projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Fe Fernández Villaret, llibretera de L'Espolsada Llibres
L'estat de la cultura a les llibreries sense COVID-19 és delicat i ha calgut un virus perquè sigui evident de fins a quin punt vivim al límit; només un tancament no previst ens ha portat a tal abisme que moltes no sabem si podrem tornar a obrir.
M'agradaria pensar que aquesta pandèmia sanitària haurà servit per replantejar-nos moltes de les actuacions que portem fent durant anys per sortir del pas.
Seria un bon moment perquè la cadena del llibre es construís de cap i de nou seguint l'ordre legal establert: els llibres, a les llibreries.
Perquè escoles, institucions, biblioteques, tothom, tingués una llibreria de referència on fer les compres.
Perquè les editorials deixessin de fer-nos competència deslleial venent directament al client, ja sigui online, a les escoles o a les AFA, i es veiés la llibreria com una aliada en la construcció d'un procés lector.
La cultura post-COVID-19 hauria de posar els fonaments del foment de la lectura: prestigiar la lectura a la societat, a casa, i fer-ne una promoció real a les escoles.
Aquí és on més es pot incidir i on els departaments de Cultura i Educació haurien de treballar plegats i no en compartiments estancs.
S'hauria de parlar de la mal entesa socialització dels llibres literaris, que ha fet tant de mal als nostres autors; s'hauria d'incorporar la figura del bibliotecari escolar en plantilla com un membre més i s'hauria de posar en valor el paper de les llibreries en la societat com a agents culturals a peu de carrer.
Preservar la xarxa de llibreries al territori hauria de ser una prioritat, perquè d'això en depèn la biodiversitat lectora de la societat; com més diversitat de llibreries, menys uniformes som en el pensament.
És important que un cop es reactivi l'activitat després de la pandèmia s'estableixin línies estratègiques transversals que es puguin desplegar a mitjà i llarg termini.
El sector de la cultura quedarà molt afectat després d'aquesta crisi i caldrà construir de nou.
Aprofitem aquest període per construir sobre nous fonaments més estables i amb millor base.
S'hauran de reforçar les xarxes intersectorials.
No podem pensar en com ens en sortirem individualment; cal que les solucions passin per la cooperació, per teixir amb l'objectiu de consolidar estructures fortes i extenses que incloguin les necessitats dels diferents agents.
Ens caldrà un sector molt més cohesionat.
La tendència fins ara i en aquests moments és l'ús de les TIC com un mitjà de transmissió de la cultura a un nivell molt bàsic, però el binomi cultura-tecnologies té moltíssimes més possibilitats.
Ens caldrà incorporar les tecnologies a la cultura i convertir-les en una part important del procés de producció i comunicació cultural sobre la base del principi de la cocreació, de la incorporació del públic també com a agent de la cultura.
I ens caldrà crear eines i estratègies TIC ben planificades des de l'inici perquè siguin d'utilitat per a tots els agents implicats.
S'ha de reforçar el valor social de la cultura, la importància que té en la vida de les persones i en la construcció d'una societat més formada, crítica i compromesa.
Així mateix, és necessari fer evident el retorn econòmic del sector cultural: la seva incidència directa com a activitat econòmica, però sobretot les incidències derivades indirectes i el valor incalculable de l'activitat generada, per exemple, des del món de l'associacionisme, un fet diferencial en el context cultural català i que és un motor social, econòmic i cultural molt important per a la nostra societat.
Quan era petit, recordo com el pare i l'avi discutien quins bancals deixarien de guaret la propera temporada.
Guaret és la tècnica per la qual la terra es deixa sense cultivar durant un o dos cicles vegetatius, amb el propòsit de recuperar i emmagatzemar matèria orgànica i la humitat de la terra, un temps durant el qual la pagesia sacrifica la producció a curt termini, confiant que la mateixa terra acumuli prou nutrients i les condicions òptimes per poder oferir més endavant un producte millor.
Aquest «guaret artístic» provocat pel coronavirus hauria de convertir aquest moment d'incertesa i preocupació pel futur en un període que permeti acumular nutrients, matèria artística i la humitat creativa necessària per posar-nos a treballar.
Aquesta aturada pot ser un pas enrere per agafar embranzida i fer un salt qualitatiu endavant.
El teatre infantil no és necessari: és imprescindible.
Necessitem propostes que parlin de nosaltres, que ens interpel·lin, que plantegin més preguntes que respostes, que obrin finestres a la imaginació; propostes que no pretenguin alfabetitzar els nens i nenes, que no posin en qüestió la seva capacitat de comprensió i que no busquin obsessivament formes estàndard de llegir i comprendre històries i missatges.
Haurem de buscar noves maneres de relacionar-nos amb el públic, jugar amb els formats; fins i tot assumint riscos que posin en perill la venda dels mateixos espectacles.
És essencial que les institucions, els agents culturals i sobretot el públic posin en valor els projectes que tracten els nens i nenes com a persones intel·ligents, amb capacitat emocional i intel·lectual per veure la vida i emocionar-se a través de la mirada calidoscòpica de les arts escèniques; ciutadans i ciutadanes que tenen dret a créixer veient i vivint espectacles de la millor qualitat, que tenen dret a situar-se en l'epicentre del debat cultural del futur més proper.
Marta Nieto, codirectora de continguts de Drac Màgic
La cultura, més enllà d'una activitat lligada a l'oci, és una eina de coneixement, un element fonamental per construir la llibertat de pensament, accedir al gaudi estètic, assolir la comprensió del món, entendre la nostra dimensió col·lectiva i desenvolupar vincles emocionals i empàtics amb l'entorn.
La cultura audiovisual i cinematogràfica contribueix a donar forma als nostres imaginaris, modela les nostres idees, expectatives i desitjos vitals.
En la seva dimensió hegemònica està lligada a uns valors que cal renovar de manera radical i urgent: l'agressivitat, amb la presència constant de la violència com a motor de l'acció; el manteniment de cànons androcèntrics, amb la repetició dels mandats de gènere; l'enfortiment ideològic del capitalisme, amb l'enaltiment de models d'èxit basats en la competició i els heroismes individuals...
La convivència amb el món de les imatges fa necessària l'existència d'espais formatius al voltant dels llenguatges audiovisuals.
Cal aprendre a descodificar no només els enunciats, sinó també els seus llenguatges perquè les nostres experiències siguin actives, plaents i autònomes i perquè es puguin establir pactes amb noves narratives que estimulin mentalitats compromeses amb els sentiments col·lectius i amb les ambicions democràtiques.
Tan urgent com la renovació dels imaginaris és la necessitat que les polítiques culturals, alhora que preserven i difonen el llegat històric audiovisual i cinematogràfic, permetin que aquest sigui accessible per a tots els grups socials, i no solament patrimoni d'unes elits il·lustrades.
Aquestes polítiques han de descentralitzar la inversió econòmica i generar nous mapes de creació i difusió cultural que reconeguin les diferents dinàmiques del territori.
És el moment de prioritzar intervencions que ens millorin col·lectivament, i cal fer-ho amb un compromís de col·laboració entre les administracions culturals i les educatives per garantir intervencions ambicioses, innovadores i socialment transformadores.
M. Carme Junyent, lingüista i directora del Grup d'Estudi de Llengües Amenaçades de la
Una de les conseqüències que més temo d'aquesta pandèmia és l'aïllament.
De cop, tots ens hem convertit en una amenaça per als altres i això pot canviar la cultura de manera radical.
Un altre risc és que qüestionem el valor de la cultura.
La urgència de la salut, de les necessitats més primàries, ens pot fer pensar que la cultura no és «essencial»; al capdavall ha estat la primera víctima de la crisi.
Segurament no podrem quantificar mai tot el que la cultura ha contribuït a preservar la nostra salut.
Però hauríem de treballar perquè tots en fóssim conscients.
I una de les ferides que potser ja no podrem guarir és el dol silenciat.
Totes les cultures tenen rituals per honorar els morts i ara aquest dol compartit no és possible.
Voldrem passar full i oblidar la pèrdua de tantes vides i passar per alt el dol compartit?
La cultura hauria de trobar la manera de ritualitzar aquestes pèrdues que s'han viscut en soledat i en silenci.
Si penso en el meu àmbit de recerca, les llengües amenaçades, totes les previsions indiquen que la pandèmia avançarà la desaparició de les llengües que ja només tenen darrers parlants o que fa temps que es van deixar de transmetre i ja no tenen parlants joves, aproximadament la meitat de les llengües que es parlen actualment.
La humanitat tindrà una darrera oportunitat de constatar per a què necessitem les llengües.
Ho hem ignorat sistemàticament malgrat que, lluny d'extreure'n algun benefici, hem vist com la pèrdua de la llengua tenia conseqüències negatives per a tots.
Ja no ens podrem permetre ignorar que, perquè les llengües visquin, no les hem de convertir en relíquies per a gent gran, sinó parlar-les i transmetre-les.
Guillem Arnedo, president de l'Associació de Músics de Jazz i Música Moderna de Catalunya(AMJM)
La crisi de la COVID-19 ha deixat en evidència l'absoluta desprotecció i precarietat en què els músics exercíem la nostra activitat a causa de la manca d'una legislació ajustada a la nostra professió.
Per sort, aquesta crisi es troba amb un sector musical connectat i amb eines d'acció conjunta.
A Catalunya tenim l'Acadèmia Catalana de la Música i en l'àmbit estatal la Plataforma Estatal por la Música.
El sector fa més d'un any i mig que està en constant comunicació, contrastant idees i arribant a consensos.
El món afronta un període de transformació i renovació i, per tant, toca impulsar reformes legislatives i noves polítiques culturals que ajudin a tot el sector cultural a adaptar-se a la nova realitat.
Hem de dotar la cultura d'un pressupost digne perquè es pugui desenvolupar davant la incertesa en el retorn a l'activitat i estar molt atents que qualsevol canal d'expressió artística garanteixi els drets i deures socials dels creadors i treballadors de la cultura.
En el sector de la música en particular, la primera urgència és aprovar canvis legislatius en matèria laboral, fiscal i de seguretat social que reflecteixin la realitat de la nostra professió.
Tenint com a referent l'informe de l'Estatut de l'Artista, hem d'aprofitar espais de generació d'idees, trobada i debat com el CoNCA o l'INAEM.
La cultura del demà ens demana acció, anticipació, empatia, perseverança, comunicació, flexibilitat i solidaritat per buscar el consens i l'acció conjunta amb les diferents branques de la cultura, però tenint en compte i respectant les especificitats de cada disciplina, per tal que cap col·lectiu quedi aïllat o diluït.
Carme Puche Moré, cineasta i secretària de Dones Visuals
Com a professional de l'audiovisual sento que les transformacions per al reequilibri entre dones i homes dins del sector són prioritàries.
Davant les crisis, les dones sempre són les més afectades.
Aquesta és només una de les moltes raons per les quals hem de ser les protagonistes dels canvis que vindran.
Hi ha mesures que cal prendre de manera immediata.
Urgeix una cultura liderada per dones, trans i lesbianes de diverses races, orígens, identitats, religions i discapacitats funcionals o intel·lectuals.
Si algú arrufa el nas creient que això ara no toca, ha de saber que aquesta és una frase fruit del dolor de moltes persones a qui s'invisibilitza de manera sistemàtica.
El cinema no és el que ha de ser sense totes nosaltres, i això no és banal.
Urgeix que ens deixem d'omplir la boca amb la paraula vida i comencem a posar-li valor, valor compartit entre homes i dones, valor econòmic que cal retribuir.
Les cures són una càrrega sobretot de les dones i no poden separar-se de la nostra vida laboral.
Calen polítiques efectives des de les administracions i des de les empreses per fer maternitats possibles.
Urgeix una cultura audiovisual que ofereixi històries, perspectives i llenguatges que han estat silenciats i marginats.
Però com hi donem pas si qui obre portes continua pensant que no mereixen ser vistes o no les entén?
Calen comitès amb perspectiva de gènere i diversitat, i també moltes més productores, directores i guionistes.
El lideratge femení conforma la possibilitat que les portes siguin moltes i s'obrin en diverses direccions.
I urgeix, per sobre de tot, que la discriminació envers les dones, amb especial atenció a aquelles històricament marginades, no es posi en dubte en el nostre sector.
La discriminació existeix i només un lideratge de cures efectiu i de qualitat farà possible que deixi de pagar la factura la llibertat femenina.
No sé com ha de ser la cultura demà, però sí que sé com no ha estat valorada ahir i avui.
La cultura és l'ànima dels pobles i els pobles són les persones; si no hi ha cultura no hi ha identitat i la identitat s'ha de valorar, ja que, si no hi és, desapareixem com a individus.
Aquesta terrible pandèmia ha fet que la cultura, en tots els seus vessants i formes, s'hagi erigit com un bàlsam empàtic per mitigar l'horror del confinament i alleugerir les ànimes aïllades.
També ens hem adonat que és molt diferent tancar-se envoltat amb les mil finestres que ens obre la cultura que fer-ho tan sols encaixats en quatre tristes parets buides.
I finalment ha servit per veure la precarietat en què viv im la gran majoria dels creadors culturals.
Estem vivint moments foscos amb els clarobscurs que comporta la nova manera global de difusió i informació; però aquest no és el problema: aquest és el repte.
El problema rau en el fet que la cultura necessita el suport institucional ferm, no pas copets a l'esquena i aplaudiments sords.
La cultura no és un fast food; és una llavor que no ha de tenir pressa per créixer, tot i que s'ha de regar per convertir-se en un bosc frondós.
Per això el que li cal és una implicació real, amb una abaixada d'impostos i la creació d'ajuts, centres creatius, fonts de difusió, sinergies entre actius i respecte...
La cultura no viu de l'aire, no és un virus.
Còmic, cinema, narrativa, pintura, escultura, poesia, teatre, assaig, dansa, música, circ...; totes les mil cares fan un tot i han de ser tractades i valorades de la mateixa manera, i cal respectar-ne la diversitat i els seus propis caràcters, perquè el bosc sigui frondós, col·lectiu, plural, ric i inclusiu, i tots puguem gaudir de la seva immensa varietat.
Mariona Seguranyes, historiadora de l'art, museòloga i doctora en humanitats
La presidenta de l'ICOM afirma en suport als museus: «Després d'aquest període de dur aïllament, necessitarem els museus per recordar qui som i a on pertanyem i per decidir el que volem fer del nostre futur amb l'experiència que haurem acumulat.
[1] » La cultura del demà passa per una profunda reflexió i per la imperiosa necessitat d'arribar, ara més que mai, a la comunitat, vencent les limitacions físiques i socials que estem vivint aquests dies i acompanyant sobretot els més dèbils, els infants i la gent gran.
Les col·leccions dels museus i els creadors són el gran tresor de la nostra societat i els hem de posar en valor amb la investigació i la visualització de les seves obres.
Ara és el moment del treball de fons, la recerca, el suport a la creació, i el compromís amb la comunitat ha d'ésser el punt central des d'on tot neixi.
Els museus han de fer arribar el patrimoni de la manera més democràtica possible i en situacions en què viurem limitacions d'aforament ens caldrà la imaginació.
Així doncs, a banda de l'exploració d'eines digitals que ja utilitzen museus d'arreu del món, haurem d'esforçar-nos en la cura de les edicions de llibres catàleg; l' experiència més directa amb l'objecte a la qual tots podrem accedir.
Hem d'acompanyar emocionalment la societat a través del patrimoni i del treball dels creadors contemporanis, per refermar els lligams terapèutics de l'art i d'arrelament a la comunitat.
Ara és el moment de treballar més que mai; la cultura és el que ens dona identitat i compromís amb la societat.
Cal no aturar la producció de projectes lligats a la recerca, creació contemporània, educació, compromís i acompanyament emocional, i els hem d'impulsar cercant fórmules per fer-los arribar a tothom.
És un repte al qual tots estem cridats: professionals, societat i governants.
La cultura no pot dependre de la immediatesa i la urgència, no pot tenir pressa.
Ha de fer una tasca de fons i amb el fons.
La cultura ha de cuidar el patrimoni no per mer col·leccionisme, sinó per amor i reconeixement actiu, sentint el batec de la tradició més que no pas el seu pes com una obligació.
En comptes de conservar monòtonament, cal nodrir i encarnar les riqueses culturals d'ençà i enllà (en el temps i en l'espai), i avaluar-les de nou assíduament, ampliar-ne les perspectives.
Cal tenir els heretatges a l'abast, accessibles i recognoscibles, perquè són les eines que ens ajuden a situar-nos en el punt on som i reflexionar sobre què hi ha ara i què passa ara.
I és que la cultura es desenvolupa en l'ara.
No en un ara que l'empenyi que caduca, sinó en un ara que s'actualitza pausadament, que no només mira endavant, sinó a l'entorn, amalgamant les circumstàncies i les inquietuds dels individus, de les persones en comunitat.
Els instruments del treball cultural són, doncs, vida activa i construcció simbòlica, és a dir: ànima i mite.
Llavors s'entén que la cultura no és tant un resultat com un procés, una elaboració en la qual s'examinen i es tecnifiquen les necessitats de comprensió i d'expressió.
Cal empènyer, doncs, per damunt de qualsevol altra cosa, l'estudi, la recerca i l'experiment; afavorir l'exploració de les formes tecnològiques que fan que espelleixi l'eloqüència vital (analògiques i digitals, innovadores i anacròniques).
Per tant, no es poden encarcarar els espais de difusió i divulgació perquè la consciència no té barreres i l'efusivitat tampoc.
I aquí hi ha un punt curiós: perquè la cultura es trobi amb la societat, ha de servir un mapa variable, que situï i recol·loqui constantment, entre l'evidència i la sorpresa.
Davant d'aquesta situació insòlita on tot s'està posant en qüestió i el que semblava segur ha deixat de ser-ho, crec que ara és un molt bon moment per preguntar-nos quina cultura volem.
És l'hora que perdem la por a generar una cultura emancipadora, que posi en risc les estructures i que ens faci crítiques, ens faci créixer i reflexionar sobre el que passa i el que vindrà.
Tot sembla intocable, que no s'hagi de trencar mai, però hem vist que tot és molt fràgil i vulnerable.
Ens sostenim en una maquinària ferotge que sembla no tenir aturador i a la qual no sembla importar-li la vida.
Per fi, la seva cara més fosca ha quedat al descobert per complet i aquests dies quan tot ha trontollat el que ens ha mantingut vives ha sigut la cultura.
L'endemà és un temps que ja hauria d'haver esdevingut l'ahir.
Aspirem a fer que el cinema sigui un reflex de la realitat, però encara ara és una tasca difícil.
La realitat és molt rica i diversa, però el cinema continua explorant la mateixa petita parcel·la de sempre representada fins a l'avorriment.
És per això que a aquest demà hi falten moltes companyes de tots els gèneres, classes i procedències.
Necessitem totes les companyes cineastes possibles i aquesta nova crisi ens ha de conduir a un canvi de paradigma.
Necessitem creure'ns la solidesa del sector del cinema que permeti fer del risc la norma.
Ara que hem vist que no volem tornar a la normalitat perquè la normalitat era el problema, tant de bo demà puguem aspirar a aquesta nova anormalitat dins la cultura que no hem tingut mai.
Lluís Gendrau, director editorial del Grup Enderrock
L'endemà de l'arrest domiciliari hi haurà futur per a la cultura?
Aquest dia sortirem de casa i passarem en cotxe per una parada d'autobús amb tres persones esperant.
Hi haurà asseguda la vella cultura, un patrimoni ferit de gravetat que demana auxili.
Al seu costat, la cultura de supervivència, el modus vivendi del sistema que ens ha portat fins aquí.
I també la jove cultura moderna, multimèdia i interactiva, que és atractiva però un risc.
Aquesta és la versió d'un qüestionari que fan els caçatalents als seus candidats.
O cal fer un canvi de paradigma?
La resposta ha de ser intel·ligent i trencar amb les regles: cal donar les nostres claus del cotxe a la cultura sistèmica perquè salvaguardi la vella cultura i quedar-nos amb la cultura dels nostres somnis.
Perquè la cultura és el servei públic més democràtic i integrador, amb l'ensenyament i la sanitat.
Un servei essencial que garanteix la felicitat i la reflexió, i ha d'ocupar més espai a les nostres vides.
Durant el confinament els músics han fet cançons, els poetes rimat poemes i els guionistes imaginat pel·lícules.
La indústria cultural, en canvi, ha quedat en xoc, paralitzada.
Els concerts cancel·lats, les llibreries tancades i els rodatges suspesos.
Enmig del caos, els mitjans culturals han estat els únics que han garantit la cadena de valors entre creadors i públic.
Mentre el Govern planifica ara com implantar una cultura de subsidi i el repartiment de la misèria pressupostària, la musculatura cultural seguirà sense futur.
D'això els punks ja en deien «No future».
Només podrem assolir un canvi sostenible amb un ecosistema que doni als mitjans culturals un paper referencial —crític, selectiu i transversal—, al centre d'una xarxa de complicitats entre creadors, empreses culturals, canals de distribució i consumidors.
Un marc de referència integrat al Departament de Cultura que es retroalimenti per ser sostenible i estratègic.
Un avui que ja anuncia un moviment endavant.
Un demà que ja vol ser mutable.
Un després que ja demana maneres de fer diverses.
Un avui que ja posa de manifest la necessitat d'especular sobre mons comuns.
La cultura com un disparador del que encara és possible.
Possible de fer, possible d'imaginar, possible de sentir..., que possibilita la reflexió i la invocació d'allò que és oníric.
De com d'inexplicable és desaparèixer.
Una cultura que creu en els rastres, en el que ens passa després..., que no són números o impacte mediàtic, sinó ressonància tàcita.
Una estructura que, avui mateix, no ha de témer la seva fallida..., que reconeix els seus errors i es construeix a partir d'aquí.
Una factura que no és burocràtica, sinó artística.
Una que ens passa i que ens travessa.
Una muntura que, demà, no deixarà de preguntar-se si té sentit.
Una lectura que conversa amb multiplicitat de llocs i perspectives sense posar-se medalles.
Que escolta diverses veus simultàniament.
Una aventura molt escampada, a tot arreu i enlloc...
Desubicada, descentralitzada...
Cultura que no és identitària....
Una costura que cuida més el teixit que la marca.
Una textura que genera contextos de complicitats i col·laboració......que es va construint atemporalment i que va sentint.
Que no és ni extraordinària, ni triomfadora...