L'Església catòlica és la comunitat d'homes i dones de religió cristiana i de confessió catòlica que s'agrupen territorialment per diòcesis entorn del bisbe de Roma (sant pare o papa) com a fonament de la unió entre tots els catòlics del món.
En l'actualitat, el nombre de catòlics és de més de 1.000 milions.
A Catalunya, l'Església catòlica és, de llarg, la institució religiosa amb un nombre més alt de seguidors.
En sentit estricte, el qualificatiu de catòlica ('universal') s'aplica a l'Església dels cristians units al bisbe de Roma com a conseqüència de les separacions que hi ha hagut entre els cristians en el transcurs dels segles, i especialment de la produïda des de la Reforma de Luter en el segle XVI.
La doctrina catòlica té com a font la Sagrada Escriptura (la Bíblia), la qual és interpretada d'acord amb l'anomenada tradició, que és la fe i la vida, la litúrgia i la pregària activa en l'Església al llarg dels segles.
L'Església reconeix en el seu si un marc de guiatge dels bisbes, anomenat magisteri, que té competència tant pel que fa a la interpretació de la Bíblia com pel que fa a la seva aplicació a la doctrina i als comportaments dels catòlics.
Els textos sagrats dels cristians catòlics són els escrits bíblics, agrupats en dues parts: l'Antic Testament (història sagrada del poble d'Israel) i el Nou Testament, que consta dels Evangelis (testimonis de la vida de Jesús), els Fets dels apòstols (història dels primers cristians), les Cartes apostòliques (sobretot de sant Pau) i l'Apocalipsi.
Els set ritus més destacats són els «set sagraments», que l'Església catòlica considera signes sagrats (o actes en què hi ha una presència eficaç de la gràcia salvadora de Déu), mitjançant els quals es realitza de manera especial la unió espiritual i personal amb Déu, Pare, Fill i Esperit Sant, i amb la humanitat sencera, sobretot amb els altres cristians.
L'Església catòlica s'estructura territorialment en bisbats o diòcesis, que es divideixen en parròquies i s'agrupen en províncies eclesiàstiques.
L'Església reconeix en el bisbe de Roma aquell que, en nom de Crist, presideix no sols l'Església de Roma que li és confiada, sinó també el conjunt de totes les esglésies particulars o diòcesis.
A Catalunya hi ha deu seus episcopals agrupades entorn de dues esglésies metropolitanes, que formen dues províncies eclesiàstiques.
La seu de Tarragona té les seus sufragànies de Girona, Lleida, Solsona, Tortosa, Urgell i Vic; la seu de Barcelona té les seus sufragànies de Sant Feliu de Llobregat i de Terrassa.
Els bisbes de les deu diòcesis amb seu episcopal a Catalunya formen la Conferència Episcopal Tarraconense.
Per a l'Església catòlica, el diumenge o primer dia de la setmana commemora la Pasqua o resurrecció de Jesús, per la qual cosa els fidels són invitats a assistir i participar en l'eucaristia (anomenada missa).
En el calendari catòlic, hi destaquen dos cicles: el cicle de Nadal i el cicle de Pasqua.
En el primer, l'Església celebra, després de quatre setmanes d'Advent, la solemnitat de Nadal (el naixement de Jesús, el dia 25 de desembre) i la solemnitat de l'Epifania o dia de l'adoració dels Reis (el dia 6 de gener).
El segon cicle comença amb la celebració del Dimecres de cendra, que dóna entrada a la Quaresma (que són els quaranta dies abans de la Pasqua); conté la Setmana Santa, que comença el Diumenge de Rams i que acaba el dia de Pasqua, setmana on cal destacar el Dijous Sant o dia de la institució de l'Eucaristia, el Divendres Sant –que commemora la passió i la mort de Jesucrist–, el Dissabte Sant –dia de la seva sepultura–, i la culminació en el Diumenge de Pasqua –anomenada popularment Pasqua florida– (el primer diumenge després de la primera lluna plena de la primavera), que celebra la resurrecció de Jesucrist.
En les set setmanes de temps pasqual se celebra la festa de l'Ascensió i el Diumenge de Pentecosta ('dia cinquantè'), el qual commemora la vinguda de l'Esperit Sant (festa anomenada popularment Pasqua granada o segona Pasqua).
Els dos diumenges següents se celebra, respectivament, el diumenge de la Santíssima Trinitat, dedicat a l'adoració i a la contemplació de Déu U i Tri, i la solemnitat del Corpus, dedicada a l'Eucaristia; amb motiu d'aquesta festa, en molts llocs s'organitzen processons pels carrers amb la custòdia que conté l'Eucaristia.
L'Església catòlica manté el precepte de l'abstinència de carn (i derivats) els sis divendres de Quaresma.
El Dimecres de Cendra, inici de la Quaresma, i el Divendres Sant són dies d'abstinència de carn i també de dejuni.
D'aquestes dues obligacions, n'estan exempts els infants fins als catorze anys i les persones més grans de seixanta anys, a més dels malalts.
Les esglésies evangèliques o protestants són esglésies cristianes que van néixer a partir de la reforma protestant que va impulsar Martí Luter (1483-1546) durant el segle XVI.
Cadascuna d'aquestes esglésies, unides en el que és fonamental, pot tenir una orientació doctrinal i una forma d'organització específiques.
En funció de la seva orientació doctrinal, les esglésies evangèliques es poden classificar en diverses denominacions: el luteranisme, les esglésies baptistes, el metodisme, el presbiterianisme i el pentecostalisme, entre moltes d'altres.
En funció de la seva estructura organitzativa, es pot distingir entre esglésies de règim episcopal, presbiterià o congregacionalista.
Les esglésies evangèliques són la segona confessió cristiana amb un nombre més alt de seguidors arreu del món, després del catolicisme.
A Catalunya, els evangèlics també són la segona confessió cristiana, i es compten per desenes de milers.
Bona part dels immigrants que han arribat a Catalunya els darrers anys són protestants, sobretot entre els procedents d'Amèrica del Sud, de l'Àfrica subsahariana i de determinats països de l'est d'Europa.
La reforma protestant es fonamenta en tres principis bàsics, coneguts per la seva forma llatina:
A més, les esglésies evangèliques proclamen el sacerdoci universal dels fidels.
És a dir, en el context evangèlic, el sacerdoci ministerial –el sacerdoci d'unes quantes persones escollides que es caracteritzen per dedicar la seva vida a Déu i a la seva obra– deixa de tenir sentit, ja que tot bon cristià ha de tenir present Déu i els seus ensenyaments en totes les esferes de la vida quotidiana.
L'únic text que els evangèlics reconeixen com a sagrat és la Bíblia.
La majoria dels evangèlics consideren que Déu només va establir dos sagraments o ordenances:
Els evangèlics solen dur a terme altres pràctiques i ritus, com reunions d'estudi bíblic i reunions d'oració, que poden variar força en funció de l'església a la qual pertanyin.
En la majoria d'esglésies evangèliques la màxima autoritat religiosa és el pastor.
Aquest no és un intermediari entre Déu i la comunitat, sinó que és la persona que dirigeix el culte i que, en funció dels seus coneixements, pot proporcionar formació i consell espiritual.
En una mateixa església hi pot haver diversos pastors, i sovint aquests poden ser auxiliats per altres càrrecs dins de l'església.
És habitual que cada església evangèlica dugui a terme la seva activitat de manera molt autònoma, tot i que diferents esglésies que comparteixen una mateixa visió doctrinal poden unir-se i formar denominacions.
Alhora, diferents esglésies també poden federar-se per defensar amb més força els seus posicionaments i interessos davant la societat.
Així, a Catalunya, tradicionalment, les diferents entitats evangèliques s'han agrupat en el si del Consell Evangèlic de Catalunya, creat el 1981.
A Catalunya també hi ha algunes entitats que agrupen els pastors protestants, com l'AMEC (Associació de Ministres de l'Evangeli de Catalunya) o la COMEC (Confraternitat de Ministres de l'Evangeli de Catalunya).
La majoria de cristians evangèlics celebren de manera especial les festes de Nadal i Pasqua.
A més, moltes esglésies també solen commemorar el Dia de la Reforma (31 d'octubre), en record de l'inici de la reforma protestant impulsada per Martí Luter.
No hi ha prescripcions específiques.
L'Església ortodoxa és el conjunt de les esglésies cristianes fidels als set primers concilis ecumènics (trobades de bisbes de tota l'Església entre els anys 325 i 787 de la nostra era), en comunió entre si i que atorguen una primacia d'honor a Constantinoble.
Les esglésies ortodoxes són les continuadores dels apòstols en la part oriental de l'Imperi romà.
A partir dels quatre patriarcats històrics d'Orient (Constantinoble, Alexandria, Antioquia i Jerusalem), el cristianisme ortodox es va anar estenent per l'Àsia Menor i per l'Europa de l'Est.
A partir del segle V, va començar una progressiva separació amb l'Església romana (catòlica), que es va consumar en cisma el 1054.
Els cristians ortodoxos creuen en un Déu únic que és Pare, Fill i Esperit Sant, i que ha estat revelat per Jesús, el Crist, el Fill de Déu.
La doctrina ortodoxa es troba resumida en el credo (professió de fe) nicenoconstantinopolità (és a dir, el credo resultant de la doctrina expressament definida pels concilis ecumènics de Nicea i de Constantinoble).
El conjunt de la doctrina va quedar fixat en els set primers concilis ecumènics, que són comuns amb l'Església catòlica romana.
Els assumptes que separen les esglésies ortodoxes i l'Església catòlica romana són principalment la discrepància sobre la supremacia universal de la jurisdicció del papa de Roma i la qüestió doctrinal del filioque (l'Església llatina va incorporar al credo l'expressió filioque ('i del Fill') per dir que l'Esperit Sant procedeix del Pare i del Fill, expressió que, en el segle XI, fou clarament rebutjada pel patriarca de Constantinoble M. Cerulari).
Els textos de referència són l'Antic Testament i el Nou Testament, més els textos patrístics (dels pares de l'Església, és a dir, dels primers pensadors cristians).
Encara que les esglésies ortodoxes reconeixen set sagraments o misteris, altres accions sagramentals completen la vida litúrgica de l'Església.
El baptisme es realitza per immersió total, i el segueixen els sagraments de crismació (confirmació) i d'eucaristia, que són administrats per un clergue.
Els nens reben el baptisme i la crismació quan són petits, i això els permet participar en l'eucaristia.
L'acte central de l'Església ortodoxa és la celebració de la divina litúrgia (eucaristia), la qual s'acostuma a dur a terme dissabtes i diumenges.
Se celebra en les llengües vernacles, encara que algunes esglésies prefereixen utilitzar les llengües litúrgiques clàssiques.
La veneració d'icones té un paper important en el culte ortodox, fins a esdevenir un tret distintiu, i les oracions a la Mare de Déu i als sants enriqueixen els textos litúrgics.
Les esglésies ortodoxes són d'àmbit jurisdiccional, i la principal autoritat depèn del reconeixement que tingui cada Església per part de les altres.
Habitualment, la principal autoritat és un patriarca, però en altres casos poden ser exarques –jerarques que governen un exarcat o territori administratiu de les esglésies ortodoxes– o, per exemple, l'arquebisbe d'Atenes per a l'Església grega.
Els preveres presideixen la divina litúrgia i poden administrar la majoria de sagraments.
Els homes casats poden accedir al presbiterat, i els bisbes procedeixen de l'estament monàstic.
Les esglésies ortodoxes estan organitzades al voltant de diversos patriarcats i esglésies autocèfales: Constantinoble, Alexandria, Antioquia, Jerusalem, Moscou, Sèrbia, Romania, Bulgària, Geòrgia, Ucraïna, etc.
Les diferents esglésies ortodoxes són independents, malgrat que els patriarques es reuneixen en concili, i totes atorguen una primacia d'honor al patriarca de Constantinoble.
Les esglésies ortodoxes tenen una estructura jeràrquica, de manera que els diaques i preveres estan sota l'autoritat del seu bisbe.
A Catalunya, hi trobem parròquies pertanyents a diversos patriarcats.
Les esglésies ortodoxes no es regeixen totes pel mateix calendari.
Algunes es regeixen exclusivament pel calendari julià (calendari instituït per Juli Cèsar), mentre que n'hi ha d'altres que es regeixen pel calendari julià per a les festes mòbils (com la Gran Quaresma, la Pasqua i la Pentecosta) i pel calendari gregorià (instituït pel papa Gregori XIII) per a les festes fixes.
El calendari julià va ser el vigent fins que el papa Gregori XIII el va reformar.
El calendari gregorià s'ha anat adoptant com a calendari civil, com és el cas del nostre país des del 1582.
En conseqüència, tots els ortodoxos celebren Nadal el 25 de desembre, però els eslaus (russos, ucraïnesos, etc.) es refereixen al 25 de desembre del calendari julià, que equival al 7 de gener del calendari gregorià.
En canvi, els grecs, búlgars, romanesos i la majoria d'ortodoxos en la diàspora es regeixen pel calendari gregorià.
La festa principal de l'any és la Pasqua, que canvia cada any, i de vegades s'esdevé abans, el mateix dia o després que el dia de Pasqua per a l'Església catòlica.
També són festes mòbils la Gran Quaresma i la Pentecosta.
En canvi, són festes fixes Nadal i la Petita Quaresma (quarantena abans de Nadal).
Els ortodoxos celebren diversos períodes de dejuni durant l'any; infants, ancians i malalts n'estan exempts.
Els períodes principals de dejuni i d'abstinència (de carn, de peix, d'ous i de productes làctics) són tots els dimecres i divendres de l'any, més les vigílies de les dotze grans festes, més la Petita Quaresma (quarantena d'abans del Nadal), la Gran Quaresma (quarantena d'abans de Pasqua), la Quaresma dels Apòstols (una setmana abans de Sant Pere) i la Quaresma de la Mare de Déu (primera quinzena d'agost).