Il·lustre home de ciència, meteoròleg, astrònom, sismòleg i doctor en ciències fisicomatemàtiques, Eduard Fontserè és el fundador de la meteorologia professional a Catalunya per la seva contribució com a promotor i director del servei Meteorològic de Catalunya entre 1921 i 1939.
Format com a doctor en Ciències Físiques especialitzat en astronomia, Fontserè va exercir la seva carrera docent a la Universitat de Barcelona en diverses etapes com a catedràtic de Geodèsia, Mecànica racional i Astronomia.
Al llarg dels seus 100 anys de vida (Barcelona, 1870-1970), va assumir multitud de responsabilitats científiques a la Catalunya des de finals del segle XIX i fins d'adveniment de la dictadura franquista.
En paraules del geògraf Lluís Solé i Sabarís, Eduard Fontserè constitueix una de les personalitats científiques clau en el relleu de dues grans generacions de científics catalans.
La primera, la corresponent als hereus de la Renaixença, amb figures destacades com el geòleg Jaume Almera, l'enginyer Lluís Maria-Vidal, els grans arquitectes del modernisme (Gaudí, Puig i Cadafalch, Domènech i Muntaner) o el naturalista Artur Bofill i Poch.
La segona, la generació de 1917 o de la Mancomunitat, entre la qual es compten el geòleg Marià Faura i Sans, el botànic Pius Font i Quer, l'entomòleg Ascensi Codina o el prehistoriador Pere Bosch Gimpera.
L'any 1893, a càrrec dels observatoris de l'Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona, organitza i presideix el Servei Horari Oficial de la ciutat.
Des d'aquesta responsabilitat promou el projecte d'un observatori astronòmic al cim del Tibidabo que acabarà culminant en la construcció de l'Observatori Fabra l'any 1905.
Assignat al capdavant de la Granja Agrícola Experimental de la Diputació de Barcelona, al 1896 organitza la Xarxa Pluviomètrica de Catalunya i Balears i inicia la publicació d'observacions meteorològiques regulars.
Com a president de la Societat Astronòmica de Barcelona absorbeix la xarxa de 224 estacions meteorològiques de Catalunya.
Director des de 1912 de la secció meteorològica i sísmica de l'Observatori Fabra, amb l'ajut de l'Institut d'Estudis Catalans crea l'any 1913 l'Estació Aerològica de Barcelona, la llavor del futur Servei Meteorològic de Catalunya.
La Mancomunitat de Catalunya aprova la creació del Servei Meteorològic de Catalunya al 1919 i nomena Fontserè president a proposta de l'Institut d'Estudis Catalans, responsabilitat que exerceix al llarg de tot el període d'existència la de la institució fins a 1939.
Més enllà de l'àmbit meteorològic, Fontserè participa activament en la vida científica del país.
Forma part de la Societat Geogràfica de Catalunya, l'Acadèmia de Ciències i la Societat Catalana de Geografia, i presideix l'Ateneu Barcelonès, la Societat Astronòmica de Barcelona, la secció de Ciències de l'Institut d'Estudis Catalans i la Societat Catalana de Ciències Físiques, Químiques i Matemàtiques.
Així mateix, va publicar diversos treballs sobre astronomia al butlletí de la Societat Astronòmica de França i a les memòries de l'Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona.
Va ser admès com a membre de la Societat Sismològica Alemanya, de la Comissió per a l'Exploració de les Altes Capes de l'Atmosfera a Londres i de la Comissió Permanent de la Xarxa Meteorològica Mundial.
Algunes de les obres més destacades de Fontserè van ser Atlas elemental de núvols (1925), La tramuntana empordanesa i el mestral del golf de Sant Jordi (1930), L'anomalia tèrmica de la plana de Vic (1937), Elementos de meteorología (1943), Assaig d'un vocabulari meteorològic català (1948), Una visió meteorològica del turó de l'Home (1950) o Recopilació de dades sísmiques de les terres catalanes entre 1100 i 1906 (1970).