Aquest número de Revista d'Estudis Autonòmics i Federals (REAF) conté sis articles, els temes dels quals giren entorn d'un eix central en l'anàlisi dels estats compostos: les mancances, per a uns, i el fracàs, per a altres, del disseny institucional d'aquells estats, especialment pel que fa a dues dimensions: el sistema de finançament i les seves fonts, i l'articulació institucional efectiva de les entitats subestatals en els processos de decisió estatals; és a dir, l'articulació dels mecanismes del que diversos autors han anomenat el principi de "govern compartit" (Elazar, Watts).
Doctorand en Ciències Humanes i de la Cultura a la Universitat de Girona
Resum: Aquest article es proposa de reconstruir la història de la societat civil a Quebec (Canadà) per posar-la en relació amb el nacionalisme, l'ascens de l'Estat de benestar, els sindicats i l'Església catòlica, les forces vives de la societat.
A través d'entrevistes en profunditat amb els seus principals líders, de documentació institucional i de bibliografia específica reconstruïm un cas particular que ens permetrà, en comparar-ho amb Catalunya, valorar la importància que té la societat civil dins del nacionalisme.
En general aquest actor no sol ser tingut en compte ni posat en el centre del debat, a diferència per exemple dels partits polítics, dels seus líders o dels intel·lectuals.
Actualment, en un context de crisi de l'Estat i dels partits, hem començat a considerar que la societat civil pot ser un factor determinant per la seva capacitat de generar aliances entre sectors, de construir hegemonies i de dialogar de forma directa amb la població.
La proposta es divideix en quatre apartats: 1) el desenvolupament del marc teòric i la construcció analítica de l'objecte d'estudi i les hipòtesis; 2) una anàlisi sobre la importància de la societat civil a Quebec en la construcció del moviment nacionalista; 3) una comparació amb el cas de Catalunya; i 4) unes conclusions.
Paraules clau: nacionalisme; societat civil; Quebec; referèndum; Estat del benestar; sindicalisme; Església catòlica.
Doctor en Gestió de la Cultura i el Patrimoni per la Universitat de Barcelona
Professor ajudant doctor al Departament de Sociologia i Antropologia Social de la Universitat de València
Resum: La diplomàcia cultural sol ser definida com una política d'intercanvis i relacions artístics i intel·lectuals desenvolupada entre Estats-nació.
La proliferació, sobretot durant els últims trenta anys, de diverses estructures de política cultural exterior de tipus subnacional a tot el món, s'explica arran de la reestructuració de l'Estat postfordista, a l'aparició de nous actors i al desenvolupament de múltiples esquemes de governança multinivell.
Tanmateix, la ruptura del monopoli de l'esmentada acció exterior pels governs centrals suposa un desafiament per al desenvolupament de nous sistemes de representació externa dels Estats.
En el cas d'Espanya, la profunda descentralització de l'administració pública produïda des de la transició democràtica va permetre la gradual aparició de les paradiplomàcies culturals autonòmiques.
Aquest treball analitza el desenvolupament de l'Administració General de l'Estat i de la Comunitat Autònoma de Catalunya i persegueix respondre a com es configura l'actuació cultural exterior de l'Estat de les Autonomies.
En aquest sentit, planteja la inexistència d'un sistema federal de diplomàcia cultural i sí, en canvi, una competència intergovernamental en la qual s'oposen processos de nation building i en el que es disputa el monopoli o la legitimitat de projectar la cultura a l'exterior.
Paraules clau: diplomàcia cultural; Administració General de l'Estat; Generalitat de Catalunya; Estat de les Autonomies.
Professor associat de Dret Constitucional al Departament de Fonaments de l'Ordre Jurídic i Constitucional de la Universitat de Múrcia
Resum: L'objectiu fonamental d'aquest treball és analitzar la presència una mica dispar en altres Estats compostos de la facultat d'iniciar lleis estatals que l'article 87.2 de la Constitució espanyola reconeix a les assemblees de les comunitats autònomes en altres, anàlisi que ens permet concloure que ni tot Estat regional no reconeix necessàriament als seus ens territorials autònoms la iniciativa legislativa davant del Parlament estatal, ni l'existència d'una segona cambra territorial és obstacle perquè les ordenacions constitucionals d'algunes federacions reconeguin els seus estats membres la capacitat d'iniciativa legislativa federal.
D'una banda, la posició dels estats federats en una segona cambra de representació territorial és tan sols la d'un membre, la qual cosa no els permet dominar la decisió d'impulsar una llei federal que, per exemple, interessi a tal Estat membre, a la qual cosa s'hi hauria d'afegir que la Cambra Alta en els règims federals sol gaudir d'una capacitat d'iniciativa legislativa bastant més limitada que la Cambra Baixa, i, fins i tot, en ocasions, pateix d'una escassa o gairebé nul·la rellevància política.
D'altra banda, és evident que a la pràctica trobem estats d'aquest tipus en els quals tal figura està perfectament reconeguda.
Paraules clau: Estato autonòmic; comunitats autònomes; iniciativa legislativa; proposta de llei; descentralització política.
Professora de Dret Financer i Tributari de la Universitat Oberta de Catalunya
Resum: Malgrat la seva rellevància com a font de finançament i de la seva proliferació desordenada en els darrers temps, la recaptació provinent de la potestat autonòmica per crear impostos propis és pràcticament testimonial.
La seva regulació, dispersa i confusa, s'ha convertit en una font de múltiples conflictes jurídics i polítics, que ha comportat que s'hagi anat esgrimint mitjançant la jurisprudència no sempre clara i coherent del TC.
Per tant, i sense oblidar les limitacions que van cobrant força provinents de la UE, resulta necessari elaborar un estudi actualitzat de l'esmentada potestat a fi d'oferir-ne una visió completa i actualitzada, la qual cosa constitueix el principal objectiu del present treball.
Així, s'hi aporta una visió panoràmica del seu estat actual en les diferents autonomies de règim comú, amb especial referència a Catalunya, juntament amb la determinació dels principals problemes que s'observen i una primera aproximació en relació amb el seu futur.
Paraules clau: poder financer; poder tributari; comunitats autònomes; impostos propis.