La relació d'Aureli Capmany amb la música i amb les cançons neix quan ell encara és un infant.
De jove aprèn a cantar i més endavant va a classes de cant gregorià perllongadament.
Alguna temporada d'estiu, Aureli passa dies a Rubí, a casa dels avis paterns, on aprèn a escoltar rondalles i a cantar amb l'avi.
Aureli Capmany cantava, li agradava molt cantar i les cançons.
Per això no és d'estranyar que la cançó ocupi part de la seva vida i de la seva obra.
L'any 1891, juntament amb altres, Capmany es troba al grup de persones que funden l'Orfeó Català, en el qual canta i ben aviat forma part de la junta directiva.
L'any 1897 entra al cor de la Capella de Sant Felip Neri amb el qual Capmany obté els primers ingressos cantant en processons, casaments i altres cerimònies religioses.
Un aspecte molt destacable en el camp de la cançó és l'ús que en fa en les classes i les sessions que impartia en diferents centres educatius de tot tipus i nivell: a l'Institut de Cultura i Biblioteca per a la Dona o a la seva tasca de mestratge amb els infants orfes de la Casa de la Caritat als que entretenia i educava amb cançons, rondalles, balls i petites obres de teatre.
La cançó és ben present a l'obra d'Aureli Capmany i ocupa una part important dels seus escrits i, de fet, és la protagonista dels seus primers escrits coneguts.
Així, l'any 1901 signa una ressenya sobre un concert d'Schola Cantorum de París i l'Orfeó Català el dia 23 al Teatre Novetats de Barcelona.
Aquest mateix any, emprèn sol un dels seus projectes més ambiciosos: la publicació del Cançoner popular.
Per aquest projecte, Capmany publica fins a cent cançons, entre 1901 i 1913, editades en fulls solts que es venen a un preu de deu cèntims.
La seva voluntat és fer un producte econòmic que permeti ser comprat per totes les butxaques.
Cada cançó ocupa un full plegat, amb quatre pàgines que contenen una il·lustració referida al tema de la cançó, la música, la lletra i un comentari.
Finament, i sense haver-ho previst, relliga les cent cançons en tres volums, afegint una classificació de les cançons per temes (cavalleresques, amoroses, etc.) i un text d'introducció als volums.
Aquesta no és l'única obra dedicada a la cançó sinó, ben al contrari, només és l'inici d'una llarga sèrie de textos dedicats a cançons, cants i crits que publica sobretot entre l'inici del segle XX i l'any 1933.
Destaquem: La cançoneta popular de la infantesa, Passat i pervenir de la caçó popular, Cançons i jocs per a la mainada, per exemple.
Els crits i reclams de carrer són un altre dels temes que atreuen Capmany, pel seu component melòdic.
A aquest tema hi dedica diversos textos, força llargs, publicats sobretot als anys trenta i quaranta del segle XX: Baladrers de Barcelona o voceadores callejeros, de l'any 1934, el Dietario de los Almacenes Jorba o la monografia Baladrers de Barcelona, editada l'any 1944.
No podem oblidar que la cançó és una de les protagonistes de la revista En Patufet, ja sigui a l'apartat Cansonetas, a l'anomenat Titellas o al de les col·laboracions infantils que envien cançons a la redacció.
I tampoc el gran nombre de comentaris sobre cançons i cants inclosos en els articles sobre festes, danses o vides de sants.