projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
El traumatisme cranioencefàlic és una de les principals causes de mortalitat i seqüeles dels nens als països desenvolupats.
S'estima que entre el 3 i el 5% de les consultes infantils als centres d'atenció primària i als serveis d'urgència es produeixen per un traumatisme cranioencefàlic, que en el 90% dels casos és lleu.
Tradicionalment la presència d'una fractura de crani s'ha considerat un factor de risc de lesió intracranial, per aquest motiu se segueix practicant la radiografia de crani en alguns casos de traumatisme cranioencefàlic lleu, fonamentalment en menors de 2 anys i amb un risc moderat de lesió intracranial.
Habitualment es fan 3 projeccions: front, perfil i projecció de Towne.
Les recomanacions actuals van encaminades a utilitzar escales que depenen de la simptomatologia i del mecanisme lesional per estratificar el risc de lesió intracranial i valorar així la necessitat de realitzar una tomografia cranial.
Existeixen diversos treballs que intenten determinar la indicació de tomografia cranial en nens amb un traumatisme cranioencefàlic lleu.
En cap d'elles es té en compte la realització d'una radiografia de crani, i totes elles es basen en dades de l'anamnesi i exploració física.
Les revisions sistemàtiques més recents estableixen les escales dels grups CATCH (realitzat a Canadà), CHALICE (realitzat al Regne Unit), i l'estudi del grup Pediatric Emergency Care Applied Research Network (PECARN, realitzat als Estats Units d'Amèrica) com las millors per predir la presència d'una lesió intracranial en els nens amb traumatisme cranioencefàlic lleu.
L'estudi PECARN ha valorat de forma separada més de 4.500 nens menors de 2 anys i ha identificat els següents factors de risc independent de patir una lesió intracranial greu: alteració de l'estat mental, cefalohematoma fora de regió frontal, pèrdua transitòria de consciència durant 5 segons o mes, mecanisme d'alta energia, fractura cranial palpable o actitud anormal del nen segons els pares.
L'absència d'aquests 6 factors, fan que el risc de lesió intracranial clínicament rellevant sigui molt baix (0,02%).
D'altra banda, la radiografia de crani presenta limitacions (sovint es difícil d'interpretar, té una baixa sensibilitat per diagnosticar lesió intracranial) i sotmet al pacient a una radiació ionitzant no gens menyspreable.
No obstant això, un estudi canadenc fet a professionals d'urgències pediàtriques ha mostrat una gran variabilitat en la sol·licitud de radiografia de crani (entre 20% i 80% dels casos).
En conclusió, en infants menors de 2 anys amb traumatisme cranioencefàlic lleu, no es recomana fer la radiografia de crani de manera rutinària atès que aquesta es pot substituir per escales que inclouen dades clíniques i del mecanisme traumàtic per valorar el risc de lesió intracranial.
Barcelona: Agència d'Avaluació de Tecnologia i Recerca Mèdiques.
Generalitat de Catalunya; 2008.
La sinusitis és una malaltia freqüent a l'atenció primària que es diagnostica en l'1% de les visites ateses per pediatres a l'atenció primària.
La sinusitis és un diagnòstic clínic que no requereix la realització de cap estudi d'imatge rutinari en la major part del casos.
La radiografia simple no està indicada en el maneig de la sinusitis.
La presència d'un refredat comú sense sinusitis pot provocar alteracions radiològiques semblants a la sinusitis, que poden mantenir-se fins a dues setmanes posteriors a la millora clínica.
A més, la radiografia simple no distingeix entre una sinusitis bacteriana, viral o d'altra causa.
No obstant això, si els símptomes persisteixen, si hi ha manifestacions clíniques greus, complicacions o indicació quirúrgica, s'ha de valorar la realització d'una endoscòpia o una tomografia computada (TC).
En nens i nenes menors de 6 anys, les proves d'imatge (radiografia simple, TC i endoscòpia) poden ser confuses, atesa la manca de desenvolupament sinusal complet i la presència freqüent de mucositat que ocupa l'espai aeri del si paranasal.
En nens i nenes de més de 6 anys, l'ús de la radiografia simple del si paranasal és controvertit.
Sovint s'identifiquen densitats en les parts toves del si paranasal en la radiografia i la TC en pacients sense clínica de sinusitis.
Per tant, es tracta de troballes poc específiques.
La radiografia té molts falsos positius i negatius.
Entre el 35%-50% de nens i nenes sans entre 1 i 9 anys i fins al 97% dels pacients amb un refredat concomitant o recent presenten falsos positius.
L'ús de la TC del si paranasal s'hauria d'indicar si els símptomes persisteixen, hi ha manifestacions clíniques greus, complicacions o indicació quirúrgica.
A més, cal tenir en compte que la radiografia i la TC no són proves innòcues, ja que hi ha un risc d'irradiació que és acumulatiu.
Així mateix, la conseqüència de l'elevat nombre de falsos positius és la realització de noves exploracions inapropiades i tractaments innecessaris.
Per tant, els estudis d'imatge no estan indicats en l'estudi de la sinusitis aguda pediàtrica no complicada, i s'haurien d'indicar per a l'estudi de la sinusitis persistent, greu, complicada o per indicació quirúrgica.
En pacients amb fibril·lació auricular no valvular no es recomana el tractament antiagregant per prevenir esdeveniments tromboembòlics.
Abans de programar la cirurgia electiva amb risc de sagnat moderat o alt, és important descartar que el pacient tingui anèmia.
Si fos el cas, és rellevant tractar l'anèmia per assegurar resultats clínics adequats i de seguretat en el pacient.
Els antagonistes de canals de calci són medicaments que s'utilitzen en el tractament de la hipertensió arterial, angina de pit, arítmies cardíaques i altres patologies.
Es divideixen en dues categories principals sobre la base dels seus efectes fisiològics: les dihidropiridines (amlodipí) que té un efecte vasodilatador i augmenten la permeabilitat vascular i les no dihidropiridines, tals com el verapamil i diltiazem, que redueixen la permeabilitat vascular i afecten la contractilitat cardíaca i la conducció.
En pacients estables després d'un infart de miocardi, els antagonistes de canals de calci s'han utilitzat per al tractament de la hipertensió arterial, reducció de la freqüència cardíaca o en algunes formes d'angina.
Actualment, segons les últimes guies de pràctica clínica publicades -National Institute for Health and Care Excellence (NICE), American Heart Association (AHA) i European Society of Cardiology- no es recomana utilitzar els antagonistes de canals de calci per reduir el risc cardiovascular després d'un infart de miocardi.
Aquesta recomanació es basa que hi ha manca d'evidència sobre els beneficis d'aquests medicaments en prevenció secundària cardiovascular.
És important ressaltar que en cas que els beta-bloquejants estiguin contraindicats, el diltiazem o el verapamil poden ser considerats per a la prevenció secundària en pacients sense congestió pulmonar i/o sense disfunció ventricular esquerra.
Aquests medicaments cada vegada s'utilitzen menys en fase aguda/subaguda després d'un infart de miocardi.
En el nostre entorn, únicament els considerem en casos molt especials com l'angina vasoespàstica (Prinzmetal) o sospita de vasoespasme coronari acompanyant a una lesió ateroscleròtica.
En aquests casos es pauten antagonistes del calci dihidropiridínics (nifedipí, amlodipí i algunes vegades diltiazem).
L'any 2014, a Catalunya (Facturació de Farmàcia CatSalut), dels pacients que van tenir un alta hospitalària amb un diagnòstic d'infart agut de miocardi (7.088), el 4.6% van rebre tractament amb aquests medicaments.
S'han descrit diferents efectes adversos que varien depenent de l'antagonista que s'utilitza.
Els més freqüents són edema perifèric, rubor, mal de cap, marejos, restrenyiment entre d'altres.
Per tant, no es recomana usar de forma rutinària antagonistes de canals de calci per reduir el risc cardiovascular després d'un infart de miocardi (millora pronòstica), atès que no hi ha prou evidència del seu benefici.
L'escoliosi és una curvatura lateral de la columna amb rotació de les vèrtebres.
Aquesta es considera idiopàtica quan s'han descartat altres causes d'escoliosi d'origen neuromuscular, congènit, tumoral, infecciós, traumàtic o sindròmic.
La prevalença de l'escoliosi idiopàtica se situa al voltant del 2%-3% de la població de risc ─adolescents entre 10 i 16 anys─.
La freqüència de l'escoliosi idiopàtica és cinc vegades superior en les nenes respecte als nens.
La variabilitat en les indicacions de les proves d'imatge, la tècnica i la dosi emprada en els escoliogrames (estudi radiogràfic de la columna completa per escoliosi) està àmpliament documentada.
A més, sovint les dosis usades en les exploracions radiològiques són superiors a les necessàries per a la qualitat d'imatge requerida, i l'exposició a aquestes proves s'ha relacionat amb un increment de la incidència de càncer de mama en dones amb escoliosi.
L'exploració física de l'esquena mitjançant la prova d'Adams o de la reverència amb escoliòmetre permet diferenciar les escoliosis idiopàtiques que requereixen la realització de proves radiogràfiques de diagnòstic i seguiment de les que no ho requereixen.
En els casos de sospita inicial o amb menys de 2o de basculació del dors, no cal fer estudis d'imatge.
D'altra banda, en pacients que requereixen seguiment radiogràfic s'hauria d'evitar la realització d'exploracions radiogràfiques amb tècniques no optimitzades.
Hi ha evidència científica tant sobre l'augment del risc de danys per radiació en pacients exposats així com sobre confirmació que l'ús de tècniques optimitzades redueixen la dosi de radiació sense pèrdua de la capacitat diagnòstica.
És molt important controlar l'exposició per fluoroscòpia durant la cirurgia dels casos més greus ja que durant el procediment és quan l'exposició és molt més gran.
La dosi de radiació d'una tècnica radiogràfica no optimitzada pot ser del 45% de la dosi natural rebuda durant un any.
El risc de radiació és per la irradiació mamària en la població adolescent femenina, amb increments de mortalitat per càncer de mama entre el 60% i el 68% respecte de poblacions comparables sense escoliosi.
Per tant, no s'hauria de realitzar rutinàriament estudis radiogràfics de columna completa en pacients amb sospita d'escoliosi idiopàtica.
En cas que aquests estudis siguin necessaris, els estudis radiològics es faran amb protocols i equips que permetin una dosi baixa (digitals), sempre que sigui possible en projecció posterior-anterior i en cap cas mitjançant tècnica de columna d'adult.
Guies de pràctica clínica i material docent, núm. 8.
La convulsió febril és la forma més comuna de convulsió en pediatria i afecta el 2-5% de tots els nens entre 6 mesos i 5 anys.
Les convulsions es classifiquen en simples (85% dels casos) o complexes.
Les convulsions febrils simples es defineixen com a crisis tonicoclòniques generalitzades que duren menys de 15 minuts i no es repeteixen en les 24 hores següents.
Es donen en context de febre >38oC i en nens entre 6 mesos i 5 anys sense patologia neurològica de base i sense sospita d'infecció intracranial o alteració metabòlica concomitant.
A l'avaluació diagnòstica d'un pacient sa que ha patit una convulsió febril simple, les recomanacions actuals fan èmfasi en fer intervencions mínimes atès que es tracta d'un procés generalment benigne i que ha disminuït molt la incidència de meningitis bacterianes a causa del calendari de vacunacions sistemàtiques actual.
Pel que fa a les exploracions complementàries, es tendeix a demanar l'electroencefalograma (EEG) per identificar nens amb major risc de convulsions febrils recurrents o per predir una futura epilèpsia.
Segons l'Acadèmia Americana de Pediatria no està justificat demanar un EEG de rutina en el nen neurològicament sa que ha patit una convulsió febril simple.
No hi ha cap estudi que hagi evidenciat que fer un EEG en el moment de la convulsió febril o en el mes següent sigui predictiu de majors recurrències o de desenvolupament d'una epilèpsia.
Alguns estudis suggereixen que certes troballes a l'EEG anormals poden estar més fortament associades al risc d'epilèpsia, però que l'EEG per si sol no pot utilitzar-se com a base per decidir el tractament farmacològic.
Segons una revisió recent de la Cochrane, tampoc s'ha trobat evidència científica d'alta qualitat sobre l'ús de l'EEG i el moment idoni per fer-ho en les convulsions febrils complexes (aquelles que són focals, o que duran més de 15 minuts o que es repeteixen en menys de 24 hores).
El problema fonamental és que no s'han trobat fins ara assaigs ben dissenyats, comparatius i aleatoritzats que permetin recolzar o refutar aquesta indicació.
Les alteracions generalitzades que poden aparèixer en l'EEG estan més associades amb l'edat del pacient en realitzar el registre que amb les circumstancies de la convulsió febril.
Tot i això, un terç dels pacients poden mostrar alentiment anormal a l'EEG i en un altre terç es poden trobar anomalies paroxístiques a l'EEG focals o generalitzades, que difícilment es correlaciona amb l'existència d'una epilèpsia posterior.
En conclusió, en els nens sans amb convulsió febril simple no es recomana la realització d'un EEG ja que no hi ha evidència que fer aquesta prova ajudi a predir convulsions febrils recurrents o el desenvolupament posterior d'una epilèpsia.
En aquests pacients s'haurien d'intentar fer si escau les mínimes intervencions necessàries per esbrinar l'etiologia febril i cap altra exploració.
La bronquiolitis és una infecció viral respiratòria de vies baixes molt freqüent en lactants, especialment en el primer any de vida.
La seva màxima incidència es produeix durant els mesos d'hivern.
Afecta al 20% dels lactants i és un motiu freqüent d'ingrés hospitalari.
El quadre s'inicia amb simptomatologia de vies altes que en 3-5 dies progressa a un quadre d'afectació de vies baixes amb tos, que pot ser intensa, augment del treball respiratori i disminució de la ingesta.
L'exploració física es caracteritza per una auscultació típica (sibilàncies i/o crepitants), augment del treball respiratori (tiratge intercostal) i augment de la freqüència respiratòria (taquipnea).
La febre pot estar present o no i no sol ser elevada, en general inferior a 39oC.
La disminució de la ingesta pot ser rellevant.
Ocasionalment, en els menors de 6 setmanes el quadre pot manifestar-se amb apnees.
Els criteris de derivació hospitalària varien en funció de les fonts consultades: les apnees, l'afectació de l'estat general, la cianosi, la saturació d'oxigen persistent inferior a 92%, la freqüència respiratòria superior a 60 resp/min, la dificultat en la ingesta de líquids inferior al 50-75% del volum habitual i els signes de deshidratació.
L'ús de broncodilatadors B2 adrenèrgics, com el salbutamol, és habitual i generalitzat en el nostre medi.
La guia del NICE 2015 desaconsella de forma clara i taxativa l'ús de salbutamol (inhalat o nebulitzat) en el maneig de la bronquiolitis.
En el mateix sentit s'expressa la darrera revisió Cochrane 2014 sobre els broncodilatadors (salbutamol o albuterol) en la bronquiolitis, atès que no hi ha evidència que millori la saturació d'oxigen, ni redueix la necessitat d'hospitalització ni l'estada hospitalària.
La guia de l'American Academy of Pediatrics de 2014 revisa i actualitza la del 2006 i, taxativament, desaconsella l'ús dels broncodilatadors (salbutamol o albuterol) i la realització de la prova terapèutica amb broncodilatadors per decidir la continuïtat del tractament amb aquesta medicació.
L'ús de broncodilatadors s'associa a efectes secundaris en forma de taquicàrdia, tremolors i irritabilitat que pot ser significativa però és de difícil valoració en un lactant amb dificultat respiratòria.
L'any 2014, a Catalunya en atenció primària, el 43,6% dels lactants (menors de 24 mesos) se'ls va prescriure salbutamol (aproximadament 1 de cada 2 nens).
Si es fa una anàlisi més detallada en el 53,9% dels diagnòstics nous de bronquiolitis se'ls va prescriure aquest medicament en els primers 7 dies després del diagnòstic (Sistema d'Informació dels Serveis d'Atenció Primària-SISAP).
Es recomana evitar l'ús de broncodilatadors B2 adrenèrgics, salbutamol, en la bronquiolitis del lactant atès que no ha demostrat cap benefici.
La no utilització de broncodilatadors evita els efectes adversos d'aquesta medicació i una despesa innecessària.
La sinusitis o rinosinusitis aguda bacteriana es defineix com la inflamació dels sins paranasals que es produeix habitualment com a complicació d'una infecció respiratòria viral de vies aèries superiors.
Tot i que aquest tipus de sinusitis es pot resoldre sense tractament, el tractament antibiòtic pot ser necessari en casos concrets.
D'altra banda, la sinusitis d'origen viral normalment es resol sense tractament antibiòtic en un període d'entre 7 i 10 dies.
Per aquest motiu, és important diferenciar entre els dos tipus de sinusitis i usar els criteris clínics per evitar l'ús innecessari d'antibiòtics.
La AAP (American Academy of Pediatrics) i l'IDSA (Infectious Diseases Society of America guidelines) han desenvolupat recentment guies de pràctica clínica basades en l'evidència per al diagnòstic i tractament de la rinosinusitis aguda bacteriana.
Aquestes guies recolzen l'ús estricte de criteris clínics per distingir una rinosinusitis bacteriana d'una infecció vírica de les vies respiratòries altes.
Concretament, la rinosinusitis aguda bacteriana es diagnostica en base a la simptomatologia dels infants amb símptomes catarrals de les vies altes:
Aquestes guies de diagnòstic i tractament que se centren en la gravetat de la malaltia permeten identificar els nens que realment es poden beneficiar del tractament antibiòtic i, al mateix temps, minimitzen l'ús innecessari d'antibiòtics.
Aquest ús injustificat d'antibiòtics contribueix al desenvolupament d'infeccions resistents als antibiòtics, efectes adversos evitables i a costos innecessaris.
Una revisió sistemàtica i metaanàlisi que inclou un total de 4 estudis aleatoritzats, realitzat per un grup d'investigadors del Regne Unit, amb relació al rol dels antibiòtics en el tractament de la rinosinusitis aguda en nens, no va demostrar la seva eficàcia, molt probablement pel baix nombre d'estudis i diferències en el disseny, amb risc de biaix.
Per tant, el rol dels antibiòtics en la rinosinusitis aguda en nens no és clar.
Els mateixos autors estan d'acord en les recomanacions de les guies actuals al Regne Unit (NICE), més restrictives que les guies de les societats científiques americanes, que aconsellen tractar amb antibiòtics només els casos greus, amb complicacions locals o pacients amb comorbiditats.
En un estudi recent realitzat a partir de registres nacionals amb dades ambulatòries als EUA en persones menors de 18 anys, la taxa de visites anuals per sinusitis aguda és d'11 a 14 per 1.000 habitants menors d'aquesta edat.
Els antibiòtics van ser prescrits en un 82% de les visites atribuïbles d'aquesta malaltia.
Així doncs, no s'aconsella l'ús sistemàtic d'antibiòtics en la rinosinusitis aguda en nens.
Només sota estrictes criteris clínics, especialment en els casos greus, casos que empitjoren o amb persistència de símptomes importants de les vies respiratòries altes, es plantejarà el tractament antibiòtic, valorant sempre benefici versus inconvenients.
Consell Assessor de Medicaments en l'Àmbit de l'Atenció Primària i Comunitària (CAMAPC)
La bronquitis aguda es defineix com la inflamació transitòria de la mucosa respiratòria traqueobronquial.
La seva manifestació clínica principal és la tos que es resol en un màxim de 2-3 setmanes.
El refredat comú, les infeccions inespecífiques de les vies respiratòries altes i la bronquitis aguda en infants representen una causa important de visita a les consultes de pediatria i, sovint, de prescripció antibiòtica, tot i la seva etiologia majoritàriament vírica.
En un estudi recent dut a terme sobre indicació d'antibiòtics en pacients ambulatoris pediàtrics ( EUA 2011), més del 70% van rebre tractament antibiòtic.
D'aquests, el 23% tenien infeccions respiratòries per a les quals l'antibiòtic no estava indicat, com podien ser el refredat comú, la infecció inespecífica de vies respiratòries altes, la malaltia tussígena aguda o la bronquitis aguda.
Així doncs, tenint en compte que l'etiologia més freqüent de la bronquitis aguda en infants és vírica, el tractament antibiòtic no està indicat; i així ho recomanen les guies de l' American Academy of Pediatrics (AAP) i el National Institute for Health and Care Excellence (NICE).
En una metaanàlisi realitzada per la Cochrane Library (2013), es conclou que no hi ha benefici amb el tractament antibiòtic (incloent la prescripció retardada) per a pacients amb tos no específica aguda i símptomes catarrals.
Independentment de la durada, la bronquitis aguda en edat pediàtrica no s'ha de tractar rutinàriament amb antibiòtics, només s'haurà d'indicar quan hi ha alta sospita d'una infecció bacteriana afegida.
Tot i que és una situació poc freqüent, no sempre és fàcil determinar en un pacient quan una bronquitis aguda necessita tractament antibiòtic per la sospita de coinfecció bacteriana.
Podem plantejar-nos el tractament antibiòtic en els casos d'empitjorament clínic (reaparició de febre, augment de la tos productiva, etc.) o d'evolució perllongada (més enllà de les 2-3 setmanes) i en els nens amb malalties cròniques, especialment cardiopaties, malalties pulmonars cròniques, immunodeficiències, etc. Tanmateix, l'ús inadequat d'antibiòtics pot produir efectes adversos evitables i contribuir al desenvolupament d'infeccions resistents als antibiòtics.
A Catalunya, l'any 2014 es van diagnosticar en atenció primària aproximadament 68.542 nous casos de bronquitis en pacients menors de 14 anys, que correspon a la taxa de 7,4% diagnòstics per 100 pacients menors de 14 anys.
L'any 2014 el 14% dels pacients que van tenir un diagnòstic nou de bronquitis se'ls va prescriure antibiòtic en els 7 dies després del diagnòstic (dades Sistema d'Informació dels Serveis d'Atenció Primària (SISAP)).
En conclusió, atès que no hi ha benefici amb el tractament antibiòtic i tenint en compte els possibles efectes adversos i la generació de resistències en l'edat pediàtrica, la bronquitis no s'ha de tractar de forma rutinària amb antibiòtics, excepte si hi ha la confirmació o una alta sospita d'una infecció bacteriana afegida.
[Internet] [actualitzat el 31/08/2010; consultat el 12/12/2015].