La Llei de costes és la norma que defineix i regula el domini públic maritimoterrestre (DPMT).
Enumera les característiques naturals dels béns que l'integren i ordena a l'Administració General de l'Estat a delimitar-lo a través de la pràctica dels atermenaments corresponents.
A dia d'avui, el Ministeri per a la Transició Ecològica i el Repte Demogràfic és l'organisme estatal competent en matèria de costes.
La platja és un dels espais que integren el domini públic maritimoterrestre: això vol dir que no tot el domini públic maritimoterrestre és platja, però la platja és sempre DPMT.
En aplicació de la Llei de costes, les platges són els espais litorals on s'han dipositat materials solts, com són la sorra, les graves i còdols, els còdols, o els grans blocs, formats per causa de la dinàmica litoral i marina, els vents marins, o altres causes naturals o artificials.
En aquesta definició s'hi inclouen les dunes de qualsevol tipus i mida, tinguin o no vegetació.
En el concepte de platja també s'inclouen espais als quals no arriba l'aigua del mar, ni tan sols durant episodis extrems de temporal, i per això en algunes zones dunars el domini públic maritimoterrestre, la platja concretament, s'estén fins a límits que estan relativament allunyats de la vora del mar, i fins i tot situats a una cota superior al nivell màxim del mar.
La servitud de trànsit es defineix com una franja de 6 metres mesurats terra endins des del límit interior de la ribera del mar que cal deixar permanentment expedita, tant per al pas para el pas públic de vianants, com per als vehicles de vigilància i salvament, llevat d'espais que es trobin especialment protegits.
En indrets on el trànsit sigui difícil o resulti perillós, aquesta amplada es pot ampliar el que sigui necessari fins a un màxim de 20 metres.
La realització d'una nova delimitació no significa, de cap manera, que les edificacions que pugui incloure tinguin un origen il·legal.
Gran part dels habitatges que ara hi ha a la costa es van construir fa algunes dècades, quan existia una altra legislació que no era tan exigent com l'actual.
Aleshores, gairebé no hi havia legislació ambiental, ni sensibilitat social pel medi ambient, ni s'havien assolit els coneixements científics actuals sobre el funcionament dels sistemes litorals i el canvi climàtic i els efectes derivats immediats i diferits pràcticament es desconeixien.
Tots aquests factors expliquen que a la costa avui hi hagin nombroses edificacions i infraestructures, perfectament legals a l'origen, que ara es comprova que no estan ben situades en el territori.
Per aquesta raó, la legislació actual, territorial, urbanística i ambiental (la Llei de costes, entre altres), reconeix els drets dels propietaris que al seu dia no van infringir cap normativa, però sotmet aquestes propietats a un règim especial, en certa manera de "fora d'ordenació" que opera en algunes zones especials del territori i les ciutats.
És possible, com passa en altres zones del territori, que els nous atermenaments incloguin en la seva delimitació algunes edificacions il·legals des del punt de vista urbanístic, gran part de les quals són habitatges, o altres edificacions, construïdes en el seu dia de bona fe sobre terrenys de propietat privada acreditada i amb tots els permisos i llicències exigibles.
El fet de produir-se una nova delimitació no converteix en il·legal el que era legal.
Per tenir aquesta seguretat, cal que la persona interessada es posi en contacte amb el Servei del Litoral de la Generalitat de Catalunya o bé amb la Demarcació de Costes a Catalunya (Barcelona) o amb els Serveis Provincials de Costes de Tarragona o de Girona del Ministeri per a la Transició Ecològica i el Repte Demogràfic, on disposen de tota la informació necessària per esbrinar en cada cas com li pot afectar la legislació de costes.
Per protegir els drets individuals i a la vegada conciliar-los amb l'interès general, la Llei de costes exigeix que per poder inscriure una finca en el Registre de la Propietat, cal aportar un certificat administratiu de no invasió del domini públic maritimoterrestre.
La delimitació d'uns terrenys com a domini públic maritimoterrestre preval fins i tot sobre les inscripcions registrals prèviament existents a favor dels particulars, i això pot comportar que finques abans "privades" puguin ser declarades, en tot o en part, domini públic maritimoterrestre, i per tant, els particulars en perdin el dret de propietat.
La Llei de costes de 1988, modificada posteriorment l'any 2013, estableix una mena de règim de compensacions, a favor dels particulars afectats per una delimitació, que es recull en les disposicions transitòries de la Llei de Costes, especialment en la primera.
Es tracta de donar una solució a situacions incompatibles amb la legalitat vigent que s'hagin produït a l'empara de legislacions anteriors, per resultar incompatibles amb la integritat física de la costa i amb el caràcter públic declarat en la Constitució.
Si bé aquest règim de compensacions va ser expressament declarat constitucional per la sentència 149/91 del Tribunal Constitucional, ha estat qüestionat obertament per diversos estaments, fins al punt de motivar una resolució del Parlament Europeu arran de l'informe Auken.
A dia d'avui, el Servei del Litoral, adscrit a la Direcció General de Polítiques de Muntanya i del Litoral del Departament de Territori i Sostenibilitat, és l'organisme competent de la gestió del litoral català, en compliment dels decrets de traspàs esmentats.
Els ciutadans i les ciutadanes poden adreçar-se a aquests organisme, per rebre la informació que demanin a fi de poder canalitzar adequadament les sol·licituds.
També poden fer-ho a través de la pàgina web del Departament de Territori i Sostenibilitat.
És el document que recull el conjunt d'instal·lacions i activitats a emplaçar a les platges i al domini públic maritimoterrestre a la temporada d'estiu.
Inclou únicament elements desmuntables vinculats a l'ús de platges.
Els ajuntaments litorals sol·liciten a la Generalitat, en un únic document, el conjunt d'instal·lacions a muntar en el seu municipi.
A través del Servei del Litoral de la Direcció General de Polítiques de Muntanya i del Litoral, la Generalitat de Catalunya autoritza els ajuntaments, els quals poden adjudicar a tercers l'explotació de determinades activitats.
Les autoritzacions del Pla d'usos són quinquennals, tot i que caldrà obtenir l'autorització d'ocupació per cada temporada, de manera que aquesta s'ajusta a la situació de les platges.
D'acord amb l'article 111.1.b de la Llei de costes, l'Administració General de l'Estat té la competència quant a la creació, la regeneració i la recuperació de les platges.
És la franja de mar adjacent a la costa i que es troba sotmesa a la sobirania d'un estat.
D'acord amb la Convenció del Mar, l'extensió màxima del mar territorial és de dotze milles nàutiques comptades a partir de la línia de base que delimita les aigües interiors.
El concepte de mar territorial substitueix els d'aigües jurisdiccionals o aigües territorials, fins ara emprats.
Les instal·lacions dels clubs nàutics situades dins de les adscripcions portuàries estan sotmeses a la legislació de ports, mentre que aquelles que ocupen el domini públic maritimoterrestre i les zones de trànsit i de servitud cal que s'ajustin al que estableix la Llei de costes i el Reglament general de costes.
El 20 de febrer de 2009, Magreta Auken, de nacionalitat danesa, membre de la Comissió de Peticions del Parlament Europeu, presenta l'informe que porta el seu nom sobre l'impacte de la urbanització extensiva a Espanya en els drets individuals dels ciutadans europeus, el medi ambient i l'aplicació del Dret comunitari, amb fonament en determinades peticions rebudes.
Aquest informe es manifesta, entre altres qüestions, sobre les peticions rebudes pel que fa a l'aplicació de la Llei de costes i la seva incidència.
El 26 de març de 2009, el Parlament europeu emet una resolució fonamentada en aquest informe.
Mes informació al web del Ministeri per a la Transició Ecològica i el Repte Demogràfic.