projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
L'ermita de Sant Joan Baptista pertany a la regió de Tebas.
Es troba al costat de la nova ermita de Sant Joan, que va ser construïda en el segle XIX i al costat de l'ermita de Sant Onofre.
Antigament les ermites de Sant Joan Baptista i Sant Onofre van estar unides per una passarel·la ja que només hi ha 30 pams de distància entre totes dues.
L'ermita es va aixecar aprofitant una balma natural, sota una penya, a la vessant de la muntanya per protegir-la de les inclemències meteorològiques i gaudir d'una bona vista.
Va ser residència dels abats Garriga, Tocco i Salinas, aquest darrer la va restaurar el 1591.
Durant la Guerra del Francès, l'ermita va ser destruïda per l'exèrcit gal.
A principis del segle XX s'hi adossà un nou edifici que es va utilitzar com a restaurant.
Les restes de l'ermita de Sant Joan Baptista es troben en bon estat de conservació; al no trobar-se embrossades es poden apreciar perfectament els murs de pedra, els passos, restes de paviment, dues cisternes, i terrasses.
L'ermita de Sant Joan Baptista compta amb una bona panoràmica i es poden veure altres ermites.
Al Pla de les Taràntules neix un ample camí que porta a l'ermita de Sant Joan Baptista.
L'estat del camí és bastant bo, fins i tot es poden apreciar els graons que van ser construïts en roca per salvar els desnivells del terreny.
Es troba aproximadament a trenta minuts del Monestir.
L'ermita de Sant Jaume, orientada a migdia, pertany a la regió de Tebas.
Es troba al peu del cim de la Gorra Marinera, al camí del Pla de les Taràntules, molt a prop de l'estació superior del funicular de Sant Joan.
Va ser construïda al voltant d'una cova natural que bé podria haver estat un habitacle d'anacoretes.
Es divisa des de la plaça del Monestir, per la qual cosa cridava l'atenció dels pelegrins.
Ubicada en una situació privilegiada té unes vistes excel·lents, de fet es poden veure totes les altres ermites exceptuant la de Santa Magdalena.
Va ser destruïda l'any 1812 per l'exèrcit francès.
Es conserven restes consolidades de l'antiga ermita però no es troben en un bon estat de conservació.
Les ruïnes són disperses per la vessant de la muntanya i les rodalies de l'antic edifici.
Tot i això, es poden visitar restes de balma, dels murs de pedra, de les dues cisternes d'aigua per a l'aprovisionament, d'un canal d'aigua en roca i de terrasses.
Entre les restes d'aquesta ermita cal destacar la presència de ceràmiques escampades als peus de les ruïnes i a mitja muntanya.
Per la seva privilegiada ubicació compta amb una bona panoràmica.
Per accedir a l'ermita de Sant Jaume hi ha un camí que es diferencia en dos trams.
El primer tram presenta un accés molt còmode però el segon és més complicat i requereix una certa preparació.
Hi ha part del camí que són graons esculpits a la roca que encara es poden reconèixer.
Els dos funiculars de Montserrat estan ubicats a l'entorn del santuari de la Mare de Déu.
Són els funiculars de Sant Joan i de la Santa Cova, que van ser construïts els anys 1918 i 1929 respectivament, amb l'objectiu de transportar els pelegrins i els visitants fins als llocs més emblemàtics de la muntanya, com són l'ermita de Sant Joan i la Santa Cova on, segons la tradició, va ser trobada la imatge de la Mare de Déu.
Els funiculars van néixer a mitjan segle XIX com una alternativa a les vies ferroviàries en llocs amb un fort desnivell.
El primer funicular del món, accionat per una màquina de vapor, va ser el que unia Rue Terme amb Croix Rousse i va ser inaugurat a Lió l'any 1862 i el 1888.
Darrerament, els grans avantatges d'aquest sistema de transport per cable (seguretat, funcionalitat i capacitat de transport) i la seva adaptació tant a zones urbanes com a les de muntanya, han causat un renaixement d'aquest tipus d'instal·lacions i avui dia a Europa hi ha més de dos-cents funiculars en servei, set dels quals són a Catalunya.
Aquest element en concret està format per dues estacions fetes en edificis de volum rectangular d'obra arrebossada sobre base de pedra vista.
Les obertures són rectangulars allargades en planta alta i en planta baixa, combina aquestes amb els buits d'arc de punt rodó.
Els edificis són eminentment funcionals, ja que cal que disposin d'espai per acollir els passatgers, per vendre els bitllets, per tenir la maquinària i els sistemes d'energia, lloc per als trens i els serveis auxiliars.
Les dues estacions estan unides per una via amb un eixamplament al centre del recorregut on es creuen els dos combois, que surten a la vegada.
Aquest funicular permet gaudir d'una impressionant panoràmica de Montserrat a 1.000 metres d'altitud i contemplar les millors vistes de la muntanya.
La pujada amb el funicular de Sant Joan és un viatge inoblidable, amb un giny que supera un pendent màxim del 65% i que té un recorregut de 503 metres.
El funicular de Montserrat a Sant Joan va ser inaugurat el 1918 per comunicar la part exterior del monestir amb l'ermita de Sant Joan, ubicada a la part alta del massís, on també hi ha el mirador.
L'èxit assolit per la línia va fer palesa molt aviat la seva minsa capacitat de transport i el 1926 va ser substituït per una nova instal·lació, amb un ample de via diferent i vehicles de més capacitat.
El 1986 fou integrat a la xarxa dels FGC, i l'any 1997 va ser sotmès a un ampli procés de modernització, durant el qual va ser dotat d'uns nous vehicles panoràmics.
Altitud estació inferior 722 m (1918, 1925) / 722 m (1926 )
Altitud estació superior 970 m (1918, 1925) / 970 m (1926 )
A l'estació superior hi ha un centre d'interpretació de la muntanya.
Es troben per tota la muntanya, en llocs isolats.
Hom bastí totes les ermites dels temps històrics en la part alta de la muntanya.
El torrent de la Vallmala, o de Santa Maria, les separava en dos grups designats amb els noms de Tebes i Tebaida, al·lusió a les terres d'Egipte tan fecundes d'anacoretes en els primers segles del cristianisme.
De bon principi hom degué utilitzar les coves naturals, abans de les construccions d'obra, que, contínuament ampliades, presentaven als segles XVII-XVIII l'aspecte de petits monestirs, amb capelles, habitacions, cisternes i hort.
Llur nombre, com el dels ermitans, fou fixat en dotze al principi del segle XV.
En els primers anys del segle XVI algunes foren encara canviades de lloc, i altres foren abandonades alhora que les advocacions eren definitivament establertes.
El catàleg de les ermites és: Sant Jeroni, Santa Maria Magdalena, Sant Onofre, Sant Joan, Santa Caterina, Sant Jaume, Sant Antoni, Sant Salvador o de la Transfiguració, Sant Benet, Santa Anna, Santíssima Trinitat, Santa Creu o Santa Helena, i Sant Dimes.
També foren habitades les cinc capelles del primitiu eremitori montserratí: Santa Maria, Sant Iscle, Sant Pere, Sant Martí i Sant Miquel.
Les descripcions minucioses, els dibuixos fidels del natural i inventaris complets que sortosament posseïm, permeten la reconstrucció precisa i acurada d'aquestes ermites.
Sense respondre a un pla uniformista, de proporcions diverses i de formes múltiples, imposades sovint per la situació topogràfica, totes tenien un dormitori, una sala de treball i d'estudi, una cuina, un menjador, altres dependències secundàries, un oratori i, al defora, un tros d'horta, un jardí i les cisternes, sovint excavades a la roca viva, per recollir aigua de pluja de vegades conduïda a l'ermita amb canals.
Les cel·les eremítiques eren ben parades i proveïdes.
Els inventaris esmenten una llista considerable d'objectes.
El llapis de Laborde en sorprengué un interior amb la veracitat d'un objectiu fotogràfic.
Pel finestral entra un raig de sol i un vol d'ocells que van a dinar —la familiaritat dels ermitans amb els petits cantaires del bosc era proverbial, cap escriptor montserratí no s'ha oblidat de consignar-la—, la taula és aparellada per a l'àpat del migdia.
Damunt les blanques tovalles hi ha un pa, un plat, unes típiques setrilleres i un porró.
A terra espurneja un braser amb un gerro d'aigua a escalfar.
ALBAREDA, A. M. (1997): Història de Montserrat, Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 0, Barcelona.
Primera plaça que ens troben en accedir al recinte del Monestir per la carretera.
Un curiós element arquitectònic mig encercla la placeta.
Hi ha unes obertures separades per columnetes.
Aquest element arquitectònic correspon al que fou tercer pis de l'absis central neoromànic (1876-1885), adossat a la façana de l'església (s.
XVI), que acabava exteriorment amb una galeria o trifori l'alçada de la qual era proporcionada al volum de l'església d'aleshores.
L'any 1992, durant les obres de restauració d'aquest temple, que consistiren sobretot a retornar-li la volumetria original del segle XVI, aquesta galeria fou traslladada aquí.
Rep el nom de Plaça dels Apòstols, en record d'una capella que hi fou edificada el segle XVI en memòria dels Sants Apòstols.
Mig destruïda per la Guerra del Francès, fou reedificada el 1858 i restaurada el 1907.
A l'inici de la Guerra Civil (1936) va ser enderrocada, i el lloc fou enjardinat.
El 7 d'octubre de 1939, el P. Abat Marcet va col·locar-hi la primera pedra de la capella funerària, que no es començà a construir fins l'any 1958.
El nom de la capella ha arribat fins als nostres dies per denominar aquest espai, gran part del qual ara es fa servir com a zona d'aparcament.
Sota mateix de la placeta rodona, hi ha la capella funerària (1958) que conté les despulles dels membres del Terç de Requetès de la Mare de Déu de Montserrat morts durant la Guerra Civil (1936–1939).
El projecte i la decoració són obra del P. Crisòleg Picas (1922).
Un xic més avall, vora la timba, s'alça un monument dedicat a Ramon Llull.
Al fons fotogràfic de Salvany i Blanch, a la Biblioteca de Catalunya, hi ha una fotografia titulada "A la creu dels apòstols" de Josep Salvany i Blanch, amb data del document original del 1917 (font: placa de vidre estereoscòpica, 6x13 cm. Fons Salvany SaP_422_09).
En aquesta fotografia es pot veure una creu situada en un replà, al costat d'una edificació, que surt molt parcialment i no es pot identificar.
Si, realment, la creu és "la creu dels Apòstols", seria al costat de l'ermita de la mateixa dedicació i per tant, l'esplanada que s'hi pot veure és part de l'actual Plaça dels Apòstols.
MOLAS I RIFÀ, Jordi (1998): Guia oficial de Montserrat, Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 0, Barcelona.
Església de planta quadrada, coberta amb una estructura prismàtica obrada amb bigues de formigó.
El presbiteri està situat en un angle, orientat cap a les muntanyes de Montserrat, que es poden contemplar mitjançant un gran finestral.
L'espai interior és molt unitari i s'articula a partir dels dos elements indicats: presbiteri – altar i el mural muntanyenc amb el Crist (escultura).
Els materials emprats per a la construcció són el totxo, el formigó, el marbre, la fusta i la ceràmica.
La successió de filades d'obra dels murs solament es veu trencada per dues franges de formigó, que donen solidesa al conjunt.
Una galeria cor configura un primer pis, d'ús i accés comunitari (monges benedictines).
Uns murals de ceràmica, fets per la mateixa comunitat, decoren alguns panys de paret de l'església.
El 1236 les germanes Agnès de Peranda d'Assís (neboda de Santa Clara) i Maria de Pisa, enviades per Santa Clara, arriben a Barcelona.
Al barri de la Ribera, a prop de Santa Maria del Mar, les dues germanes basteixen el monestir, sota l'advocació de Sant Antoni i Santa Clara, on ara hi ha el parc de la Ciutadella.
L'any 1327, un grup d'aquestes germanes clarisses (14 monges) funden el monestir de Pedralbes, a petició de la reina Elisenda de Montcada.
Al 1513, en ser aprovada la Regla de Santa Clara, els monestirs de clarisses van haver d'escollir entre aquesta o la de Sant Benet.
Les monges clarisses de Sant Antoni i Santa Clara van preferir seguir amb la de Sant Benet, i passar així a benedictines.
El 1714, les tropes del rei Felip V, destrueixen el monestir del barri de la Ribera.
Ell mateix els cedeix el Palau dels Reis (actualment Museu Marés, Museu d'història de la Ciutat i Saló del Tinell), allà viuen des del 1719 al 1936.
El 28 d'agost de 1881, M. Carme Llinàs, del monestir de Sant Daniel de Girona, i Maria Font i Rosa Casas, del monestir de Sant Pere de Barcelona, funden el monestir de Sant Benet a Mataró.
Durant la guerra del 1936 al 1939 es va cremar bona part del monestir.
Davant la impossibilitat de reconstruir-lo, es van establir a Santa Cecília de Montserrat, propietat del monjos, acollides per voluntat de l'abat Marcet.
Des de 1939 a 1952, la comunitat de Sant Antoni i Santa Clara va van viure provisionalment en diversos llocs, fins a la unió amb les monges que estaven a Sta.
El 13 de maig de 1952, les dues comunitats es van unir per formar el monestir de Sant Benet de Montserrat, i van restar a Santa Cecília fins al 1954.
FORESTAL CATALANA, S.A. (1995): Fitxes de l'Inventari de Patrimoni Cultural del Pla d'Ús i Gestió del Parc Natural de la Muntanya de Montserrat, Generalitat de Catalunya, 0, Barcelona.
Capella d'estil neogòtic, de planta rectangular i sostre a dues vessants.
Campanar d'espadanya que corona la façana.
La sagristia s'hi troba adossada.
S'accedeix a la porta d'entrada mitjançant uns graons.
La porta és feta amb un arc ogival amb flors d'estil modernista al capitell.
Tres i tres arcs cecs decoren la façana.
També hi ha tres arcs ogivals més a l'alçada de la porta però sota el campanar.
Va ser reconstruïda després de la Guerra Civil (1936-1939).
El dilluns de Pasqua s'hi celebra un aplec.
FORESTAL CATALANA, S.A. (1995): Fitxes de l'Inventari de Patrimoni Cultural del Pla d'Ús i Gestió del Parc Natural de la Muntanya de Montserrat, Generalitat de Catalunya, 0, Barcelona.
SERVEI DEL PATRIMONI ARQUITECTÒNIC (0): Fitxes del Patrimoni Arquitectònic, Generalitat de Catalunya, 0, Barcelona.
Torre de planta circular, feta amb carreus de pedra d'aparell mitjà ben escairada, cosa la qual porta a datar-la avançat el segle XI o principis del segle XII.
El gruix dels murs és de 150 cm, amb un banc adossat a l'interior d'uns 80 cm. El diàmetre útil intern és aproximadament de 480 cm.
Un d'ells es conserva dret i es pot observar l'arrencament de la falsa cúpula rebaixada a la part superior.
L'altre fragment de mur és un tros caigut que s'aguanta en el primer.
El fet de tractar-se d'una torre de defensa fa que estigui inclosa al decret d'arquitectura militar i, per tant, presenta la protecció de Bé Cultural d'Interès Nacional.
(1984): Santa Maria de Montserrat, Monistrol de Montserrat, Catalunya Romànica, DIGEC, 11, Barcelona, p.
Existien notícies de les restes d'una ermita de Sant Pere situada molt a prop de les ruïnes de la de Santa Caterina, a la regió de Santa Magdalena o Tebes.
Sense que se'n sàpiga de segur la localització.
Aquesta fitxa descriu l'ermita de Sant Pere a la zona de les cases d'en Massacs, a la zona nord del massís de Montserrat.
Es tracta d'una petita construcció, actualment en avançat estat d'enrunament.
Tenia coberta a doble vessant i una única nau.
Presenta contraforts laterals i petites sageteres a la capçalera.
Els peus són a l'oest i la porta està oberta amb arc de punt rodó.
A les parets es distingeixen finestres.
L'edifici es troba dins un recinte que l'envolta.
A l'interior es veu alguna construcció rudimentària.
El mató ha estat i és un producte molt conegut a la Catalunya central.
Es té constància escrita del mató de Montserrat des de finals del segle XIX, encara que el seu consum és molt anterior.
El venien les pageses al petit mercat de Montserrat, quan la gent dels pobles van començar a fer recuits de llet del sobrant que els quedava.
Aquest producte ha esdevingut el popular mató que avui coneixem.
S'elabora amb llet d'ovella, de cabra o de vaca i es pot menjar durant tot l'any.
La manera més típica de fer-ho és acompanyant-lo amb mel, amb sucre o sol.
Avui dia el poble del mató per excel·lència és Marganell i sembla que van ser els primers a pujar i vendre el seu producte.
Al Santuari, també seguint la tradició, es troba diàriament un mercat on la pagesia dels pobles dels voltants de Montserrat ofereixen els seus productes típics; un d'ells és el mató de Montserrat.
Actualment per a l'elaboració del mató s'utilitza llet de vaca.
Primer de tot es fa bullir la llet en un pasteuritzador i un cop bullida es posa en una gran cubeta d'acer inoxidable per tal que es refredi i es qualli.
Un cop finalitzat aquest procés, se separa el mató del xerigot (és l'aigua que desprèn i que no s'utilitza).
Tot seguit es posa el mató dins d'uns motlles grans coberts per una gasa, a fi que agafi una temperatura adient i s'acabi d'escórrer el xerigot que hi quedi.
Es reparteix el mató en els motlles de diferents mides coberts també amb una gasa, i es deixa refredar al frigorífic fins al moment de consumir-lo.
El mató té una textura suau, lleugerament gelatinosa, amb un sabor fresc i humit.
Presenta un color blanc si és de vaca i un de més intens si és de cabra.
Per a obtenir-lo d'una manera casolana es necessiten tan sols dos ingredients: llet de vaca o d'ovella i quall de card o herbacol (alguns prefereixen el suc d'una llimona o un quall que es ven en les farmàcies).
Prèviament, es remulla l'herbacol durant una hora.
Es torna a colar i s'aboca aquest suc en la llet temperada.
Abans hem preparat un drap blanc, on col·locarem la llet ja quallada en porcions.
Si es desitja més fresc cal guardar-lo a la nevera, però s'ha de menjar aviat perquè no es conserva gaires dies.
El mató és un producte molt conegut i es troba en tot tipus d'establiments.
Es menja durant tot l'any i té un caràcter més aviat quotidià i no extraordinari.
Cada any se celebra la Fira de la Coca i el Mató a Monistrol els mesos d'octubre i novembre.
No hi falten les parades de mató artesanal, formatges, mel i coca.
S'organitza, així mateix, un concurs de coques i debats sobre el mató.
Aleshores de la invasió dels francesos, va córrer la veu per Collbató que venia un gran exèrcit que anava a passar el poble a mata-degolla.
Immediatament es reuniren els seus habitants per veure què calia fer.
Tothom donava consells i molts s'oferien per prestar ajut.
Entre ells va presentar-se el ferrer del poble, anomenat Mansuet, que era un home molt brau i molt valent.
Com que el tenien per home de molt seny i de molta raó, cregueren que era capaç de treure'ls del mal trànsit i es van posar a les seves ordres.
El Mansuet i totes les dones, els infants i els vells que no es podien defensar, portant cadascú un paquet amb les millors robes i joies, se'n van anar cap a les coves, on visqueren una pila de temps esperant que passés el perill.
Dins de la cova, a uns quaranta pams d'alçada, hi ha una gran cambra on cabien de sobres tots els refugiats.
Hi podien pujar amb una escala de corda i, un cop tothom a dalt, la podien treure.
Des de l'obertura d'entrada un sol home amb una escopeta podia defensar tota la cova i tota la gent.
El Mansuet, que era un bon ferrer, s'avituallà de material propi per a fer armes, puix n'era molt destre.
Mentre guardava i feia companyia a tota la gent que no es podia valer dalt d'aquella cambra, no parava de fer-ne per poder-se defensar si es presentava el cas.
De passada ajudava els homes forts i joves que s'havien quedat al poble disposats a fer-la pagar cara als francesos si hi entraven.
Quan ja feia molt de temps que tota aquella gentada vivia a la cova, hi va penetrar un escamot de francesos.
Així que els veieren, el Mansuet va fer pujar tothom dalt de la cambra, i ell es va posar al peu de l'obertura amb l'escopeta a punt de disparar.
Els soldats, amb atxes de vent, van recórrer la cova i tot era cercar per ací i per allà, car comprenien que hi vivia gent, però no hi trobaven ningú.
Quan ja se n'anaven, una dona imprudent va fer un xisclet i aleshores van cercar millor i veieren allí dalt un home sol que els apuntava amb una arma.
—Us aconsello que us n'aneu, perquè, si no ho feu, no sabeu pas el que us pot arribar a passar.
Mentre parlaven, el Mansuet per espantar-los va tirar una gran caldera d'aram que tenien per a fer el menjar, la qual, en rodolar roques avall, va produir un terrabastall tan gran, que els soldats van creure que s'enfonsava la muntanya.
Espaordits, van abandonar les torxes i sortiren corrent i caient, de tal manera que no en va quedar cap de viu.
D'aquesta manera en Mansuet, tot sol, va salvar la vida de gairebé tot Collbató.
El curs de l'any, DIGEC, 0, Barcelona.
MASATS LLOVER, J. (0): En Mansuet Boxó, entre la llegenda i la història.
Guerrillers reialistes a l'entorn de Montserrat (1808-1822), 1808-1822, 0.
Verdaguer, al costat de Maragall i altres destacats pensadors i intel·lectuals catalans, va tractar de fornir una nova visió de Montserrat a partir del seu potencial romàntic i de la identificació de l'espai amb la nació catalana, a partir de la força evocadora que representa la muntanya.
En aquest sentit, Verdaguer representa la vessant més lírica, però alhora més compromesa amb aquesta nova visió de Montserrat que s'imposa al llarg del darrer quart del segle XIX i que fa que el monestir i la pròpia muntanya vagin agafant, cada vegada més, un espai més important a l'imaginari col·lectiu de Catalunya.
Revisió: Nova edició (1902) Montserrat llegendari, cançons, odes.
Dins l'edició de Cançons de Montserrat (1885) figura la nota següent:
"Eixos Goigs obtingueren lo premi ofert per la Redacció de la Veu del Montserrat en lo Certamen de l'any 1880 de la Joventut catòlica de Barcelona", la qual després d'això obri generosament un concurs concedint un premi al que millor li posés música, que fou adjudicat á la composició de D. J. Laporta.
A demés de les citades s'han posat en música i e s venen impreses las següents cançons: Cansó de las Ermitas, per J. Portas; editor, R. Guardia.
Salve dels Monjos, per J. Vilaseca; editor, R. Guardia; y las següents per C. Candi: A Montserrat, Himne de la Coronació, Himne del Milenar; editor, Vidal.
VERDAGUER, J. (1885): Cançons de Montserrat, Llibreria i Tipografia Catòlica, 0, Barcelona.
VERDAGUER, J. (1966): Montserrat, llegendari, cançons, odes, Selecta, 0, Barcelona.
Des d'aquest apartat podeu accedir als serveis que presta l'entitat, i que trobareu establerts a la Llei 10/1989, de 10 d'abril, del Patronat de la Muntanya de Montserrat.
Font de les dades: DOGC i Patronat de la Muntanya de Montserrat.
Segons l'article 7 de Llei 10/89, de 10 d'abril, del Patronat de la Muntanya de Montserrat són:
a) Fer les actuacions necessàries per a conservar i restaurar la muntanya de Montserrat; per a protegir-ne la singularitat del relleu i preservar-ne els valors naturals - geològics, de vegetació, de fauna i de paisatge-; per a preservar també l'estructura funcional dels ecosistemes de l'àrea, i per a salvaguardar els valors històrics, arqueològics, monumentals i artístics que atresora Montserrat, sens perjudici de facilitar-ne els usos tradicionals i el gaudiment públic de manera ordenada, mentre siguin compatibles amb les finalitats primordials de la declaració de pare natural.
b) Gestionar el Parc Natural de Montserrat, d'acord amb la normativa vigent i e/s plans especials aprovats pels òrgans competents de l'administració de la Generalitat, i formular els programes anuals d'actuació, que s'han de sotmetre a l'aprovació dels òrgans de l'Administració de la Generalitat que hi tinguin competència.
c) Prestar els serveis públics exigits per les necessitats de l'indret.
Els serveis que calgui prestar a l'interior de la zona urbana propietat del Monestir són a càrrec d'aquest en els termes dels convenis subscrits amb el Patronat.
d) Implantar, regular i vigilar els mitjans d'accés i de circulació de la muntanya, i establir i gestionar les zones d'aparcament.
e) Fomentar el turisme mitjançant la propaganda nacional i internacional adequada i crear circuits turístics a la muntanya.
f) Realitzar les obres públiques corresponents a les competències anteriors, especialment pel que fa a la conservació i la millora dels monuments i dels
g) Vetllar perquè es guardi el respecte degut a la muntanya - santuari.
El Patronat de la Muntanya de Montserrat actua com un organisme supramunicipal amb els següents objectius: