després de pactar unilateralment, el 24 d'agost, amb els italians les condicions de rendició, les quals no foren respectades per Franco.
El Govern basc marxà primer cap a França, on ja hi havia una altra delegació d'Euskadi a Baiona, i una part del nacionalisme basc defensà que hi restés, de manera que es desentenia de la Guerra Civil, donada per perduda.
Tanmateix, el president Aguirre, la majoria del PNB i el Govern d'Euskadi, del qual també formava part el PSOE, decidiren que calia continuar la lluita contra el bàndol franquista i, al mateix temps, atendre directament els refugiats a Catalunya.
Amb el precedent de la important rebuda institucional amb què el Govern de la Generalitat atengué una visita del president Aguirre a Catalunya, entre el 22 i el 24 de juliol, el Govern basc, reunit a Barcelona de nou, decidí finalment el 18 d'octubre fixar la seva residència a la capital catalana.
2 Era la resposta política a la desfeta de l'agost.
El mateix dia que els bascos prenien aquesta decisió, Lluís Companys marxava cap a València, a instàncies del Govern de la República, per examinar el trasllat d'aquest, també, a Barcelona.
En aquest cas, es tractava d'una proposta que feia temps que es copsava en l'ambient.
En les seves memòries Azaña escriu que el 6 d'agost Negrín li havia tornat a comentar la intenció de portar la seu de la República a Barcelona; 3 no ha hi cap anotació anterior al respecte; però, fos com fos, Negrín tenia aquesta idea al cap el juliol i és probable que s'hi refermés després de la visita d'Aguirre a Catalunya, en relació amb la qual el president del Consell de Ministres creia que els dos presidents autonòmics s'havien comportat com a caps d'estats sobirans.
Encara que es donaren raons de caràcter militar i logístic, la fonamental era política.
Negrín desconfiava tant del Govern de la Generalitat de Catalunya com del basc; les iniciatives de mediació que el PNB havia impulsat, conegudes per l'executiu republicà, incrementaren les diferències.
Fou tan evident que les raons eren polítiques, que Azaña no les compartí al cent per cent, i tant el PCE com la CNT es manifestaren en contra d'aquest canvi de seu del Govern de la República.
Finalment, però, davant els rumors sobre operacions polítiques en marxa per rellevar-lo al capdavant del Govern, que tenien com a epicentre Barcelona, Negrín imposà el seu criteri.
La decisió del Govern de la República, polèmic en si mateix, fou executada, a més, amb molt escàs tacte des d'un inici.
Els serveis de la Presidència del Consell de Ministres començaren a buscar, i a ocupar, edificis a Barcelona per als departaments del Govern i per als ministres i els seus col·laboradors sense donar-ne compte prèviament al Govern de la Generalitat.
5 Companys considerava que l'allotjament de l'Administració central corresponia a la Generalitat i que, en qualsevol cas, les maneres de fer-ho havien menystingut totes les normes de protocol.
D'altra banda, el president de la Generalitat reaccionà i intentà enfortir la seva posició.
Primer, promovent l'11 d'octubre un moviment d'adhesió política i popular: en arribar la fi del seu mandat, va declarar que es plantejava deixar la presidència de la Generalitat; aquest anunci va provocar una onada de peticions, entre les quals totes les organitzacions polítiques i sindicals catalanes, a excepció d'Unió Democràtica, perquè continués.
6 Segon, intentant negociar una ampliació de la presència catalana al Govern de la República com a contraprestació per la seva instal·lació a Barcelona, sense que ho aconseguís.
El 30 d'octubre, l'Administració republicana, encapçalada pel seu Govern, establí formalment la seu a Barcelona i, el 9 de novembre, Lluís Companys fou ratificat en la presidència de la Generalitat pel Parlament de Catalunya.
Confirmant els mals auguris, les relacions entre el Govern de la Generalitat i el de la República empitjoraren; a causa dels conflictes administratius, de competències o, simplement, de gestió, derivats de les discrepàncies polítiques.
La intervenció indefinida en l'ordre públic a Catalunya i la recuperació de tot l'àmbit militar, per part del Govern de la República després dels fets de maig de 1937, havien reduït de manera notable els espais d'actuació de la Generalitat.
La intervenció també en la política de proveïments, a partir de gener de 1938, encara ho afavorí més.
La Generalitat mantenia la gestió econòmica, la financera pròpia, l'assistencial, la laboral, l'agrària; tanmateix, l'exercici ple en quedava sovint interferit per decisions del Govern de la República, com ara la política de preus, que afavoria la població urbana en perjudici dels camperols, o el monopoli del control de les importacions de matèries primeres; o per les discrepàncies entre tots dos governs sobre el balanç financer, fet que acabà produint un greu problema de tresoreria a la Generalitat; 7 a tot això, a més, cal afegir els conflictes sobre l'ús del català o les qüestions de protocol, en particular la manca d'atenció de Negrín a Companys, amb el qual es trobà en comptades ocasions.
El president del Consell de Ministres mai no va accedir a la petició del de la Generalitat perquè se l' informés de manera directe de l'evolució de la guerra, o de les iniciatives en l'àmbit de la política exterior.
Tanmateix, en aquestes darreres qüestions, la raó de fons fou l'agreujament de la discrepància política fonamental entre Negrín i Companys, que comptava amb el suport del president Aguirre, sobre les possibilitats respectives, i contràries, de la política de resistència i de les iniciatives de mediació internacional; la demanda d'informació d'un i la negativa de l'altre formaven part no només de les relacions institucionals sinó, també, de les contradictòries estratègies polítiques dels tres presidents.
Amb la crisi d'agost de 1938 la discrepància tocà fons.
Una sèrie de mesures preses pel Govern republicà, que implicaven discussions competencials –la nacionalització de la xarxa d'indústries de guerra de la Generalitat, la creació d'un nou tribunal especial contra l'evasió de capitals, i la militarització dels tribunals populars i d'urgència– motivaren la dimissió del ministre català en el Govern Negrín, Jaume Aiguadé d'Esquerra Republicana, i, en solidaritat amb ell, la del ministre basc, Manuel de Irujo.
Per dir-ho tot, l'episodi coincidia amb una incipient operació política dels partits republicans (els catalans: Esquerra Republicana de Catalunya, Acció Catalana Republicana, i els espanyols: Izquierda Republicana –el partit d'Azaña– i Unión Republicana –el de Martínez Barrios, president de les Corts– ) per constituir un nou govern espanyol, amb hegemonia republicana.
D'altra banda, tot s'esdevenia en plena Batalla de l'Ebre; un moment militar poc propici per a canvis polítics importants.
Negrín aconseguí evitar la crisi general del Govern, i la va limitar a una crisi parcial, mitjançant la substitució dels dimissionaris per representants de la mateixa procedència territorial, però no política: Josep Moix, del PSUC, substituí Aiguader, i Tomás Bilbao, d'Acció Nacionalista Basca, a Irujo.
De retruc traspassà el conflicte intern del Govern espanyol als governs de Catalunya i d'Euskadi, dividits en el seu si per dita substitució unilateral.
Malgrat la gran distància que s'obrí entre tots, sense que ara ni el partit del president de la Generalitat ni el del Govern d'Euskadi mantinguessin ja un mínim pont directe amb Negrín, cal dir que no es va arribar a la ruptura institucional.
Tant el Govern de la Generalitat com el de la República es mantingueren en el seu lloc fins a la caiguda de Catalunya en mans de les tropes franquistes; discutint, a vegades de forma ben agra, però lluitant tot dos contra l'enemic comú.
Malgrat tot, al darrer moment hagué de manifestar-se de nou, i ben simbòlicament, la divisió.
El 5 de febrer, Azaña i Martínez Barrios, acompanyats de Negrín, no van fer cas de l'acord pres entre els cinc presidents de passar tots junts la frontera i s'avançaren a entrar a França.
Companys i Aguirre ho van fer, tots dos, poc després, en assabentar-se de la seva marxa; pel camí es trobaren Negrín que, després de deixar Azaña al país veí, tornava cap a Espanya per intentar prosseguir la resistència, fins el març.