El Valle de los Caídos es va crear per desig personal de Franco amb la finalitat d'honorar i perpetuar la memòria dels caiguts en la «Cruzada», però, per paradoxes de la història, en el mateix lloc reposen les restes de milers de soldats i civils republicans.
Visita del general Franco, acompanyat de la seva muller, Carmen Polo, als terrenys on s'estava aixecant el Valle de los Caídos.
Enterrament del general Franco el 23 de novembre de 1975.
A la imatge es veu la col•locació de la llosa de granit de 1.500 kg. de pes que, més tard, va ser assegurada i soldada (Vista panoràmica de la zona de Cuelgamuros, a la Serra de Guadarrama, abans que comencessin les obres del Valle de los Caídos.
La dona de Franco, Carmen Polo, i la seva germana Isabel, assistint a la missa en record del dictador que va organitzar el Frente Nacional Español al Valle de los Caídos en motiu del 40è aniversari del cop d'Estat © EFE
El 27 de maig de 2011 es va publicar l'acord del Consell de Ministres pel qual es creava la Comissió d'Experts per al Futur del Valle de los Caídos.
En el preàmbul de l'Ordre aquest es considerava «un lloc de notori valor històric, el símbol monumental present més important de la Guerra Civil i de la dictadura franquista».
«El Valle de los Caídos —s'indicava a continuació— es va crear i perviu com a lloc de memòria.
No obstant això, és encara un lloc controvertit en la consciència col·lectiva dels espanyols».
D'acord amb aquest plantejament, l'objectiu primordial de la Comissió era elaborar un informe sobre les possibles actuacions que es podrien dur a terme en relació amb El Valle de los Caídos, segons el marc establert per l'article 16 i la disposició addicional 6a de la llei de memòria històrica del 26 de desembre del 2007.
Aquest marc contemplava l'absència de celebracions en el recinte d'actes polítics i religiosos d'exaltació de la Guerra Civil i de la dictadura i també que no es dessacralitzés ni destruís el monument.
Es marcava així una distància entre postures extremes, alhora que se situava als membres de la Comissió davant una tasca ben difícil, doncs, entre els monuments i memorials a les víctimes de les atrocitats comeses al llarg del segle xx, el Valle de los Caídos és un cas únic per la doble perspectiva de la seva història i de la seva pervivència en la memòria col·lectiva de diverses generacions.
La construcció d'aquest magne conjunt monumental va obeir a un desig personal de Franco, disposat mitjançant un decret de l'1 d'abril de 1940.
El propòsit era «perpetuar la memòria d'aquells que van caure a la nostra gloriosa Croada».
Encara que es volia que les obres de la basílica i el monestir, que havien d'aixecar-se a la finca coneguda com Cuelgamuros, al terme municipal de San Lorenzo de El Escorial, es duguessin a terme com més ràpid millor, les dificultats de tot tipus que van sorgir en l'execució del projecte inicial van retardar en vint anys la seva finalització.
En la construcció van treballar —juntament amb el personal contractat— presos polítics que, d'aquesta manera, redimien una part de la seva condemna.
En gran part, ells van assumir els treballs més durs, com va ser l'excavació de la basílica-cripta en la roca granítica del cingle on es va edificar.
La Basílica es convertí en lloc de repòs definitiu dels caiguts al bàndol nacional durant la Guerra Civil.
A aquest efecte, es van construir vuit osseres, dues als extrems de la nau del creuer i sis a banda i banda de la nau principal.
Des del principi, Franco i el seu entorn van concebre aquest ingent mausoleu d'aquesta manera.
En la documentació de l'època és palesa una vegada i una altra aquesta intencionalitat.
A tall d'exemple, poc abans que es complissin els deu anys de l'inici de la guerra, l'11 de juliol de 1946, es promulgava una ordre que feia ben palesa la finalitat de la futura ossera: es prorrogava de manera indefinida el termini de deu anys assenyalat per a la durada dels enterraments temporals, quan es tractés «d'enterraments de restes de caiguts en la nostra Guerra d'Alliberament, tant si van perir en les files de l'Exèrcit Nacional, com si van sucumbir assassinats o executats per les hordes marxistes».
De la mateixa manera, el 23 d'agost de 1957, un decret llei establia la fundació de la Santa Cruz del Valle de los Caídos amb la finalitat primera de «pregar a Déu per les ànimes dels morts en la Croada Nacional».
Per si no fos prou, a la carta que Franco va dirigir als germans de José Antonio Primo de Rivera, Miguel i Pilar, a principis de març de 1959, els escrivia: «Conclosa la gran Basílica del Valle de los Caídos, aixecada per acollir els herois i màrtirs de la nostra Croada, se'ns ofereix com el lloc més adequat perquè hi rebin sepultura les restes del vostre germà José Antonio, al lloc preferent que li correspon entre els nostres gloriosos caiguts».
El 30 de març es produïa el trasllat de les seves restes des de la basílica del monestir de San Lorenzo de El Escorial fins al Valle de los Caídos.
Dos dies després, i coincidint amb el vintè aniversari de la finalització de la Guerra Civil, s'inaugurava el monument.
Al seu discurs, Franco va insistir-hi una vegada més: «Molt va ser el que a Espanya li va costar aquella gloriosa epopeia del nostre Alliberament perquè pugui caure en oblit.
Però la lluita del bé contra el mal no acaba, per molt gran que sigui la seva victòria.
L'anti-Espanya va ser vençuda i derrotada, però no està morta».
Malgrat aquesta intencionalitat manifesta, per una terrible ironia de la història, El Valle de los Caídos es convertiria en «una gran fossa comuna» on jaurien les restes de vençuts i vencedors a la Guerra Civil, «presidits» per les tombes de José Antonio Primo de Rivera i del mateix dictador Francisco Franco.
Això és el que fa que aquest monument tingui un caràcter de singularitat anòmala entre el conjunt dels monuments i memorials que s'han aixecat per recordar les víctimes de les barbàries bèl·liques del passat segle.
A mitjans dels anys cinquanta, quan el mausoleu estava preparat per acollir els caiguts a la «Guerra de Croada», molts dels familiars dels morts al bàndol nacional van pensar que era millor deixar-los allà on eren.
Llavors va sorgir un problema: calia omplir com fos aquesta immensa ossera.
D'aquesta manera, el 23 de maig del 1958, el ministre de la Governació i president del Consell de les Obres del Monument Nacional als Caiguts, Camilo Alonso Vega, enviava una carta als governadors civils en la qual els demanava que recaptessin la col·laboració dels «alcaldes, Guàrdia Civil, rectors i autoritats locals», en la tasca de «recollida» de restes de cadàvers enterrades a tombes o fosses comunes de cementiris o a les nombroses fosses comunes disseminades per tot el país.
Així es podria fer el trasllat al Valle de los Caídos a fi de «donar-hi sepultura a aquells que van sacrificar-se per Déu i per Espanya i als que van caure a la nostra Croada, sense distinció del camp on combateren, segons imposa l'esperit cristià de perdó que va inspirar la seva creació, sempre que els uns i els altres fossin de nacionalitat espanyola i religió catòlica».
Restaven clars, doncs, els límits de «l'esperit cristià de perdó» i el sentit unívoc que més tard es voldria interpretar com a «generosa reconciliació» per part dels qui van guanyar la guerra.
Com si el temps s'hagués congelat, dècades després, a la missa funeral pels caiguts que va tenir lloc a la Basílica el 3 de novembre del 2010, el pare abad que oficiava la missa, Anselmo Álvarez Navarrete, va dir en un determinat moment de la cerimònia: «Quan no s'accepta un compromís de pau al costat de l'altar, cap altre resulta eficaç».
Segons les dades del registre aparegudes a Patrimoni, entre març del 1959 i abril del 1983 van ser traslladats al Valle de los Caídos 33.847 cadàvers.
Les inhumacions més nombroses van tenir lloc als anys 1959, 1961, 1964 i 1968.
Però aquest nombre pot ésser molt més elevat, perquè la recerca actual sobre l'ossera resulta encara molt insuficient.
Gran part de les restes mortals procedeixen de la zona republicana, de soldats i civils enterrats a tombes o a fosses comunes i que van arribar al Valle de los Caídos, a vegades amb total desconeixement dels seus familiars i molts sense ésser identificats.
Els morts no parlen, per això no se'ls va preguntar res i simplement van dur-los a un recinte on es respirava el que va ser l'essència del nacionalcatolicisme del règim: la unió de l'espasa i la creu, com es veu en tota la simbologia del conjunt, que és alhora una constant evocació d'aquesta «Guerra de Croada» que, per a un dels bàndols, va ser la Guerra Civil.
A més, van dur-los a un lloc on s'havia enterrat en lloc preferent, com a cabdill d'un exèrcit victoriós, el protomàrtir José Antonio Primo de Rivera.
I, a més, per decisió del govern presidit per Carlos Arias Navarro, confirmada pel rei Juan Carlos, les restes de Franco es van enterrar a una tomba ubicada darrere l'altar major i la tomba de Primo de Rivera.
A una carta del 22 de novembre del 1975, signada al Palau de la Zarzuela per «Jo, el Rei», aquest encomanava al pare abad de la Basílica, Luis María de Lojendio Irure, les «restes mortals de SA EXCEL·LÈNCIA» [...] «i així us recomano les rebeu i les col·loqueu al Sepulcre destinat a aquest efecte, situat al presbiteri, entre l'altar major i el cor de la Basílica».
Avui dia no s'ha trobat cap document que provi que Franco volia ser enterrat al Valle de los Caídos.
Tampoc es va incloure la seva tomba als plànols de construcció del monument.
Va ser una decisió d'última hora.
La gran contradicció és que, als inicis de la transició a la democràcia, es va enterrar el dictador al mateix recinte on es van traslladar les restes de milers de republicans.
L'acord del Consell de Ministres mitjançant el qual es creava la Comissió d'Experts va anar precedit d'una gran expectació mediàtica entorn del Valle de los Caídos.
El tancament del recinte dut a terme pel Govern a fi de reparar la Pietat i els quatre evangelistes que flanquegen la Creu —així com els nombrosos desperfectes a l'interior de la Basílica ocasionats per les filtracions d'aigua— van produir irades protestes d'aquells que veuen al Valle de los Caídos un símbol de la Guerra Civil com a «Guerra de Croada» i una reconciliació només possible en virtut d'una Creu enarborada per l'integrisme catòlic més bel·ligerant i intransigent.
Com es va arribar a dir, el govern va tancar un lloc de culte i el va convertir en un lloc de peregrinació, on s'anava a escoltar les «misses de campanya» que els monjos, en clara actitud desafiadora vers el govern, oficiaven a les portes del recinte tancat.
La Comissió celebrà reunions entre el 30 de maig i el 28 de novembre del 2011 abans d'emetre l'informe definitiu.
La integraven persones procedents de diferents àmbits professionals i de diverses sensibilitats ideològiques, polítiques i religioses.
Malgrat les diferències de criteri, des dels primers moments va haver-hi una clara voluntat d'arribar a acords.
Vaig formar part de la subcomissió per a la dignificació de les víctimes juntament amb l'antropòleg Francisco Ferrándiz i el pare benedictí i historiador Hilari Raguer.
En aquest context, elaboràrem notes sobre els temes següents: «Explicació dels successius enterraments existents», «Tractament dels enterraments» i «El Centre d'Interpretació del Valle de los Caídos».
Aquestes van establir la base d'allò que es recolliria a l'informe final referent al tema.
És cert que la Comissió partia d'uns condicionants previs i que l'acord de creació de la mateixa es va fer en les acaballes d'una legislatura polèmica i ja marcada per la crisi econòmica.
L'actitud dominant a totes les reunions va ser la de conservar allò existent com a producte i mostra d'uns determinats esdeveniments que han marcat la història espanyola recent, però donant-li un nou significat al conjunt per tal que totes les víctimes enterrades siguin iguals i tinguin la mateixa centralitat, respecte i consideració.
Per aquest motiu és necessari que l'ossera es concebi com a cementiri públic, al marge de qualsevol connotació política i religiosa, i que les restes de Primo de Rivera deixin d'ocupar el lloc preferent que tenen a la Basílica i que les de Franco siguin exhumades i traslladades a un altre «lloc que indiqui la família o, si escau, al lloc que sigui considerat digne i més adequat».
En relació amb aquest darrer punt va haver-hi un vot particular emès per tres membres de la Comissió, contraris al fet que es traslladessin les restes de Franco, sobretot per l'impacte que, a la seva opinió, tindria aquest fet en l'opinió pública.
A més, la Comissió considerà molt important: primer, que hi hagués un lloc a l'esplanada del recinte on els familiars dels republicans allí enterrats poguessin honrar la seva memòria; segon, que s'hi aixequés un memorial en record de totes les víctimes les restes de les quals jauen al Valle de los Caídos i, en tercer lloc, que s'expliqués el monument, «una construcció que emmagatzema sofriment i sang», com s'indica a l'informe.
Aquest és el motiu que fa necessari que tots els que vagin a visitar-lo puguin conèixer el context sociopolític de l'època en què es va edificar, qui va participar en la seva construcció, per què i de quina manera es van traslladar les restes dels milers de republicans enterrats al Valle de los Caídos...
Amb el respecte cap a les conviccions i creences de cada membre de la Comissió, es va intentar elaborar un informe que pogués contribuir al fet que el monument es contempli com un lloc de «reparació, veritat i reconciliació».
El temps dirà si això és possible.
«El secret del Valle: Els noms dels milers de morts traslladats per Franco des de les fosses catalanes».