La Biblioteca de l'Abadia de Montserrat guarda com a primer volum del seu fons manuscrit el còdex que actualment és conegut amb el nom de Llibre Vermell de Montserrat.
Aquest còdex, que deu el títol al color de les cobertes, s'estava copiant l'any 1399, i és considerat un espècimen notable sortit de l'escriptori montserratí.
És un superb infòlio de pergamí, escrit en la sumptuosa cal·ligrafia gòtica de les darreries del segle XIV, i continuat en els segles XV i XVI, amb belles inicials filetejades alternades en blau i vermell i amb diverses miniatures, algunes remarcables.
El seu contingut té una gran varietat, que en fa pràcticament una miscel·lània de textos teològics i devocionals destinats, originàriament, als monjos i als preveres seculars encarregats de la cura pastoral dels pelegrins de Montserrat.
D'ací que, juntament amb textos d'origen certament montserratí -com ara miracles, privilegis, indulgències, cants dels romeus, textos d'homilies, estatuts de la Confraria-, n'hi trobem d'altres amb un caire i un ús més general, com ara pràctiques devocionals, tractadets teològics o morals, descripcions i lloances de l'univers creat, o una guia d'esglésies per al pelegrí de Roma.
El recull, doncs, malgrat potser la voluntat del compilador, constitueix un llibre singular tant en ell mateix i pel que fa a l'expressió de la pietat popular a Montserrat, com per la seva qualitat de testimoniatge d'una època i reflex de la cultura montserratina que traspua.
El cançoner montserratí dels folis 21v.-27 és la part més famosa del Llibre Vermell.
A l'interès poètic i musical s'afegeix el de les danses, que fan del nostre còdex un testimoni únic de dansa religiosa a l'Europa de finals del segle XIV.
Aquest llibre no es va perdre durant la Guerra del Francès, perquè havia estat prestat al Marquès de Llo (o Llió ).
El monestir el va recuperar el 1885.
És quan s'enquadernà en vellut vermell i rebé el seu nom.
Era costum passar les nits vetllant Santa Maria i la gent cantava i ballava mentre passaven les hores.
D'ací que calgués encarrilar també les expressions musicals piadoses i festives de la gernació amb la creació d'un repertori de cants populars adients al lloc.
Les cançons del Llibre Vermell prenen la música popular, dels trobadors, però són poemes de lloança a la Mare de Déu, d'acord amb l'ambient que volen els monjos per al monestir.
Els Goigs que cantaven els escolans, els primers coneguts en català, eren acompanyats per instruments, i els pelegrins responien després de cada estrofa.
Altres títols són O Virgo Splendens i Stella splendens in monte, en llatí; Imperaytriz de la ciutat joyosa, en occità...
El cançoner acaba amb un cant sobre la mort; una miniatura mostra un cos en un sepulcre.
La presència sovintejada de nobles, prelats, eclesiàstics i, particularment, dels reis o de membres de la família reial a Montserrat augmentà indubtablement l'anomenada del santuari.
La diversitat i la complexitat de raons i d'objectius que movien els pelegrins de Montserrat exigia, doncs, de part dels monjos i dels preveres seculars que servien el santuari, una preparació i unes orientacions i uns textos pastorals amb els quals poder ajudar la fe i la pietat de les multituds que hi arribaven.
El Llibre Vermell és una mostra gairebé única en el seu gènere.
D'ací que, per aquesta raó i per altres, ja des de finals del segle XVI el còdex passés a l'arxiu del monestir, i al començament del segle XVIII fos assignat al calaix núm. 4 —sens dubte, un dels principals—, on es conservava la documentació relativa als orígens de la casa i als fets cabdals de la vida i de l'organització del monestir–santuari.
ALBAREDA, A. M. (1997): Història de Montserrat, Publicacions de L'Abadia de Montserrat, 0 Barcelona.
ALTÉS I AGUILÓ, F. X. (1989): Introducció, "Llibre Vermell" de Montserrat, 0, Barcelona.