Vaig néixer en plena guerra, a Cantonigròs, el 22 d'octubre de 1937.
Per l'època i la circumstància, la guerra perduda, al poble no hi havia mitjans de treball ni d'estudi, el jovent havia d'emigrar a les viles i ciutats, i això em va fer sentir les ànsies de coneixement i de lluita.
Vaig mamar el tresor de la cultura oral a través de la meva mare, que s'havia criat a la Garrotxa.
Més endavant, al poble vàrem tenir una revifalla cultural amb el Casal Esbart El Cabrerès, on es feia teatre, cant i esbarjo.
Joan Triadú, Jordi Parcerisas i Ermengol Passola foren els iniciadors del Concurs Parroquial de Poesia de Cantonigròs, que durà del 1944 al 1968.
Era un dia de cultura literària a l'any, intens i profitós; hi acudien lingüistes, historiadors, poetes, novel·listes, alguns tot just tornats de l'exili.
El 1963 vaig anar a treballar a Barcelona, a la casa de discos EDIGSA, que regentava Ermengol Passola, i que després es derivà a Concèntric.
La feina era una lluita per la llengua a través de l'art de la cançó.
Per aquest motiu, venir d'un poble tan petit a la gran Barcelona, no em vaig pas sentir forastera: era un ambient desitjat.
Tothom coneixia el meu poble gràcies al Concurs Parroquial de Poesia.
El 1973 vaig començar a exercir de professora de català a l'escola pública.
Eren els inicis emocionants de poder ensenyar el català a l'escola.
Amb el títol que atorgava la Delegació d'Ensenyament del Català, d'Òmnium Cultural que, el 1979 ens va ser oficialment reconegut per la Universitat de Barcelona.
Com que eren els començaments i hi havia pocs llibres i pocs recursos, col·laborava en l'elaboració de propostes didàctiques i a fer dossiers per impartir les classes.
Des del 1978 fins a la jubilació vaig formar part del Grup d'Assessors de didàctica per als mestres, al Servei d'Ensenyament del Català, primer servei creat per la Generalitat ara fa quaranta anys.
Vaig elaborar i adaptar textos per a la col·lecció Eines de treball per a l'ensenyament del català i per als Plans Intensius de Normalització Lingüística, procurant que els continguts resultessin amens i emotius perquè l'esforç que requereix als alumnes l'aprenentatge de la llengua els fos compensat a través de la cultura popular: escenificacions teatrals, cançons, contes, festes tradicionals, poesia, refranys, jocs.
No pas plàcida, tanmateix, perquè és de lluita constant, de treballar molt i sempre amb el neguit de veure que no es correspon mai el tant com fas amb el molt que cal fer.
La llibertat i la justícia social, res millor per a poder ser persona i avançar.
Que tots els infants tinguin bona alimentació i bona escola, i el jovent una bona formació adaptada als temps que venen i tenir feina.
Amb dificultats, però amb esforç i amb molta fe, treballar i estudiar, vaig assistir a classes de nit de diverses matèries sense cap reconeixement acadèmic.
Quan es varen poder fer estudis universitaris nocturns vaig estudiar magisteri.
Poder tenir el goig d'aprendre i d'ensenyar.
I, molt essencial per mi, des del primer moment vaig poder lluitar, sota la por de la clandestinitat, per la justícia social i per la independència de Catalunya.
Continuar tenint salut i vida per contribuir, en la mesura que pugui, que el futur, el meu ja és escàs per l'edat, sigui per a tots lliure i més just.
L'actitud positiva i valenta de la gent davant del referèndum de l'1 d'Octubre, les votacions, les manifestacions i altres actes reivindicatius.
La resposta de la gent de tots els pobles, viles i ciutats em commou, em toca el cor.
Sense moure'm de la perspectiva del meu poble estant, amb el poeta Jacint Verdaguer, per la seva passió per la llengua, el paisatge, la història i els sentiments.
Verdaguer ens ensenya a observar la terra i evoca la vida i la llibertat: "Catalunya, aixeca el front!".
Cantonigròs és un mirador sobre la Plana de Vic, i el munt de muntanyes que l'encerclen són també altres miradors encarats a totes bandes.
Des de Folgueroles, el poeta signa les muntanyes: "Montseny, Cabrera i Puigmal".
Des de les petjades que ha deixat la gent que ha passat pel meu poble es poden lligar caps amb la història llarga i antiga de Catalunya i de part del món.
Cadascú des del seu propi observatori pot fer els seus lligams.
Tots els indrets m'agraden i tot m'interessa i procuro conèixer-ho, però, és clar, Osona, i cenyint-ho encara més, el Collsacabra, és el paisatge vital del meu pensament.
El lleure i la feina es conjumina: és estar sempre en estat de feina.
El que és saludable i encoratjador i que encomana alegria és poder aportar un gra de sorra per tirar endavant la llengua, la cultura i la llibertat.
Amb tot això hi ha feina per la vida.
Per la fam de llibres que vaig passar durant la meva joventut ara en tinc la casa plena.
Dels diaris de paper vaig plegar, perquè no sé llençar res i guardava massa retalls que m'ocupaven lloc.
Per correu electrònic es rep molta informació i si es vol es pot guardar sense que abassegui espai.
Per Internet s'aconsegueix veure el món, no per un forat, sinó per la finestra de la pantalla.
Enraonar és bo i necessari per continuar pensant.
La independència del que Verdaguer en deia Catalunya la Gran i que avui en diem Països Catalans.