En la darrera dècada hi ha hagut al País Basc un debat sobre la necessitat de reconeixement a les víctimes de la violència política.
En aquest article s'aborda l'experiència d'un decret del Govern Basc per a la reparació a les víctimes d'agents de l'estat entre 1960/78 i la Comissió de Valoració creada al respecte.
Carlos Martín Beristain, membre de la Comissió de Valoració per al reconeixement de les víctimes de la violència política causada per agents de l'Estat al País Basc
A la darrera dècada hi ha hagut al País Basc un debat sobre la necessitat de reconeixement a les víctimes de la violència política.
Principalment a partir de l'aprovació, fa 15 anys, de la Llei 32/1999 de solidaritat amb les víctimes del terrorisme, [1] s'han dut a terme algunes iniciatives en el desenvolupament d'una política de reconeixement i reparació a les víctimes.
D'altra banda, la llei de memòria històrica, aprovada el 2007, va proporcionar en part un reconeixement a les víctimes del franquisme —encara que amb nombroses limitacions—, atorgant una indemnització econòmica per als familiars de víctimes mortals, en determinats casos.
L'aplicació d'aquestes lleis va deixar fora altres víctimes els casos de les quals no han tingut cap tipus de reconeixement.
Com si fos un mapa fragmentat i inconclús, les urgències polítiques o les diferents sensibilitats van anar establint una manera de fer política que no incloïa totes les víctimes.
Aquest fet ha suposat una absència de reconeixement i una injustícia vers les víctimes produïdes pels anomenats «grups incontrolats», per les Forces de Seguretat de l'Estat en controls policials, i vers les víctimes de lesions en actuacions com ara manifestacions, i en situacions com ara detencions arbitràries amb tortures.
A la Comunitat Autònoma Basca, des que es van dur a terme els actes de reconeixement públics per part del Govern Basc, especialment a les víctimes d'ETA, per part dels governs del lehendakari Sr.
Juan José Ibarretxe (a Bilbao, el 2007, i a Sant Sebastià, el 2008), i posteriorment del govern del Sr.
Patxi López, (a Gasteiz, el 2009), el reconeixement d'aquestes i altres víctimes de greus violacions de drets humans ha format part del debat públic.
Com a antecedents cal assenyalar la presentació de tres informes encarregats pel Parlament Basc, el 2008 i el 2010, entorn d'aquesta problemàtica.
Es va fer palesa, doncs, la necessitat de realitzar també un reconeixement cap a les víctimes no incloses fins aleshores a la política pública, en general anomenades de forma poc respectuosa i discriminatòria «les altres víctimes».
Finalment, el Govern Basc, amb el suport de diverses forces polítiques del Parlament Basc, va aprovar un decret [3] sobre el reconeixement de les víctimes de la violència d'arrel política entre el 1960 i el 1978 [4] causada per agents de l'Estat.
Aquest decret comportava la creació d'una Comissió de Valoració d'aquests casos i el procediment per al seu nomenament.
[5] És la primera experiència d'aquestes característiques que es dóna a l'Estat espanyol.
Altres aspectes, com la necessitat d'unificar una llei per a totes les víctimes, o l'aprovació d'un altre decret per al període posterior a 1978, van romandre supeditats a un debat posterior, encara pendent al País Basc.
Cal tenir en compte que una llei d'àmbit de la comunitat autònoma sobre les víctimes del terrorisme va ser aprovada pel Parlament el 2008.
La CV s'encarrega de tramitar i valorar les sol·licituds presentades.
En una primera etapa de treball, la Comissió va aprovar el protocol d'actuació per a l'estudi i tractament dels casos presentats.
Segons aquest protocol, la documentació presentada per les víctimes i familiars s'examina de forma preliminar, i es discuteix posteriorment al ple de la Comissió, acordant-hi els passos que se seguiran: determinar si el cas és de la seva competència, demanar documentació complementària a altres institucions i/o organismes, presa de testimoni, etc.
Alhora, es va aprovar un manual d'entrevistes que establia l'estructura i la gestió de la presa de testimonis.
Des de l'inici la Comissió va decidir que els casos es veurien en plenari, incloent-hi la presa de testimonis, i que la Comissió no hauria de ser només una «finestreta» on presentar la documentació.
De les 231 sol·licituds rebudes, 14 s'han presentat fora de termini, malgrat comptar amb un any i mig de temps, la qual cosa mostra el desconeixement i la falta de confiança inicial d'algunes víctimes a causa de l'abandó i oblit en què han viscut.
Fins a juny del 2014 s'han realitzat 119 entrevistes i s'han resolt 63 casos.
Moltes d'aquestes víctimes no han tingut l'oportunitat de ser escoltades o tingudes en compte, i les respostes de les institucions han estat marcades, la major part de les vegades, pel desinterès o l'estigma.
D'altra banda, atès que es tracta de fets succeïts fa quaranta anys o més, el testimoni és una font molt important d'informació sobre els esdeveniments, i també de valoració de les conseqüències dels fets a les seves vides.
Amb el previ consentiment de les víctimes, els testimonis són gravats en vídeo, aspecte que compleix dos objectius:
a)Tenir un suport documental per a consulta de la mateixa Comissió i la realització del seu dictamen corresponent.
b) L'enregistrament del testimoni contribueix a la formació d'un Fons de Memòria relatiu a les víctimes de vulneracions dels drets humans que pugui formar part d'un futur Institut de la Memòria.
A cada sessió de presa de testimoni hi serà present el ple de la Comissió, i les entrevistes seran conduïdes per un membre de la mateixa amb experiència en presa de testimoni.
Al final de la sessió, els altres membres poden formular preguntes a la víctima.
Les entrevistes han tingut una durada d'entre una i dues hores.
La CV realitza una valoració global de tots els elements de convicció, siguin documentals o testimonials, per tal de perfilar el sentit de la proposta.
Després es nomena la persona encarregada de redactar el dictamen corresponent al cas.
Aquests dictàmens són revisats per la Comissió i se sotmeten a debat i a posterior aprovació per part de tota la CV.
Les decisions fins ara s'han pres per consens.
La discussió sobre els diferents casos ha suposat un procés de creació de criteris aplicats a l'avaluació de casos concrets.
Entre els membres de la Comissió hi ha experts amb diferent formació (en qüestions jurídiques, de medicina i psicologia, i història) que valoren així els diferents aspectes dels casos.
En aquest dictamen s'inclou la documentació recollida, i s'estructura en tres apartats:
a) Anàlisi del context sociopolític dels fets, tractant de ser específics sobre el període o el tipus d'esdeveniments.
b) Descripció i anàlisi dels fets acceptats per la CV.
Es recull un relat del que la Comissió dóna per demostrat, contrastant les diferents fonts, ja sigui sobre els fets de violència o sobre les conseqüències o les respostes institucionals.
c) Conclusions i Acord de la Comissió, en termes d'indemnització i mesures de memòria, així com consideracions sobre responsabilitat.
Durant el primer any de funcionament, la discussió dels diferents casos va permetre d'establir criteris per a la presa de decisions.
A més, va comportar una confrontació amb els límits de la legislació vigent.
Per exemple, què es considera violència d'arrel política?
En alguns casos no és només el fet, sinó la impunitat posterior o el nivell de terror els qui proporcionen el context afavoridor (per exemple, una agressió sexual durant un registre domiciliari sense mandat judicial).
Altres aspectes que calia aclarir eren els relatius a la compatibilitat de les indemnitzacions.
El caràcter indemnitzador contingut a l'actual Decret 107/2012 era incompatible amb l'atorgat a la llei de memòria històrica, però va haver-hi casos en què s'havien donat altres petites indemnitzacions que es van considerar compatibles.
La qüestió de l'autoria també ha derivat en altres problemes.
Entre el 1960 i el 1978, algunes d'aquestes vulneracions les van cometre persones que, tot i que no anaven uniformades, eren conegudes per la seva pertinença a forces de seguretat de l'Estat.
La CV ha acceptat la inclusió en l'àmbit del decret d'aquells casos de pertinença clara dels autors als cossos de seguretat.
En altres casos, però, els mecanismes d'ocultament dels autors i la falta de recerca o d'interès de les autoritats per reconèixer les víctimes comporten el risc de noves formes d'exclusió.
Un aspecte particularment important és la valoració de les seqüeles.
El decret aprovat assenyalava que es consideraria el valor de la indemnització segons el barem de la Seguretat Social.
No obstant això, des de l'inici es generaren problemes quan no es tractava de casos amb resultat de mort, sinó amb diferents tipus de lesions.
D'una banda, fer una valoració retrospectiva de les lesions.
De l'altra, el fet que la seva evolució amb el temps ha patit diferents factors (atenció mèdica, operacions quirúrgiques, edat, etc.).
A més, les lesions poden ser afectacions de caràcter psicosocial que poques vegades es tenen en compte.
Finalment, cal veure que no són accidents de trànsit ni malalties laborals, per la qual cosa la Comissió sempre va aplicar un criteri comprensiu de valoració d'aquestes seqüeles, tenint en compte també els anys transcorreguts, el context d'impunitat i el dany moral que comporten.
És necessària una valoració específica en benefici de la víctima amb un criteri d'equitat.
Tot això va comportar una proposta de canvis al govern en el mateix decret que donava origen a la Comissió, que va anar finalment modificat per afavorir que la Comissió hi pogués incloure altres criteris, provinents del dret internacional de drets humans i dels tribunals internacionals en la consideració de lesions i proves, com el Tribunal d'Estrasburg, la Cort Interamericana de Drets Humans o el Comitè contra la Tortura de Nacions Unides, entre d'altres
A causa del temps transcorregut des del moment dels fets i la manca d'una recerca adequada, la documentació proporcionada per les víctimes o familiars era fragmentada o limitada, encara que també molt substancial.
La major part de les vegades les víctimes van aportar retalls de premsa i algunes fotocòpies rescatades d'arxius familiars.
Aquesta documentació acreditava que els fets van ocórrer i algunes de les seves característiques.
Però la impunitat dels casos va fer que no s'hi fessin recerques, o que aquestes es limitessin, i que moltes d'elles patissin amenaces posteriors després de la denúncia, per la qual cosa no es va tenir mai documentació.
La Comissió ha hagut de treballar en la recerca d'informacions sobre els casos, incloent-hi peticions de col·laboració a autoritats judicials, gestions directes en arxius judicials civils i militars.
Desgraciadament en molts casos la Comissió es va trobar amb l'expurgació d'arxius de jutjats duta a terme fa anys, excepte en arxius militars, la qual cosa ha comportat la destrucció de documentació sobre aquests casos.
Tot això suposa no solament una dificultat per al treball, sinó que augmenta el valor del dictamen de la mateixa Comissió, atès que a la majoria dels casos es constitueix en l'únic document oficial que n'informa i esdevé una forma de reconeixement.
Les mateixes entrevistes han estat descrites per moltes víctimes com a element reparador i amb una voluntat de reconeixement.
A més, el dictamen considera provats fets que han estat qüestionats en el passat.
Aquesta és una forma de la veritat oficial emparada per mecanismes institucionals i que esdevé una veritat per a les víctimes i per a la societat.
A més, el dictamen recomana en general que es consideri les víctimes dins les polítiques establertes pel Govern Basc, proposa que es facin actes de reconeixement i esdevé també una forma de reconeixement de la Comissió.
Moltes víctimes van dir a la Comissió que era la primera vegada que van sentir aquest respecte i valoració de la seva experiència per algú de les institucions.
La mateixa Comissió ha realitzat lliuraments col·lectius d'aquests dictàmens com a forma de reconeixement, i el Govern Basc ha realitzat alguns actes de reconeixement parcials.
Tot aquest camí descrit en aquest article mostra les noves possibilitats i accions per al reconeixement de les víctimes que no han estat considerades fins ara.
Després d'aquest treball, hi manca encara una recerca en els mateixos termes sobre les víctimes del període democràtic per morts violentes i atemptats contra la integritat física i psicològica (tortures).
Aquesta és encara una tasca pendent per part del Govern Basc, però existeix el consens bàsic que estableix que aquest procés cal dur-lo a terme.
En l'actualitat el Govern Basc ha encarregat a una comissió d'experts un estudi sobre les víctimes i casos de tortura que ofereixi una imatge de l'extensió i característiques d'aquesta pràctica, i proporcioni elements per a una política de reconeixement.
En una societat que està en debat sobre la construcció d'una memòria col·lectiva sobre l'impacte de la violència política, els relats de la violència i la memòria com a instrument de prevenció, el caràcter incloent de la memòria és un aspecte bàsic que ha de comportar un reconeixement plural de les víctimes com a iguals en els seus drets, i que diferenciï els mecanismes que l'han fet possible (l'acció d'ETA, l'Estat en els diferents períodes, o els grups parapolicials i d'extrema dreta).
Aquesta memòria incloent suposaria també una actitud tolerant amb «l'altre» i respectuosa amb el seu dolor i sofriment, evitant el risc de la utilització política del sofriment.
Aquest bàlsam del respecte és l'element bàsic per a la reconstrucció del teixit social afectat per tants anys de repressió, violència i terror.
Aquest mateix any es va aprovar també el Reial decret 1974/1999, del 23 desembre, amb el Reglament de la Real Ordre de Reconeixement Civil a les Víctimes del Terrorisme.
[2] El primer estudi el va dur a terme la Direcció de Drets Humans i parlava de les víctimes de vulneracions dels drets humans.
Un altre el va realitzar la Direcció d'Atenció a Víctimes del Terrorisme i se centrava en les persones que tenien aquesta consideració.
Tots dos es redactaren durant el govern del Sr.
Un segon informe sobre les víctimes de violacions dels drets humans es va realitzar durant el govern del Sr.
[3] Decret 107/2012, de declaració i reparació de les víctimes de sofriments injustos com a conseqüència de la vulneració dels seus drets humans, produïda entre els anys 1960 i 1978 en el context de la violència d'arrel política viscuda a la Comunitat Autònoma del País Basc.
BOPB núm. 119 del 19 de juny del 2012.
L'inici del període considerat s'estableix per assimilació al ja definit a la llei de víctimes del terrorisme, tot i que aquest aspecte va ser criticat per diferents organitzacions.
[4] L'ampli consens polític assolit incloïa també el desenvolupament d'un nou marc legal per a aquestes mateixes víctimes de períodes posteriors a l'any 1979, encara per desenvolupar.
[5] La Comissió està formada fins ara per set membres: dos d'ells triats pel Govern Basc, la directora de Drets Humans, un assessor de la Direcció de Víctimes del Terrorisme, dos més triats pel Parlament Basc i una persona en qualitat de representant de la societat civil.
[6] La Comissió de Valoració ha constatat amb preocupació l'existència d'alguns casos en què, havent-se produït greus vulneracions dels Drets Humans, no es pot determinar la condició de membres de les Forces i Cossos de Seguretat dels seus autors, malgrat l'existència d'indicis en tal sentit, amb la qual cosa no resulta aplicable el Decret 107/2012.
Alhora, la valoració de les peculiars circumstàncies d'aquest tipus de supòsits ha impedit el reconeixement de les seves víctimes com a derivades del terrorisme, arribant a un resultat final d'absència de normativa legal que empari i cobreixi el necessari i públic reconeixement i reparació d'aquestes víctimes.