projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
La Llei de política lingüística del 1998 (LPL) s'aprova amb la voluntat d'ampliar les mesures de protecció i difusió del català ja contemplades en part a la Llei de normalització lingüística del 1983.
Aquesta primera Llei restableix l'ús públic del català; la LPL, en canvi, té l'objectiu de potenciar la llengua en sectors poc sensibles a l'ús del català, com ara el comerç, la justícia, la publicitat i l'etiquetatge.
La LPL no es pot entendre sense tenir present el debat social, institucional i legislatiu entorn de la llengua.
El consens unànim del 1983, fruit d'una llei que recomana i no sanciona, no s'assoleix en la nova Llei perquè el seu caràcter inicialment coactiu -preveu quotes i sancions- no és acceptat pel Partit Popular; i ERC, per altra banda, reclama més protagonisme per al català.
El debat entorn de la llengua està condicionat per molts factors: el perill de legislar en sentit contrari a la Constitució o al Dret Europeu, la col·laboració de CiU en governs espanyols, el pes internacional indiscutible del castellà, l'hostilitat del Govern valencià respecte al català.
Aquests elements i la necessitat d'assolir un ampli consens han fet que la Llei final del 1998 hagi perdut el seu caràcter sancionador, el qual, tanmateix, es podria recuperar en lleis futures.
Un bon exemple d'actuació prudent per part del Govern català és l'etiquetatge en català que, malgrat comptar amb cobertura legal europea perquè el català és la llengua del consumidor a Catalunya, s'ha vist frenat per evitar conflictes amb el Govern espanyol, amb el mercat espanyol i per no ferir les sensibilitats de molts catalans castellanoparlants.
Les directrius de tècnica normativa actuals proven que la qualitat de les normes importa cada vegada més.
Tanmateix, encara és possible continuar millorant en diferents aspectes en aquest àmbit.
Així pensem que s'esdevé amb els criteris lingüístics.
En l'actualitat s'ofereixen diversos principis i recomanacions per a la redacció, però una revisió pràctica convida a pensar que convindria buscar un sistema més funcional, capaç de considerar altres principis i de solucionar de forma ordenada els possibles enfrontaments entre ells.
Aquest estudi és una proposta en aquesta línia.
En aquest estudi proposem un model que pot resultar suggeridor, expliquem les pautes principals per a la seva aplicació, i tractem d'adaptar a aquesta proposta les directrius actuals.
La Llei 3/1983, de normalització lingüística de Galícia, estableix que els poders públics de Galícia han de promoure l'ús normal de la llengua gallega, i indica que l'única forma oficial dels topònims de Galícia és la gallega.
D'altra banda, el Parlament va aprovar el 1988 una llei que establia l'ús del gallec per part de les entitats locals.
No obstant aquestes mesures, l'Ajuntament de La Corunya s'ha resistit i fins i tot ha obstaculitzat deliberadament l'ús del topònim oficial de la ciutat {A Coruña) i l'ús del gallec en totes les comunicacions municipals.
La Mesa pola Normalización Lingüística s'ha adreçat a diverses instàncies (el defensor del poble gallec, la Xunta i, finalment, el Tribunal Superior de Justícia de Galícia) per tal que l'Ajuntament de La Corunya apliqués la llei vigent.
El 28 de juliol de 1994 el Tribunal va dictar sentència i va determinar que el nom oficial del municipi era efectivament A Coruña i que l'Ajuntament s'havia d'esforçar a fer servir la llengua gallega sense més dilacions.
L'Ajuntament, però, s'ha continuat resistint a aplicar aquesta sentència i ha presentat un recurs de cassació davant el Tribunal Suprem.
Com que això implicava nous retardaments, la Mesa va sol·licitar l'execució provisional i progressiva de la sentència i el Tribunal gallec hi va accedir.
Malgrat això, l'Ajuntament de La Corunya continua posant traves a la normalització del gallec i presentant excuses poc coherents que no fan sinó impedir l'aplicació de la sentència i obstaculitzar l'acció de la Justícia.
El 2013 la Direcció General de Traducció de la Comissió Europea va encarregar un estudi a la Universitat de Torí sobre el control de qualitat dels textos d'administracions públiques i organismes internacionals, específicament de les lleis i altres documents públics, amb l'objectiu de tenir una perspectiva de les millors pràctiques pel que fa al control de qualitat en el procediment de redacció dels textos normatius.
L'Oficina de Publicacions de la Unió Europea va publicar l'estudi el mateix any 2013, en la col·lecció "Studies on Translation and Multilingualism".
Aquest article fa un resum de les recomanacions de l'estudi de la Comissió Europea i d'alguns dels procediments que destaca com a bones pràctiques; descriu el procés d'assessorament lingüístic durant la tramitació de lleis i altres normes al Parlament de Catalunya, i proposa mesures per impulsar l'assessorament tècnic durant la redacció de les lleis, que n'assegura la qualitat textual i la seguretat jurídica.
El maig de 1995 el Partit Popular (pp) guanyava les eleccions autonòmiques al País Valencià i des d'aquell moment i fins ara és el partit que hi governa.
Doncs bé, una de les principals línies d'acció dels diferents governs que s'hi ha anat succeint, ha estat la de l'atac continu a la llengua pròpia del País Valencià, açò és, la llengua catalana.
Aquestes accions s'han manifestat bàsicament en dos fronts: d'un banda, amb l'intent de fixar el valencià com a llengua diferent i diferenciada del català en l'àmbit legal; i de l'altra, agitant i mantenint permanentment viu el conflicte lingüístic al si de la societat valenciana, tant a través d'accions, com d'omissions, i tant en l'àmbit polític, com en el social, el cultural o l'acadèmic.
El repàs d'aquestes accions, especialment centrades en la legislació, és el que ens hem proposat de fer en aquest article.
Per a això, hem seguit, bàsicament, l'ordre cronològic dels esdeveniments, d'on és fàcil de deduir que cap dels fets no és casual sinó més aviat fruit de la definició d'un objectius polítics clarament fixats.
És així que podríem resumir la política lingüística del pp en quatre grans blocs.
En un primer bloc, situaríem l'atac permanent i furibund al nom de la llengua, tant des de l'àmbit legal com del social.
Així, el Govern valencià ha censurat i prohibit sense cap contemplació l'ús o referència a català o llengua catalana en tot tipus de normes legals, llibres escolars, certificats i titulacions, etc. Especialment greu han estat les actuacions en contra de la titulació universitària de Filologia Catalana.
Una altre dels punts clau ha estat la revitalització del secessionisme lingüístic.
El Govern del pp ha dedicat grans esforços a intentar fixar legalment la separació entre valencià i català.
A això anava encaminada la primera de les accions que va emprendre tot just arribar a la Generalitat Valenciana: derogar l'apartat de l'Ordre que homologava els certificats administratius valencians amb els expedits per la Generalitat de Catalunya i els del Govern Balear.
En aquesta mateixa direcció cal entendre la creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua (avl), òrgan encarregat, segons la llei que la crea, de definir l' idioma valencià i de determinar-ne la normativa.
L'òrgan, com no podia ser d'una altra manera, ha estat nomenat, controlat i dirigit des del poder polític.
I tant és així, que un gran nombre d'acadèmics són o han estat membres en actiu del pp i del psoe, els dos partits polítics que van pactar l'esmentada Acadèmia.
Finalment, i alhora fruit i conseqüència de tot el que hem comentat, ha estat el conflicte permanent amb el món acadèmic i de l'ensenyament, especialment centrat en l'àmbit normatiu i en el del material curricular i bibliogràfic.
Tot plegat doncs, una política de constant conflicte en tot allò referent a la llengua per tal de desencoratjar-ne o impedir-ne l'ús i alhora intentar fer del valencià una llengua diferent i diferenciada del català quan l'ús no es pot desencoratjar o impedir.
A partir de l'atàvic ideal encaminat a aconseguir que el llenguatge jurídic sigui clar, precís i concís, però sense prescindir «del pes de la dogmàtica i de la tradició en l'elaboració de la cultura jurídica», en aquest article s'examina la clàusula rebus sic stantibus, inserida en una oració complexa, reconstruïda a partir de les formulacions documentades en les resolucions del Tribunal Suprem.
S'hi revela el seu fosc origen romà i medieval i la seva possible elaboració per part d'algun jurista o escola dels segles XVI-XVII.
S'hi descriuen els seus constituents funcionals, les seves possibles interpretacions i el context jurídic del seu ús en el dret internacional i en el dret supranacional europeu.
S'hi estudia l'evolució de la doctrina jurisprudencial en l'aplicació de la clàusula des de l'any 1940 fins a l'actualitat i, específicament, en el període 2013-2015, a la Sala Primera Civil, la Sala Tercera Contenciosa Administrativa i la Sala Quarta Social.
S'aborda en aquest article la possibilitat i conveniència d'estudiar el procés des del punt de vista de la pragmàtica i les conseqüències beneficioses que se'n deriven, especialment per la seva contribució a una millor comprensió del funcionament i raó de ser del procés judicial.
Per arribar a aquesta conclusió es parteix de la relació entre dret i llenguatge, així com de la peculiar posició d'aquest procés en el fenomen jurídic.
Després d'analitzar els diversos nivells de comunicació que es produeixen en el món jurídic i la necessitat de distingir entre els plans processal i procedimental es mostren les referències comunicatives que tenen diversos aspectes del procés judicial i el relleu que adquireixen en ser estudiades des d'aquesta perspectiva.
Aquest treball presenta els resultats d'una enquesta administrada a les intèrprets de llengua de signes que treballen en els tribunals de la Comunitat Valenciana sobre la percepció que tenen del seu propi rol professional.
El treball destaca el desequilibri de poder social i personal que es produeix a la sala del tribunal entre les agents que representen la institució, altres agents amb coneixements sobre la situació comunicativa i la cultura en la qual s'ha desenvolupat la situació i les membres de la comunitat sorda, que sovint no comparteixen ni aquest coneixement ni aquesta cultura.
En aquest marc, es descriuen les expectatives de les persones usuàries respecte de la interpretació en llengua de signes.
Després d'explicitar la problemàtica que implica la diversitat de perspectives sobre quins són els límits de l'actuació de les intèrprets, l'article explica la metodologia aplicada per al disseny i l'administració dels qüestionaris i, finalment, exposa els resultats.
A partir de les discordances percebudes entre el que diferents usuàries demanen de la interpretació, es presenten les solucions que les mateixes intèrprets adopten i s'argüeix la necessitat de definir uns valors col·lectius congruents amb la naturalesa de servei públic de la interpretació que permetin guiar l'actuació alhora que atorguin la flexibilitat necessària per adaptar el rol de les professionals en funció dels diferents contextos.
Després d'haver dut a terme l'observació empírica de l'ús real de les màximes llatines en les resolucions del Tribunal Suprem, s'ha comprovat que set presenten una notable freqüència d'aparició.
L'aforisme iura novit curia elegit en aquesta ocasió –principi que no és romà, sinó medieval– pressuposa la facultat que tenen els tribunals per trobar el dret aplicable a la solució del cas, si bé aquesta qüestió s'ha d'extreure dels fets al·legats i provats, ha de vetllar per l'harmonia necessària amb la pretensió deduïda, amb el petitum i la causa petendi.
S'estudia aquest principi processal des del punt de vista etimològic i gramatical i es recullen les interpretacions usuals i admissibles en dret en el període 2013-2014, a partir d'un corpus constituït per 306 documents, corresponents a les sales civil, penal, contenciosa administrativa i social del Tribunal Suprem.
La comunicació en l'àmbit judicial planteja dificultats fins i tot quan els interlocutors comparteixen el mateix idioma.
Les persones llegues en dret, a diferència dels agents de la justícia, desconeixen els conceptes tècnics, no estan familiaritzades amb el llenguatge jurídic i se senten en situació d'inferioritat davant del cerimonial dels diferents procediments judicials.
La legislació internacional, europea i nacional en matèria de garanties processals i la seva implementació recull l'obligació de proveir serveis d'interpretació i traducció judicial de qualitat, que garanteixin una comunicació efectiva i eficaç.
La qualitat exigida per aquests preceptes és un concepte jurídic indeterminat que requereix un abordatge multidisciplinari per part de juristes, lingüistes, traductors i intèrprets.
En el context de la violència de gènere és un requisit legal que el personal judicial tingui formació especialitzada.
Per a l'adequat compliment dels esmentats preceptes, és fonamental que aquest personal sigui conscient de les necessitats comunicatives de les víctimes i de les particularitats de la comunicació intervinguda per intèrprets.
En aquesta contribució es presenten els resultats de diversos treballs d'investigació sobre interpretació i traducció judicials i es planteja la necessitat d'adoptar mesures urgents de formació i sensibilització del personal de justícia, i en particular dels jutges i magistrats que dirigeixen els actes processals i estan obligats a velar per la salvaguarda dels diferents drets que la legislació nacional, comunitària i internacional reconeix tant les víctimes com els acusats.
La inexistència d'una norma gràfica única per al gallec és una qüestió que no ha perdut vigència, ja que actualment encara es troba en una via morta.
El Decret 173/1982, aprovat pel Govern de Galícia, establia quines havien de ser les normes gràfiques i morfològiques oficials del gallec, malgrat que un govern no sol aprovar de manera oficial la gramàtica de la seva llengua.
Així mateix, el Tribunal Superior de Galícia també s'ha pronunciat en diverses ocasions sobre aquesta qüestió, tot i la naturalesa no jurídica de la controvèrsia.
Una alternativa que caldria considerar per resoldre aquest problema és la deslegalització de la qüestió competència d'una entitat acadèmica aliena als òrgans de la Comunitat Autònoma de Galícia (els quals, d'altra banda, i d'acord amb l'Estatut d'Autonomia gallec, no tenen competència explícita sobre aquesta matèria).
En aquest sentit, el gallec podria reconsiderar la seva integració en el procés d'unificació ortogràfica i normativa de la comunitat lingüística de parla portuguesa, en el marc d'un acord internacional en el qual podria participar Espanya.
La indiscutible pertinença dels gallecs a la comunitat cultural i lingüística de parla portuguesa seria una raó de pes per acceptar els criteris científics que regeixen les normes ortogràfiques d'aquesta comunitat.
Després d'un segle i mig de ser colònia britànica, Hong Kong esdevindrà de nou part de la Xina a partir de 1997.
Per tal de facilitar aquesta transició, els governs britànic i xinès han establert que durant 50 anys Hong Kong serà una Regió Administrativa Especial amb constitució pròpia, la Llei Bàsica.
L'article 9 d'aquesta Llei Bàsica declara el xinès llengua oficial, a més de l'anglès, en els òrgans dels poders executiu, legislatiu i judicial.
L'anglès sempre havia estat la llengua de la legislació fins molt recentment i la majoria de jutges i advocats, encara que fossin bilingües, trobarien moltes dificultats en emprar el xinès (o, més exactament, el cantonès o el mandarí) en l'àmbit de la seva feina.
Fa només vint anys es va començar seriosament a promoure el xinès com a llengua de la llei.
Es van adoptar tres mesures de promoció: la promulgació i publicació en xinès i en anglès de la nova legislació s'exigeix des de fa 4 anys, tot i que el xinès és llengua oficial amb el mateix estatus que l'anglès des de 1974; més recentment, la difusió de l'ús del cantonès als jutjats; i, finalment, l'edició en xinès d'un resum, sense força legislativa, de tota la llei.
Els efectes d'aquestes iniciatives han estat molt lents i esporàdics.
L'article també resum els esforços que, des del segle xi, han invertit els polítics anglesos per tal de poder legislar en la llengua vernacla, en lloc de fer-ho en francès.
Tot i tenint aquest exemple tan proper, els habitants de Hong Kong que parlen cantonès, però que han estat educats en anglès en història i dret, no han promogut gaire l'activitat política per aconseguir aquest mateix propòsit: poder legislar en la llengua materna.
Després d'una breu referència al plurilingüisme a Suïssa, l'autor presenta el cas del bilingüisme al cantó del Valais amb un resum de la seva evolució històrica.
Aquest cantó, amb una majoria francesa i una minoria alemanya, ha proclamat a totes les seves constitucions des de 1844 la igualtat de tractament de les seves dues llengües nacionals: el francès i l'alemany.
Aquest treball examina com el cantó del Valais aplica aquest principi constitucional.
L'autor tracta en diferents apartats els poders legislatiu, administratiu i executiu, i judicial.
En l'àmbit del poder legislatiu, l'autor especifica els articles i disposicions que garanteixen la igualtat de representació lingüística al Gran Consell i al Consell d'Estat i comenta el grau de bilingüisme en el Diari de Sessions i el Diari Oficial del Gran Consell.
Quant al poder administratiu i executiu, allò que garanteix la representació lingüística igualitària és la subdivisió del territori del cantó del Valais en districtes electorals.
L'autor menciona els articles que regulen les exigències lingüístiques en relació amb els funcionaris, el bilingüisme al Diari Oficial, al Registre de Comerç i també explica la situació lingüística a l'ensenyament públic. des del primari fins a la formació professional.
Finalment, es comenten nombroses disposicions relatives al poder judicial que garanteixen a la minoria lingüística una protecció important.
L'autor esmenta els requisits lingüístics que han de complir els diferents càrrecs i autoritats en el poder judicial.
En aquest àmbit s'aplica sovint el principi de territorialitat, segons el qual preval la llengua majoritària de l'una o l'altra regió del cantó del Valais.
L'any 1989 nou repúbliques de la Unió Soviètica (Estonià, Letònia, Lituània, Moldàvia, Ucraïna, Tadjikistan, Kazakhstan, Kirguizistan i Uzbekistan) van aprovar extenses lleis lingüístiques.
Bielorússia va fer el mateix l'any 1990.
També l'any 1990 el govern central de l'uRSS va aprovar una llei estatal «sobre les llengües dels pobles de l'uRSS».
Es resumeixen i s'analitzen aquests textos legals segons les línies següents: la qüestió de la llengua comuna, la llengua emprada com a mitjà d'ensenyament, la llengua emprada en el lloc de treball, la intrusió recíproca entre les jurisdiccions central i republicanes en temes lingüístics, la llengua emprada com a mitjà de comunicació amb els clients, la planificació del corpus (l'elecció d'una norma lingüística, l'adopció d'alfabets, ús acurat de la llengua escrita i parlada) i l'execució d'aquestes disposicions legals.
La Carta europea sobre les llengües regionals o minoritàries ha estat ratificada ja per 23 estats europeus.
La Carta estableix, als primers articles, certs conceptes i definicions, que s'han d'aplicar en sistemes legals interns ben diferents.
Això fa que definicions adoptades legalment o constitucionalment a cada estat membre i les que dóna la Carta no sempre corresponguin a les mateixes realitats.
A més, a l'hora d'afrontar la situació de les llengües regionals o minoritàries en diferents països europeus, sorgeixen algunes qüestions políticament rellevants.
En conseqüència, cal promoure la reflexió entorn del significat de les definicions legals de la Carta i la seva aplicabilitat a algunes situacions problemàtiques.
Aquest estudi pretén oferir una tipologia dels problemes d'adaptar la Carta a situacions internes mitjançant una anàlisi comparativa i la feina feta pel Comitè d'Experts en els 10 primers anys d'implementació.
Es parteix de la suposició que la creació d'una varietat estàndard serveixi com a estratègia de modernització que ha de contrarestar el desplaçament de llengües amenaçades.
Es discuteixen ‒a partir d'un recompte de la funció comunicativa i política de les varietats estàndards en les llengües europees– les possibilitats d'una transferència de la invenció sociolingüística i glotopolítica, d'implementar una koiné, a les llengües ameríndies.
La relació sociolingüística actual de les llengües ameríndies amb les llengües dominants, l'espanyol i el portuguès, demostra que ja existeix una koiné exoglòsica (llengua dominant).
La funció d'una de nova koiné endoglòsica ha de, llavors, tenir funcions més enllà de la funció comunicativa, o sigui de l'enfortiment de la identitat ètnica.
Es posa èmfasi en el fet que tota implementació d'un estàndard s'ha de sotmetre a la meta d'aconseguir la supervivència de les llengües ameríndies respectives, el que significa crear una forma d'estàndard no dogmàtica, negar la pretensió de la seva superioritat i propagar una nova actitud que combat el menyspreu de varietats ameríndies no estàndards.
Aquest treball presenta el marc de la planificació terminològica en el context de la planificació lingüística, activitat vital per a totes les llengües i que esdevé cada vegada més important.
S ́ofereixen diversos exemples de la planificació terminològica en distintes llengües, i es recalquen algunes de les seves febleses.
Es planteja un model de planificació terminològica, basat en la bibliografia i en tres casos que l ́autora ha estudiat en detall.
Aquests tres casos són el TERMCAT (l ́organització de la planificació terminològica per al català), el Terminologicentrum TNC (l ́organització de la planificació terminològica per al suec) i les organitzacions de planificació terminològica per a la llengua irlandesa, principalment el Comitè Terminològic (Forasna Gaeilge) i Fiontar, Universitat de la Ciutat de Dublín.
El model de planificació terminològica cobreix la planificació, la investigació, la normalització, la difusió, l'avaluació i la formació, tots els quals contribueixen a l ́aspecte més important, la implantació terminològica.
Es descriuen tres aspectos interessants del plantejament del TERMCAT: la normalització terminològica, la difusió i l ́avaluació, particularment de la implantació.
Aquests tres aspectes mostren quant es pot aprendre per mitjà de la pràctica de la planificació terminològica.
Tot i que la normalització s ́ha estudiat extensament, crida l ́atenció la forma en què s ́ha portat la teoria a la pràctica en el cas del català.
Encara que la difusió (tant en el sentit de la publicació com pel que fa al màrqueting i a la conscienciació sobre els recursos terminològics) és essencial per a la implantació terminològica, amb prou feines es comenta a la bibliografia.
L ́enfocament català, particularment l ́Antena de Terminologia, podria servir d ́inspiració per a altres organitzacions.
Per últim, el plantejament global i sistemàtic de cara a l ́avaluació adoptat pel TERMCAT permet una millora contínua, i il·lustra, un cop més, la importància i els reptes de la implantació terminològica.