Parlar del Julio, el meu pare, no és cosa fàcil i menys resumir-ho en quatre línies, pero ho intentaré.
Persona inquieta com poques, el Julio va explorar diverses formes de comunicació audiovisual a mesura que aquestes van anar apareixent a la seva vida.
Després de passejar, i això és ben cert, per diverses facultats de la Universitat de Barcelona: dret, química, enginyeria, algú –beneït sigui– li va posar una "màquina de retratar" a les mans i allà va començar tot, la fotografia el va atrapar i mai més no el va deixar anar.
Amb la seva Leica MP-135, fidel companya de viatge, va començar a col·laborar amb l'equip de reporters periodístics de Gaceta Ilustrada i Paris Match, del qual va acabar formant part.
També va fer fotos per a Stern i per a Life.
Va realitzar reportatges fantàstics: Congo, Angola, Jordània, el viatge de Pau VI a Terra Santa, etc.
Una altra activitat complementària que va dur a terme va ser la il•lustració de llibres, i algun d'ells en col·laboració amb el seu soci i gran amic Oriol Maspons: Toreo de salón, de Cela; Un poeta en Nueva York, de García Lorca, i una guia de Barcelona.
L'esperit inquiet li va començar a desvetllar noves formes de treballar la fotografia; canvia la immediatesa, la manca de temps per plantejar-se la foto i la decisió en segons, característiques inherents al reportatge fotogràfic, per la calma i la capacitat de veure la foto ja resolta en el moment de plantejar-la, tot resumint una forma de treballar nova i diferent per a ell.
A través de la fotografia publicitària descobreix la producció i realització d'espots i filmlets, encara que suposo que ja no s'anomenen així, però aquestes són les paraules que jo recordo.
Aquesta època la recordo amb una estimació especial perquè és l'època que les seves filles vam viure més.
La meva mare, companya fidel i gran suport, sempre va ser al seu costat i va contribuir en gran mesura al fet que el Julio pogués dedicar-se en cos i ànima a la seva professió.
Moltes vegades ens portava a l'estudi al carrer de Santa Àgata, on ell rodava i nosaltres ens extasiàvem a la vegada que no enteníem res.
Però amb el seu "bon tarannà" habitual i la seva simpatia ens explicava tot allò que demanàvem i així ens descobria mons que suposo que pocs nens tenen la sort de conèixer.
Alhora que produïa espots, va muntar un laboratori de color per a professionals a Barcelona.
El va desenvolupar i el va obrir amb molta il·lusió i molt bones idees, però no ens enganyem, els negocis no eren el seu fort i la seva capacitat creadora no lligava amb els temes empresarials.
Aquesta última etapa coincideix amb l'inici de la seva malaltia: el seu gran cor va començar a fer-li petites males passades i es va haver de retirar de la vida professional.
Tot i haver-se retirat de la professió, mai no va deixar de fotografiar.
Aquest cop del destí va fer que es refugiés a les seves arrels i encara que el seu cos físic li impedia de portar un ritme de feina, la seva ment, la Leica i les seves inquietuds el van mantenir uns quants anys retratant "gent", com a ell li agradava anomenar.
Sortia al matí a passejar per Barcelona, amb la càmera penjada, tot disparant sense parar i sense que gairebé ningú no se n'adonés.
Un clic gairebé imperceptible en creuar-se amb la gent i ja està.
Després, en un petit laboratori que es va muntar, revelava i dissecionava els resultats, perquè li encantava investigar.
D'aquesta investigació i evolució sorgeixen els "espectres".
He de confessar que jo no els entenc; és la seva última aportació.
Fins aquí hem arribat, i per a desgràcia de molts mor el 1988.
Espero que aquesta petita biografia del Julio serveixi per conèixer-lo una mica, encara que penso que el seu esperit, que és allò que realment importa d'una persona, queda perfectament reflectit i plasmat a la seva obra, a la qual va posar l'ànima i la vida, i que estimava per sobre de tot.