Doctor en Biologia i catedràtic d'Ecologia per la Universitat de Barcelona, Joandomènec Ros evoca en aquesta entrevista la figura de Ramon Margalef, a qui defineix com un mestre extraordinari i com un dels forjadors de l'ecologia moderna.
Alumne, deixeble i bon coneixedor de Margalef, Ros és president de l'Institut d'Estudis Catalans des de 2013.
¿Què va suposar per a vostè la figura de Ramon Margalef des de les dimensions pedagògica, en tant que mestre, i científica, en tant que investigador?
Vaig ser alumne de Margalef en l'assignatura d'Ecologia l'any 1967, impartida a l'aleshores Institut d'Investigacions Pesqueres.
De l'experiència vaig quedar corprès, com molts d'altres companys.
Era un perfil de professor molt diferent, que compartia amb els alumnes els descobriments més recents en el marc de classes molt dinàmiques que impartia vestint la bata del laboratori de què acabava de sortir.
El meu focus d'interès era la biologia marina, fins i tot abans d'arribar a la universitat, i en veure en què consistia l'ecologia vaig entendre que m'havia de centrar en l'ecologia marina.
Val a dir que Margalef era un mestre una mica desmanegat, molts col·legues recorden com ens parlava de troballes molt interessants i tot seguit escrivia una fórmula amb lletra minúscula a la pissarra que esborrava poc després.
Per a un estudiant novell era terrible, ja que passava constantment d'un tema a un altre, en contrast amb les classes magistrals pràcticament recitades de la resta de professors.
Però posteriorment ens adonàvem que aquells forats que havia deixat en l'explicació calia omplir-los consultant la biblioteca del Departament, que estava molt ben assortida.
Crec que no ho feia per fer la guitza, sinó per incentivar els alumnes.
El mestratge de Margalef va influir en la seva carrera científica?
Com a investigador tenia un camp de recerca diferent al meu, focalitzat en el plàncton de les aigües continentals i marines.
Estava molt al dia de la ciència que practicava, però també d'altres disciplines més allunyades, com ara la química, la física o les matemàtiques.
Entenia que calia dotar l'ecologia d'una base molt més sòlida que la de la tradició naturalista.
Aquesta tasca la va fer molt bé fins allà on arribaven els seus coneixements, molt sovint a través de símils i models que li servien per explicar una sèrie de principis ecològics.
Va obrir el camí en molts camps.
I un altre aspecte en què excel·lia era la seva enorme capacitat per treballar amb les mans.
Per fer-nos-en una idea del reconeixement de Margalef als Estats Units, cal recordar que durant molts anys va disposar literalment d'un xec en blanc per construir i adquirir aparells per estudiar el plàncton.
Als anys 50 representava una novetat total, una mica en broma en dèiem les "màquines per fer ploure".
Algunes d'aquestes màquines i models encara es conserven a l'Institut de Ciències del Mar i a l'antic Departament d'Ecologia.
Margalef atresorava, en síntesi, dos aspectes molt valuosos per a un investigador: una mirada panòptica que ho abastava tot i una enorme capacitat d'abordar problemes complexos.
I com a exemple recordem que durant molts anys setmanalment organitzava sessions en què els doctorands exposàvem la nostra recerca i ell compartia bases de propers articles, però el més important és que hi portava gent provinent d'altres disciplines, economistes, filòsofs, matemàtics...
En dèiem els Dijous de màgia, fruit dels quals sorgien idees que culminaven en recerques i publicacions científiques.
Com era el tracte personal amb un professor tant reconegut?
El tret més característic del caràcter de Margalef era la seva generositat, com demostra el fet que renunciava per norma a cosignar els articles sorgits de les desenes de tesis doctorals i la multitud de tesines que va dirigir.
Una actitud que contrastava i segueix contrastant avui dia i que fa sortir el colors a més d'un cap de grup que signa sistemàticament, i a més molt sovint en primer lloc, els articles quan de vegades no hi ha contribuït pràcticament en res.
Està d'acord en l'afirmació que sosté que Margalef posa les bases de l'ecologia moderna?
Els ecòlegs moderns, que sorgeixen sobretot als Estats Units i a Anglaterra als anys 20 del segle passat, són sobretot botànics que es fixen en la distribució de les plantes i en l'anomenada successió en zones lliures; és a dir, en entorns com ara àrees cremades per un incendi o noves aportacions de sediments en grans llacs que eren colonitzats progressivament per les plantes fins a esdevenir boscos.
Una aportació, per tant, de tipus faunístic o florístic.
Mancava una sistemàtica més estadística i rigorosa per entendre com funcionaven i com es diferenciaven allò que avui anomenem ecosistemes.
En el seu discurs d'ingrés a la Reial Acadèmia de les Ciències de Barcelona a finals dels anys 50, Margalef reflexiona sobre la informació que es pot extreure de les comunitats vives a partir de la teoria de la informació de l'enginyer i matemàtic Claude Shannon.
En resum, explica que aquesta informació és pot obtenir a partir de la relació entre l'abundància d'espècies i el seu nombre, suggerint índexs de diversitat alguns dels quals avui en dia encara fem servir.
Aquesta publicació es tradueix l'any 1960 a l'anglès amb un impacte immediat: ja disposàvem d'eines per qualificar la riquesa o la pobresa d'una comunitat.
Cap a 1967 imparteix un curs d'Ecologia a la Universitat de Chicago i posteriorment publica en anglès el llibre Perspectives de la teoria ecològica, obra fonamental que és traduïda automàticament a multitud de llengües, la primera de les quals el japonès.
Els més de 400 de treballs científics i la dotzena llarga de llibres sobre ecologia que publica després són ampliacions i destil·lacions de les primeres idees presents a aquesta obra cabdal.
Margalef veu recompensada la seva recerca en l'àmbit del plàncton amb multitud de guardons i reconeixements, entre els quals el considerat com el Nobel de l'oceanografia, el Premi Huntsman concedit pel govern del Canadà.
Una tasca investigadora de formigueta, però amb un component imaginatiu que incorpora contribucions de tots els àmbits científics per comprendre el funcionament de la biosfera.
Els seus alumnes i deixebles destaquen que un dels trets més fascinants de Margalef era la seva capacitat per meravellar-se, el fet de mantenir-se constantment curiós.
Totalment d'acord, i a més posant el focus en disciplines molt diferents.
A tall d'exemple, Margalef disposava d'una col·lecció personal de papallones que li va servir per reflexionar sobre si les diferents mides de papallones obeïen a una llei de potència del seu número de cèl·lules.
Aquest treball finalment va ser fruit d'una tesi doctoral que va demostrar que, en efecte, se segueix aquesta pauta; és un nou sistema d'evolució.
Es tracta d'un àmbit que s'allunyava molt del camp de treball de Margalef, però una curiositat gairebé infantil l'hi va conduir.
Una transversalitat científica que no era gens habitual, però que ara és una tendència de la recerca moderna.
Aleshores resultava una perspectiva molt innovadora: un economista, un filòsof o un matemàtic podien proporcionar idees que a un biòleg no se li haguessin acudit mai.
També té a veure amb aquesta transversalitat l'estima que Margalef tenia per la construcció de màquines o l'accés que es va procurar als primers ordinadors de targetes perforades.
A les universitats i els centres de recerca actuals es fomenta aquesta actitud i quan trobes a faltar en el teu àmbit d'estudi contribucions que omplin un buit cal sortir a buscar-les en d'altres disciplines.
Margalef diferenciava entre dos termes que sovint es confonen: ecologia i ecologisme, la ciència i l'activisme.
Una distinció que era i segueix sent molt pertinent.
Margalef sostenia que l'ecologia és a l'ecologisme com la sociologia al socialisme; una cosa és la ciència i una altra els esforços per denunciar i intentar resoldre problemes.
Fa uns anys vaig publicar un article titulat 'Margalef, mestre d'ecòlegs i d'ecologistes'.
És indubtable que posseïa una sensibilitat ecologista, que havia fet molts treballs sobre la contaminació de les aigües i que ja des de l'inici de la seva carrera va fer èmfasi en la cura que s'havia de tenir amb la natura.
Malgrat tot, Margalef defensava que allò que li interessava era descobrir el funcionament de la natura i deixava per a d'altres el que anomenava l'ecologia de pala i escombra.
També va criticar la visió antropocèntrica dels investigadors i dels gestors públics.
Va ser probablement una de les primeres persones en incidir en què som una espècie més de la biosfera, probablement especial, però una més.
Margalef creia que la nostra principal característica com a espècie era la de ser capaços de fer servir energia, ens definia com a Homo energeticus enlloc d' Homo sapiens.
En to més aviat de broma criticava el nom d'un programa de les Nacions Unides anomenat Man and biosphere, que segons ell calia rebatejar com a Man in biosphere.