projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Vaig tenir la gran sort de descobrir la meva vocació de molt joveneta.
El somni inicial i completament descabellat de convertir-me en ballarina es va esfumar quan encara era una nena.
Vaig tenir la sort de descobrir la revista Los aventureros quan encara era una adolescent.
Enrique Meneses, el seu director, va ser, sense saber-ho, el responsable del fet que em trobés embarcada en la primera gran aventura de la meva vida: recórrer el Sahara durant dos mesos, amb la meva flamant Canon AE1 Program, sense saber què calia fer per fotografiar a contrallum ni de com trobar el nord orientant-me amb l'estrella polar.
Vaig tenir la sort que els meus pares em deixessin estudiar allò que de veritat desitjava.
Quan amb to solemne els vaig comunicar la meva ferma decisió de convertir-me en reportera la seva mirada va congelar-se en un estrany rictus.
L'any 1984, vaig començar la carrera de Periodisme a la Universitat Autònoma de Barcelona.
Vaig tenir la sort de poder fer un gir important a la meva vida i traslladar-me a Londres.
Se'm va ocórrer un diumenge d'estiu, atrapada en una caravana infernal de trànsit, mentre feia volar el pensament i m'entretenia pensant què faria de la meva vida.
El 1989, amb un títol de periodista sota el braç, vaig marxar a la capital britànica.
Allà em vaig iniciar en el fotoperiodisme i vaig viure-hi durant tres anys.
Vaig tenir la sort que Michael Young, antic editor gràfic del The Times, confiés en mi i em donés la primera oportunitat.
L'any 1991, sense tenir gens clar què passaria a Iugoslàvia, vaig proposar-li d'anar-hi.
"En dos dies et vull a Croàcia", va dir-me sense parpellejar.
Vaig tenir la sort de rebre la calidesa dels periodistes més consagrats de la zona quan vaig arribar per primera vegada als Balcans amb el meu vell Renault 5.
Amb ells vaig aprendre l'ofici.
Ells van ajudar-me a madurar i van consolar-me quan més vaig necessitar-ho.
Durant deu anys, la meva trajectòria professional va estar centrada en aquest racó d'Europa tan castigat i d'aquí va néixer el llibre que més estimo -i, de moment, l'únic...- Balkan in memoriam.
Vaig tenir la sort de reconciliar-me amb la vida i de continuar endavant malgrat les dificultats.
He treballat a Mèxic, Israel, Palestina, Rumania, Cuba, Canadà, Sicília, Haití, Moçambic i a tot arreu he documentat històries que crec que valien la pena.
Vaig tenir la sort de trobar joves estudiants disposats a escoltar-me.
Amb ells he après que la passió és contagiosa.
Des del 1995, compagino el meu treball de fotoperiodista amb la docència a la Facultat de Comunicació Blanquerna de la Universitat Ramon Llull.
Han passat més de quinze anys des que vaig començar el meu camí pel món fascinant del reporterisme i he tingut la gran sort de gaudir de la meva feina, de viure apassionadament cada nou projecte, de submergir-me en móns sorprenents i de compartir experiències inoblidables amb persones immensament generoses.
A tots ells, moltes gràcies per haver-ho fet possible.
Joaquim Ruiz Millet: T'has fixat en el fet que ningú riu a les fotografies de Christian Maury?
Salvador Rodés: Sí, i això els dóna una gran gravetat.
JRM: Tanmateix en Christian és un home amb un gran sentit de l'humor.
JRM: Tens raó i crec que és en el seu darrer portafolis on es mostra amb tot el seu esplendor, juntament amb una visió...
SR: És on ho explota més, perquè sobre un tema tan concret descontextualitza les imatges i les portar a una dimensió poètica.
JRM: En canvi aquí, al Palau Robert, quan ha hagut d'escollir aquest centenar de còpies per a La vitrina del fotògraf, tot, des dels animals fins als cotxes i des dels paisatges naturals fins als paisatges urbans, sembla trist.
SR: Tal vegada això es reforci gràcies a la tensió que tenen la majoria de les imatges en contraposició a dos o més elements.
Per exemple, el joc entre dues mirades o la situació dels subjectes; en definitiva, per la confrontació entre dos o més plans.
JRM: En aquest sentit, la llunyania, la sensació de buit en els paisatges, el mar i la seva línia d'horitzó es corresponen amb els seus retrats de persones marginades o, simplement, solitàries.
Tan iguals, a més, tant si són de Barcelona, de Bucarest, de París, com si són de Calcuta.
SR: És curiós que, al final, el denominador comú d'aquesta selecció o el seu valor principal -i tractant-se d'un fotoperiodista- no sigui el referencial, sinó el de la melanconia.
Christian Maury va néixer a Nevers el 1953 i va estudiar Belles Arts.
Viu i treballa a Barcelona des de 1988.
És col·laborador de grans agències i ha publicat en nombroses revistes internacionals i del nostre país.
Cada nit, abans de dormir, Txema dirigeix una bona mànega d'aigua a l'interior del seu crani i d'aquesta manera el deixa ben net de les angúnies del dia i pot dormir com un nen.
Cap psicomag no li ha receptat aquest condicionament positiu; se'l va inventar ell solet quan encara era petit com a fórmula d'higiene mental y assegura que li ha estat útil també per arribar als trenta-cinc sense saber què és un mal de cap.
Una persona que orquestra amb tanta determinació la seva pròpia felicitat té més mèrit que no pas Obèlix, que, simplement, però no pas de manera menys gloriosa, va rebre el cop d'espasa del destí en caure dins la marmita de la poció màgica que li va donar força de per vida.
Txema també té força, la de l'optimisme; ja fa uns quants anys que va trobar escrita la frase que sempre havia inspirat la seva vida: "Vigila com mires el món perquè el món serà tal com te'l miris".
I encara que no va aprendre res de nou va saber dir d'una altra manera el que ja havia estat explicant amb les seves fotos: que la plenitud de l'ésser es conforma ara mateix si som capaços de tallar les rovellades cadenes de l'estupor i que l'alegria és la compensació més gran que podem donar-nos davant del nostre destí mortal.
Experimentar així l'existència dia rere dia demana uns ancoratges que són distints en cada mestre de felicitat i Txema va adoptar la fotografia, que és una de las maneres més intenses de mirar.
Fer fotos és també una gran manera de relacionar-se i per a algú tan sociable com és un optimista, la relació amb éssers vius, siguin persones o gossos, és una cosa tan necessària com respirar; però ha de ser una relació positiva.
I ja tenim a Txema retent compte dels aspectes que més li interessen de l'existència, aquells que ens reservem per buscar l'assoliment incert de la felicitat: els espais físics i mentals de l'oci entès com àmbit vital arrabassat a l'esclavatge de l'esforç i la renúncia remunerats.
Cal dir que la seva mirada ha anat passant de la sorpresa, la ironia o la celebració a una amable acceptació de les manifestacions dels altres, com més va més exempta de judici, més recíproca, més madura.
L'exposició Cèl·lules sobre llenç, creada per l'investigador de l'Institut de Neurociències de la Universitat Autònoma de Barcelona Carlos Barcia, s'exhibirà al Palau
Robert de Barcelona del 7 a l'11 de febrer amb motiu de la Biennal Ciutat i Ciència organitzada per l'Ajuntament de Barcelona.
Aquesta exposició és un recull d'imatges preses mitjançant diverses tècniques de microscòpia, com a part de diferents projectes de recerca que l'autor ha anat desenvolupant durant anys d'investigació en neurociències.
La major part d'aquestes obres han estat seleccionades com a portades de revistes científiques, com la prestigiosa revista Nature en la seva secció especialitzada de neurologia.
Les imatges són de matèria real, teixit cerebral, i els colors van ser escollits d'entre làsers amb diferents longituds d'ona.
Neurones i altres tipus de cèl·lules del sistema nerviós són exposades en condicions normals o patològiques, mostrant la bellesa del món microscòpic que habita dins dels nostres cervells.
Art i ciència es barregen en aquesta exposició on la bellesa de la realitat és probablement més important que la realitat mateixa.
El propòsit d'aquesta exposició, a més de ser una forma d'expressió artística, és apropar al públic en general la investigació en neurociències, tan fonamental i necessària en els nostres dies.
La Sociedad Española de Neurociencias (SENC), la Fundación Española por la Ciencia y la Tecnología (FECyT) i la Fundació Banc Sabadell han fet possible aquesta exposició, pel seu valor científic i artístic, i pel seu potencial com a eina de divulgació de les neurociències.
Les escoles interessades a visitar les exposicions que es presenten al Palau Robert han de concertar dia i hora de visita al correu [EMAIL] amb una setmana d'antelació com a mínim per garantir un accés fluid a les mostres durant totes les hores d'obertura al públic.
Les escoles han de presentar el correu de confirmació de la visita, enviat pel Palau Robert, al personal de Seguretat, el dia que venen al centre.
Les dades que cal facilitar en la petició de les visites són:
— Data i hora sol·licitada de visita
— Nom dels responsables de grup
No es permetrà l'accés als grups sense la petició prèvia.
Els grups han de ser d'una vintena d'alumnes, per tal de garantir l'aprofitament de la visita i evitar aglomeracions al recorregut expositiu.
L'exposició, comissariada per Ferran Miralles, volia apropar-nos al riu, tant proper i, a la vegada, tant desconegut.
Els rius, en bona part motors econòmics i socials de la nostra història, són un eix que separa i, alhora, uneix terres, pobles i gent, de banda a banda i de dalt a baix d'una mateixa conca; això és el que explicava el primer àmbit de l'exposició.
El segon àmbit ens mostrava com, domesticant el riu, aprenent a fer ús de l'aigua, hem bastit una xarxa que ens hi lliga intensament i el fa passar per casa nostra.
El tercer àmbit, en fi, ens presentava el riu com a escenari, amb els seus personatges, reals o misteriosos, però sempre magnífics, que ens convidaven a fer una passejada pel riu.
Del 6 d'octubre de 1998 fins al 4 d'abril de 1999
L'exposició, comissariada per Martí Boada, volia sensibilitzar el públic respecte al patrimoni natural del nostre país i com el desenvolupament de la societat actual no ha de comportar un impacte sobre la terra que comprometi les futures generacions.
L'exposició s'articulava en tres àmbits:
Del 6 d'octubre del 1999 fins al 15 d'octubre de 2000
La natura, abans i després d'aparèixer l'espècie humana ens mostrava la natura abans que el canvi climàtic, en la fase final de la darrera glaciació, afavorís l'aparició de l'espècie humana i la posterior evolució del paisatge, a nivell global i local.
S'hi reflectia la disseminació involuntària per part dels grups nòmades; la transformació del territori i la revolta tecnològica de la romanització; el domini de l'aigua del període islàmic; les primeres reserves de caça de l'època feudal; els efectes de la descoberta del nou món i de la industrialització; i la creació d'espais protegits com a resposta a la crisi ambiental del segle XX.
El parc natural, ara i aquí explicava les raons i els objectius de conservació i sensibilització que acompanyen la creació d'un parc, i els seus usos socials: com s'organitza, què s'hi pot fer i per què.
S'hi relacionaven els 19 espais protegits d'un total de 144 d'interès natural i la seva localització sobre un gran mapa de Catalunya.
Hi havia un àmbit annex, totalment dedicat als programes de recerca, de difusió i de gaudi dels parcs naturals.
Una mena d'immersió dins del mosaic paisatgístic dels parcs de Catalunya, que ens permetia tenir-ne una percepció global i conèixer la recuperació d'espècies i d'hàbitats en perill, saber dels plans especials dels parcs i veure els seus equipaments, o la gestió d'ajudes internacionals.
La sostenibilitat, eina de futur ens ajudava a comprendre el concepte de connectivitat, un procés que ajuda a veure la natura com un tot, tant biològic com social, i el concepte de sostenibilitat com a via de sortida positiva cap al futur, amb la superació de la crisi ambiental actual, essent previsors i conscients del compromís que tenim cap a la necessària preservació de l'entorn.
Catalunya és un país mediterrani on el conreu de la vinya i l'elaboració de vi han estat activitats que han contribuït a modelar els seus paisatges i a caracteritzar la seva economia.
La història i la cultura del vi a Catalunya són un reflex parcial, però significatiu, de la pròpia història de Catalunya, dels patrimonis naturals i culturals que els seus habitants han anat construint al llarg dels segles.
Així doncs, dins la tradició de les exposicions del Palau Robert, Centre d'Informació de Catalunya, un cop més territori i patrimoni conflueixen.
El Palau Robert participa en la tercera edició de la Fira i Festival de Videoart LOOP que té lloc a Barcelona entre el 7 i el 20 de novembre de 2005.
Presenta en tres espais del Palau l'obra dels artistes:
Els seus Histogrames són exclamacions d'esperança: parlen de metamorfosi, de la transmutació del temps i, en última instància, d'un passat que pot ser lliurat en noves percepcions de la realitat.
A Parasitosis la proposta d'aquesta artista són uns cossos humans "parasitats" d'altres cossos qui sap si executant una absurda coreografia.
Second breath és un recorregut personal rodat enguany a Berlín, en súper 16 mm i vídeo.
A partir d'escultures abstractes de figures d'homes i dones, la Holly fa un recorregut tant històric com contemporani de la ciutat.
Artistes solidaris contra el càncer
Aquesta exposició és una mostra del compromís i de la implicació d'una trentena d'artistes en la lluita contra el càncer.Veureu exposades obres que donen fe de la varietat i de la riquesa de les formes d'expressió plàstica a Catalunya, però, per damunt de tot, hi sabreu trobar el reflex del compromís de l'art amb causes justes.Totes les obres aquí exposades estan a la venda en benefici de la Fundació Fefoc, que té com a finalitat la prevenció, la informació i el suposrt davant la malaltia del càncer.
FEFOC - Fundació per l'Educació pública i la Formació Continuada en Càncer
Inauguració de l'Exposició a càrrec de l'Honorable Senyor Jordi William Carnes, Conseller d'Agricultura, Ramaderia i Pesca.
L'accés als tasts comentats és restringit
Els professionals que desitgin assistir-hi poden fer la reserva al telèfon 93 424 10 58 o al mateix recinte de l'exposició.
Col·lectiu d'artesans cansaladers-xarcuters de la denominació "E" de l'Empordà per la Botifarra dolça.
EL BULL DE DONJA I ALTRES EMBOTIS DE L'ALT URGELL.
Per Jordi Planes Bastida, d'Embotits Estamariu.
Coordinador de l'Escola de la Fundació Oficis de la Carn.
Inauguració a càrrec del conseller Josep Huguet
Departament d'Innovació, Universitats i Empresa
Oberta al públic del 20 de setembre al 3 d'octubre
L'any 1932 la Generalitat de Catalunya va crear la primera Oficina de Turisme de Catalunya.
Aquesta exposició commemora, doncs, el 75è aniversari de la creació del primer ens turístic d'aquella Generalitat republicana, l'OTC.
En aquell moment i anticipant-se al seu temps es va entendre el turisme com una font de riquesa, però també com una activitat noble que possibilita el coneixement dels valors naturals, històrics i culturals d'un país, enriquidora de les persones i que permet gaudir de la cultura i d'un lleure creatiu.
75 anys després, Catalunya rep més de 25 milions de turistes anuals.
L'objectiu bàsic en política turística de Catalunya avui és consolidar el lloc capdavanter com a destinació turística en el món, apostant per un turisme de qualitat, sostenible, ètic i socialment responsable.
Ara, l'Administració autonòmica es planteja un nou repte per a les oficines de turisme hereves de l'OTC de la Generalitat republicana, que són els Centres d'Acollida Turística (CAT), a fi que esdevinguin una carta de presentació del país per als milions de persones que trien Catalunya com a destinació turística.
Aquesta exposició vol ser una crida a la ciutadania per tal de contribuir a preservar el material turístic imprès, filmat o fotografiat d'aquella època per possibilitar-ne l'estudi i la difusió posteriors.
Si teniu material, o sabeu qui en té, i el voleu cedir als arxius públics o bé permetre'n la reproducció, us agrairem que us adreceu a:
Conferències Sala d'actes de les Cotxeres del Palau Robert
Professor d'història del turisme, Escola Universitària EUHT/CETT (Universitat de Barcelona)
2.- Turisme i República: imatge turística
3.- De l'Oficina de Turisme de Catalunya als Centres d'Acollida Turística
Subdirector general de Programació Turística i professor de Geografia de la Universitat de Barcelona
El Govern de la Generalitat agraeix la col·laboració ciutadana tots aquests mesos que Catalunya ha patit la pitjor sequera dels darrers 60 anys.
Aquesta col·laboració ha representat un estalvi d'aigua del 10%, en relació als anys anteriors, en les zones més poblades.
Gracies a la superació de l'episodi de sequera extrema, no ha calgut recórrer a l'aportació excepcional d'aigua de l'Ebre.
Però és imprescindible mantenir el consum responsable d'aigua, tant per moderar l'increment de la demanda dels mesos d'estiu com per prevenir episodis futurs de sequera.
La nova situació ha permès canviar els nivells d'excepcionalitat i aixecar parcialment les mesures restrictives.
El Govern és conscient, com ho és la ciutadania, que no podem abaixar la guàrdia: per això continuarem treballant per consolidar les mesures estructurals que ens han de garantir solucions per a futurs episodis de sequera com el que hem viscut.
En aquests moments, el Govern està executant un conjunt de mesures per garantir l'aigua d'ús domèstic a tota la població, amb més de 300 milions d'euros invertits des de l'activació del Decret de sequera, l'abril de 2007.
L'esforç inversor fet pel Govern en obres d'abastament donarà solucions definitives a l'escassetat d'aigua.
Construcció de dessalinitzadores:
L'ampliació de la planta de Tordera 1 i la construcció de les noves dessalinitzadores del Prat de Llobregat, Cunit i Tordera 2 permetran garantir l'abastament futur d'aigua a Catalunya.
- 200 hm3 d'aquí a quatre anys.
Aposta per la reutilització i millora de les xarxes:
L'ampliació de les plantes potabilitzadores com les d'Abrera o Cardedeu i la millora de les tècniques de tractament, juntament amb la reutilització d'aigües regenerades, aportaran més aigua per a diversos usos.
Modernització de recs i canalitzacions:
La millora de grans i petites infraestructures hidràuliques farà que hi hagi menys pèrdues i que s'incrementi l'estalvi agrícola
La construcció de 1000 noves depuradores, que s'afegiran a les 340 que ja estan en servei, permetrà incrementar la qualitat dels rius.
A més, les noves tecnologies faran possible la descontaminació i recuperació dels aqüífers.
En quatre anys, Catalunya estarà totalment preparada per ser autosuficient de cara a afrontar futurs episodis de sequera.
Disposarem de 180 hm3 addicionals d'aigua a partir de l'any que ve, que s'incrementaran fins a 300 hm3 en l'horitzó de l'any 2012.
Aquesta nova aportació de recursos provindrà de les dessalinitzadores (200 hm3), de la reutilització i la millora en l'aprofitament dels recursos (75 hm3) i de la recàrrega i la recuperació dels aqüífers (25 hm3).
Una exposició a les Cotxeres del Palau Robert presenta, del 23 al 27 d'abril, 50 retrats d'escriptors dels fotògrafs Assís G. Ayerbe, Elena Blanco, Marta Calvo i Josep Echaburu, que porten anys capturant les cares més representatives de l'escena literària.
La mostra "Objectiu Escriptor", que compta amb la col·laboració del programa de televisió "Pàgina Dos" de TVE i del Palau Robert, és una de les activitats programades al centre amb motiu del Dia de Sant Jordi.
Assís G. Ayerbe ha desenvolupat la seva activitat professional en l'àmbit de la fotografia, el disseny gràfic, els mitjans audiovisuals i l'edició de llibres.
Els seus treballs de disseny editorials es poden veure a www.losduelistas.es.
En el món audiovisual, ha realitzat documentals, principalment per La2, amb la productora Sateco Documentalia.
La seva tasca com a fotògraf ha estat molt diversa: ha col·laborat amb publicacions, editorials i empreses, i a més ha portat a terme projectes personals molt variats.
Part del seu treball es pot veure en www.lacarreteradelacosta.com
Elena Blanco treballa com a responsable de premsa a l'editorial Seix Barral des de fa deu anys, temps durant el qual ha desenvolupat la seva activitat fotogràfica.
A l'abril de 2014, la llibreria + Bernat (Barcelona) va acollir la seva exposició "La mirada de l'escriptor", que posteriorment va viatjar a altres llibreries i centres culturals de Barcelona, Vilafranca, Saragossa, València, Màlaga i, properament, Sant Sebastià.
Ha format part del projecte de fotografia documental "Objectiu BCN.
Part d'aquest treball es pot veure en www.elenablancofotografia.tumblr.com
Marta Calvo es va traslladar a Barcelona el 2001 per acabar la seva formació com a fotògrafa publicitària a l'Escola GrisArt.
Des de llavors ha combinat les seves dues facetes professionals: direcció d'art i fotografia.
Actualment s'ha especialitzat en el retrat de persones vinculades al món de la cultura nacional i internacional.
Publica en diferents mitjans com La Vanguardia, El Mundo, Yo Dona, Librújula, Etiqueta Negra (Perú), La Tempestat (Mèxic) i altres.
També col·labora amb diferents editorials com Lumen, Destino, Plaça i Janés, Planeta i Literatura Random House, entre d'altres.
Des de 2009 combina la seva tasca fotogràfica amb la direcció d'art de la revista Primera Línea.
Ha realitzat diverses exposicions col·lectives i individuals.
Josep Echaburu va estudiar a l'Institut d'Estudis Fotogràfics de Catalunya.
Va ser un dels deu finalistes del prestigiós premi Oskar Barnack de Leica el 2010.
El 2011 va guanyar el "7days 7 shows " a Brookling (Nova York).
Durant el període comprès entre 2010 i 2014, va rebre diferents premis en certàmens internacionals a París, Londres o Los Angeles.
Els seus treballs han estat exposats al festival de fotografia d'Arles, al festival Getxophoto (Bilbao) i, recentment, va ser seleccionat per participar al festival Docfield 2015 de Barcelona.
A més, ha realitzat exposicions a Nova York, Lima, Lisboa, Madrid, Sevilla, Gijón i Barcelona, entre d'altres.
Els seus treballs s'han publicat en revistes especialitzades en fotografia d'Espanya, Grècia, Estats Units, Anglaterra, França, Argentina, Itàlia, Irlanda i Bulgària.