projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
No, en cap dels dos tractaments.
Depèn del tipus de cirurgia i, en cas que sigui necessari, el cirurgià us ho explicarà.
Menys Impotència i menys incontinència.
És el tractament que provoca menys impotència i incontinència.
Podríeu tenir pèrdues d'orina amb els esforços.
És el tractament que provoca menys incontinència.
Augment de la freqüència de defecació.
Els primers dies del postoperatori l'orina pot ser vermella.
Ocasionalment, tot i que no és habitual amb les tècniques actuals.
Ocasionalment, encara que és molt poc freqüent.
El dolor postoperatori, ben controlat amb analgèsics.
Es pot millorar fent preservació de bandeletes nervioses, quan és possible.
Després de la cirurgia es poden oferir tractaments per millorar-la.
La taxa d'impotència amb la radioteràpia externa és intermèdia entre la cirurgia i la braquiteràpia.
Ni tanta com a la cirurgia ni tan poca com a la braquiteràpia.
És el tractament que produeix menys impotència.
Fàrmacs orals, injeccions en el penis o una pròtesi.
Rehabilitació perineal precoç, solament en la cirurgia.
Seria en cas de complicació molt greu i inesperada.
La majoria de vegades hi ha un temps prudencial, però es recomana prendre la decisió aproximadament en un mes.
La majoria de pacients opta pel tractament actiu i, quan totes les opcions són igualment aconsellables, no n'hi ha una de predominant.
Depèn molt de les preferències, de l'experiència prèvia de familiars o coneguts i dels consells del metge.
És una decisió personal que es basa en el grup de risc i el balanç entre la màxima supervivència i les mínimes complicacions possibles.
Aquesta pregunta és difícil de respondre perquè fins que un no es troba davant la situació no pot saber el que decidirà.
En qualsevol cas, el que és important és la seva capacitat professional per saber aconsellar els pacients i ajudar-los a prendre la seva decisió.
I en tot cas, dependria del grup de risc i de les seves característiques personals.
És difícil dir quin és el millor centre.
El que és realment important és que la persona confiï que rebrà el millor tractament i la millor atenció allà on decideixi tractar-se.
Tanmateix, si la tria del centre és fora de l'àrea que pertoca, dependrà de la política sanitària vigent en cada moment.
En general, serà així, però hi ha vegades que si no es fa el tractament en el moment del diagnòstic, quan el càncer empitjora la curació pot no ser possible.
Entre un i tres mesos després de prendre la decisió.
El temps per iniciar la radioteràpia és el necessari per fer la correcta planificació del tractament.
Un cop el pacient ha escollit la seva opció, el tractament pot començar entre dues i quatre setmanes.
En el sistema públic és entre un i tres mesos.
En principi, a l'hospital que us pertoqui pel lloc de residència.
Quan la tècnica no estigui disponible en aquest centre, se us derivarà al centre de referència corresponent.
Això aplica als tres tractaments.
Dependrà de l'evolució i del vostre estat.
Es tracta d'una cirurgia de pocs dies d'ingrés.
A partir del segon dia, normalment, es podrà aixecar del llit.
Si es fa pel sistema públic de salut, el tractament no comporta cap cost econòmic individual.
Si opteu per rebre el tractament en un centre privat, dependrà de cada lloc concret.
Sí, en tots els centres adscrits al sistema públic de salut.
Amb anestèsia general, se us farà una laparoscòpia (incisió amb un càmera al melic i uns petites forats) per extirpar la pròstata i tornar a unir la bufeta de l'orina amb la uretra.
Portareu una sonda durant deu dies perquè tot cicatritzi correctament.
Estareu ingressat entre tres i cinc dies.
Després de la realització de les proves prèvies (tomografia computada, ressonància magnètica), el metge calcula detingudament la dosi exacta de radiació necessària i apunta els raigs amb la major precisió possible per donar en el blanc que ha estat curosament delineat.
Abans d'iniciar el tractament, es fan estudis per determinar la ubicació exacta de la glàndula prostàtica, com ara un escàner i radiografies regulars de la pelvis.
Llavors l'equip de radiació pot fer unes marques amb tinta a la pell del pacient, que posteriorment s'utilitzarà com a guia per concentrar la radiació en l'àrea correcta.
Amb anestèsia general o anestèsia epidural, es col·loquen unes llavors de Iode 125 guiades per ecografia a tot el volum prostàtic.
Requereix un ingrés d'un sol dia o es pot fer també ambulatori.
Pot tenir uretritis durant els primers quinze dies després de la braquiteràpia, però pot reanudar la seva activitat personal i professional la setmana següent.
Cada tractament dura només uns minuts.
No, s'han de seguir les pautes establertes.
En ambós casos, cap àrea excepte la pròstata.
Si preneu algun remei alternatiu li heu de comentar al metge responsable del tractament perquè de vegades existeix incompatibilitat.
Uròlegs i personal de suport (infermeria, auxiliars).
Abans i després de la cirurgia, el metge fa el seguiment.
Durant la radioteràpia, el metge fa visites de control, habitualment un cop per setmana, encara que això pot variar en funció del cas.
Abans i després del tractament, el metge fa el seguiment.
Habitualment els metges involucrats tenen prou experiència i el càncer de pròstata és una de les patologies més freqüents en l'activitat diària dels especialistes.
Habitualment els metges involucrats en el tractament del càncer de pròstata tenen prou experiència.
Només si apareix alguna complicació permanent com la incontinència urinària.
Sí, però, igual que les persones sanes, sermpre de manera moderada.
És recomanable que no fumeu perquè els efectes secundaris es potencien.
Encara no hi ha estudis que ho demostrin.
En principi sí, però és convenient que ho consulti amb el seu metge de família.
Un mes després d'haver acabat el tractament de radioteràpia.
Un mes després d'haver acabat el tractament de braquiteràpia.
Se li traurà la sonda en uns dies i se li realitzarà una anàlisi de sang al cap d'un mes.
Clínic i analític si no hi ha canvis en el PSA, i amb imatges en cas que existeixi algun canvi.
La normalització lenta del PSA.
Quan en l'anàlisi el PSA sigui molt baix.
Els diferents tipus de radioteràpia no destrueixen totes les cèl·lules en la glàndula prostàtica, de manera que no s'espera que el PSA baixi a un nivell indetectable.
Les cèl·lules normals de la pròstata romanents continuaran produint una certa quantitat de PSA.
Els nivells de PSA després de la radiació tendeixen a baixar gradualment i és possible que es necessitin fins a dos anys o més després del tractament perquè assoleixin el nivell més baix.
Els metges acostumen a fer seguiment dels nivells de PSA cada diversos mesos per estudiar-ne les tendències.
Un petit augment del PSA d'una vegada pot ser motiu per a un monitoratge més minuciós, però no significa necessàriament una recidiva, ja que els nivells poden fluctuar lleugerament de tant en tant.
No obstant això, un PSA que augmenta durant diverses proves consecutives després del tractament pot indicar que el càncer segueix present.
Després de la cirurgia podria fer radioteràpia o tractament amb hormones.
Dependrà del grup de risc i de l'evolució de la malaltia.
Després de la cirurgia podria fer radioteràpia o tractament hormonal.
El càncer de pròstata és el tumor més freqüent entre els homes a Catalunya i a molts països.
Malgrat això, la majoria dels pacients diagnosticats no moren a causa del càncer.
Els tumors es classifiquen en diferents grups en funció de diferents variables, com ara el tipus i l'extensió i altres malalties que la persona afectada pugui patir.
És impossible dir quin és el moment en què s'inicia el càncer, però és de creixement lent.
No hi ha cap causa demostrada del càncer de pròstata, per tant, no hi ha res del que pugui ser responsable.
No, les relacions sexuals quan es té un càncer de pròstata no poden provocar perjudicis a la parella.
No, el càncer no pot empitjorar per tenir relacions sexuals.
El càncer de pròstata pot ser hereditari en relació amb un defecte genètic, però la majoria de vegades no és el cas.
Per tant, habitualment, els familiars no tenen més risc de desenvolupar el mateix càncer.
Si el càncer de pròstata creix fora de la glàndula, pot ser que primer es dissemini cap als teixits propers o als ganglis limfàtics adjacents.
Més enllà d'això, el càncer de pròstata gairebé sempre es propaga als ossos.
Si és localitzat i de risc baix o intermedi, amb els tractament disponibles normalment morirà d'altres causes.
Aquesta opció implica el seguiment del pacient amb test de PSA i exàmens de pròstata cada sis mesos.
Les diferents alternatives de tractament es plantegen si el càncer causa símptomes o creix significativament.
El metge podria recomanar la vigilància activa si:
És poc probable que el càncer de pròstata afecti directament la funció sexual dels homes que opten per la vigilància activa.
La tria de la vigilància activa no exclou la possibilitat de fer radiació externa, cirurgia o braquiteràpia més endavant, sempre que el càncer no s'hagi estès més enllà de la pròstata.
Si el càncer es dissemina, existeix un tractament d'hormones efectiu que pot mantenir-lo controlat durant molts mesos o anys.
La radiació externa fa servir raigs X d'alta energia per destruir les cèl·lules cancerígenes.
El tractament és indolor i s'aplica diàriament durant set o vuit setmanes amb equips especialitzats.
En cada sessió el pacient es col·loca a la llitera durant aproximadament deu minuts.
Abans d'iniciar la teràpia, es fa una tomografia computada al pacient i se'l cita per planificar la radiació.
Com a part del pla del procediment, es fan petites marques a la pell per assenyalar la localització del tractament.
La radiació externa fa que el tumor s'encongeixi i desaparegui amb el temps.
Generalment el tractament es pot iniciar d'un a tres mesos després de l'elecció.
Només es pot saber que la radiació externa ha funcionat si el càncer no reapareix al cap de molts anys.
Els primers signes que en demostren l'èxit són la disminució del nivell de PSA i/o la desaparició del nòdul de la pròstata (si es té nòdul) un o dos anys després d'haver acabat el tractament.
Menys d'1 de cada 1.000 homes podria morir arran del tractament.
La capacitat d'un home per tenir una erecció pot no disminuir o pot reduir-se parcialment o totalment en relació amb el seu estat abans del tractament.
La possibilitat d'experimentar impotència com a resultat del tractament depèn de diversos factors, com ara la capacitat de tenir ereccions abans del tractament, els danys ocasionats pel tractament en nervis i àrees al voltant de la pròstata, l'edat (com més jove és el pacient, menys possibilitats de patir impotència) i l'estat de salut.
Si el càncer torna a aparèixer un temps després de finalitzar la radiació externa, normalment ho fa en una part externa a la pròstata i no hi ha cap manera d'eliminar-lo per complet.
En aquest cas el tractament d'hormones pot controlar el càncer durant uns anys.
El càncer torna a aparèixer a la pròstata en pocs pacients.
Actualment s'estan estudiant nous tractaments per a les persones que es troben en aquesta situació.
En rares ocasions, la cirurgia es pot considerar com una possibilitat.
La braquiteràpia comporta la implantació de llavors radioactives directament en la pròstata per eliminar les cèl·lules cancerígenes.
Abans d'iniciar el tractament es fa una ecografia al pacient per planificar el tractament.
Les llavors s'introdueixen a la sala d'operacions per procediment quirúrgic ambulatori.
Normalment s'administra anestèsia general i, en alguns casos, epidural o local.
Generalment no es requereix ingrés hospitalari i el pacient pot tornar a casa després de la recuperació.
La braquiteràpia redueix el tumor i, en ocasions, el fa desaparèixer.
Habitualment la braquiteràpia s'inicia d'un a tres mesos després de l'elecció.
Només es pot saber si funciona quan el càncer no torna a aparèixer després de molts anys.
Un dels primers signes que en demostra l'èxit és que els nivells de PSA disminueixen i/o el nòdul a la pròstata desapareix dos anys després de finalitzat el tractament.
Menys d'1 de cada 1.000 homes poden morir com a resultat del tractament.
La capacitat d'un home per tenir una erecció pot no disminuir o pot reduir-se parcialment o totalment, en relació amb el seu estat abans del tractament.
La possibilitat d'experimentar impotència com a resultat del tractament depèn de diversos factors, com ara la capacitat de tenir ereccions abans del tractament, els danys ocasionats pel tractament en nervis i àrees al voltant de la pròstata, l'edat (com més jove és el pacient, menys possibilitats de patir impotència) i l'estat de salut.
Si el càncer torna a aparèixer un temps després de finalitzar la braquiteràpia, normalment ho fa en una part externa a la pròstata i no hi ha cap manera d'eliminar-lo per complet.
En aquests casos el tractament d'hormones pot controlar el càncer durant uns mesos o anys.
El càncer torna a aparèixer a la pròstata en pocs pacients.
Actualment s'estan estudiant nous tractaments per a les persones que es troben en aquesta situació.
En rares ocasions, la cirurgia es pot considerar com una possibilitat.
La cirurgia per extreure la pròstata es diu prostatectomia.
Els cirurgians extirpen les cèl·lules cancerígenes del cos extirpant la pròstata i alguns teixits circumdants.
La pròstata s'extreu mitjançant una incisió a l'abdomen baix o mitjançant laparoscòpia.
Al final de la cirurgia, es deixa una sonda durant un temps (des d'uns quants dies fins a unes setmanes) per permetre el buidatge de la bufeta.
Alguns cirurgians prefereixen extreure la pròstata per laparoscòpia.
Es fa un nombre de petites incisions a l'abdomen baix i s'extreu la pròstata amb l'ajuda d'una videocàmera.
L'operació normalment requereix un ingrés hospitalari de dos a cinc dies de durada.
Habitualment es requereix medicació per al dolor, les nàusees i d'altres símptomes.
Per la cirurgia del càncer no es perden els testicles.
Generalment la cirurgia es pot realitzar d'un a tres mesos després de l'elecció.
Només es pot saber si funciona quan el càncer no torna després de molts anys.
Un dels primers signes que en demostren l'èxit és que el tumor ha estat totalment extirpat.
Un altre dels símptomes és que poques setmanes després de la cirurgia el nivell de PSA disminueix tant que és imperceptible (menys de 0,1).
1 de cada 1.000 homes podria morir com a resultat del tractament durant la cirurgia o poc temps després d'haver-la finalitzat o per alguna complicació greu.
La capacitat d'un home per tenir una erecció pot no disminuir o pot reduir-se parcialment o totalment en relació amb el seu estat abans del tractament.
La possibilitat d'experimentar impotència com a resultat del tractament depèn de diversos factors, com ara la capacitat de tenir ereccions abans del tractament, els danys ocasionats pel tractament en nervis i àrees al voltant de la pròstata, l'edat (com més jove és el pacient, menys possibilitats de patir impotència), l'estat de salut i, si s'escull cirurgia, el tipus de cirurgia seleccionada.
Hi ha un tipus de cirurgia que pot disminuir les probabilitats de patir impotència o disfunció erèctil.
El pacient pot consultar amb el seu metge si és un candidat potencial a sometre's a aquest tipus de cirurgia.
Si la cirurgia no extirpa tot el càncer, alguns pacients poden rebre radiació.
Cal tenir en compte que la radiació comporta més efectes secundaris quan s'administra després de la cirurgia.
Una altra opció és el tractament amb hormones, que sovint no és necessari immediatament.
En alguns pacients, el càncer torna a aparèixer només al llit prostàtic.
En aquest cas, la radiació és possible, però els riscos poden ser lleugerament més alts (més efectes secundaris) que els de la radiació sense cirurgia prèvia.
En altres pacients, el càncer torna a aparèixer en una part externa a la pròstata i no hi ha cap manera d'eliminar-lo per complet.
En aquest cas el tractament d'hormones pot controlar el càncer durant uns mesos o anys.
Temes per a la seva reflexió i per comentar amb el seu metge el dia de la consulta en cas d'iniciar tractament amb diàlisi.
Què és el més important per a vostè?
Les seves preferències personals són tan importants com els fets mèdics.
Pensi sobre el que més li importa en aquesta decisió i indiqui com se sent sobre les següents afirmacions en cas d'iniciar tractament amb diàlisi.
Em sento més còmode amb els professionals manegant el procediment de diàlisi
M'haig d'adaptar als horaris que em proposen
Visc a prop d'un centre de diàlisi o sóc capaç d'arribar a un centre de diàlisi
Prefereixo estar al voltant d'altres persones que també estan rebent diàlisi
No m'importa que em punxin amb agulles
Voldria fer el procediment de diàlisi per mi mateix
Tinc més facilitat per adaptar la diàlisi als meus horaris
Visc lluny d'un centre de diàlisi o tinc problemes per moure'm
M'agrada la independència de fer la diàlisi per mi mateix
No tolero que m'hagin de punxar amb agulles
Ara que ha considerat els fets i els seus sentiments, és possible que tingui una idea general de la seva posició sobre aquesta decisió.
Mostri quina opció de tractament escolliria en cas d'iniciar tractament amb diàlisi
Ha entès les opcions que té disponibles?
En quina mesura se sent segur en relació amb la seva decisió?
Valori el que necessita abans de prendre aquesta decisió:
Crec que ja he pres una decisió
Vull comentar les diferents opcions amb els professionals sanitaris, amb la família o amb els amics
Vull saber més de les opcions que tinc
La cirurgia és el tractament més adequat quan presenti símptomes moderats o severs com per exemple quan tingui símptomes continus i comenci a tenir pèrdua de la força de la mà.
El seu metge pot recomanar-li la cirurgia quan ha tingut els símptomes molt aguts o durant molt de temps i pot tenir el risc de tenir dany nerviós permanent.
La cirurgia proporciona millora a llarg termini en la majoria dels pacients (95 de cada 100).
En la majoria dels casos el dolor nocturn desapareix molt ràpidament però pot trigar a recuperar la força i la sensibilitat.
Haurà d'agafar la baixa laboral durant algunes setmanes, al voltant d'un mes.
En cas però que el problema hagi estat de llarga durada, podria continuar tenint debilitat i entumiment.
En general podrà tornar a la feina poc després de l'operació si és la mà que no utilitza tant.
Si és la mà que utilitza més sovint per escriure, pot trigar de 4 a 6 setmanes abans de tornar a treballar.
Necessitarà un o més setmanes per reiniciar l'activitat habitual.
Podrà moure els dits des del primer dia.
Se li podrà posar anestèsia local o locoregional.
Durant la intervenció estarà despert però no tindrà dolor.
Podrà anar a casa el mateix dia.
Hi ha altres tractaments que es poden provar per alleujar els símptomes del túnel carpià lleu com són: el repòs, el fred local, la fèrula d'immobilització entre d'altres.
Si té símptomes importants i espera massa temps, podria haver-hi una lesió del nervi permanent
Les injeccions amb cortisona normalment milloren la inflamació i el dolor de la mà, el canell i el braç.
Aquesta millora pot arribar a durar aproximadament uns 4 mesos.
Normalment podrà començar a treballar el mateix dia de la injecció.
Generalment la meitat dels pacients milloren el dolor als tres mesos d'utilitzar la fèrula.
Pot mantenir-se sense símptomes uns 3 mesos o més.
Quin és el tractament de la insuficiència renal crònica avançada?
Quins tipus de tractaments substitutius renals hi ha?
En algunes persones que per l'edat o per l'existència de malalties associades greus pot ser aconsellable no fer cap de les teràpies substitutives renals, es pot considerar aplicar un tractament conservador de la insuficiència renal crònica.
Aquesta opció anirà encaminada a controlar únicament els diferents trastorns i símptomes a mesura que apareguin en l'evolució progressiva de la malaltia.
La diàlisi és un procediment que es realitza rutinàriament en persones que pateixen d'insuficiència renal crònica avançada.
El procés implica l'eliminació de substàncies de rebuig i líquids de la sang que normalment s'eliminen pels ronyons.
Hi ha dos tipus de diàlisi: l' hemodiàlisi i la diàlisi peritoneal.
Cada tipus té els seus pros i contres.
Al aprendre el més que pugui sobre ambdós tipus, serà capaç de prendre la millor decisió.
La diàlisi pot ajudar a sentir-se millor i viure més temps, però no és una cura per a la insuficiència renal.
Després d'iniciar la diàlisi, haurà de seguir fent tot el possible perquè es mantingui al més sa possible.
Si les seves necessitats canvien més tard, pot canviar el tipus de diàlisi.
Qualsevol que sigui el tipus que triï, és molt important que vostè tingui diàlisi amb la freqüència que el seu metge li indiqui.
Arran del seu programa de tractament li permetrà mantenir-se al més saludable possible i sentir-se millor.
També l'ajudarà a evitar estar a l'hospital.
És difícil prendre decisions quan vostè està molt malalt.
Discuteixi les seves opcions amb els professionals de la salut i els seus éssers estimats perquè pugui saber que vostè està prenent les millors decisions.
Si l'impacte del diagnòstic o la presa de decisions sobre el tractament li està afectant emocionalment, li pot ser de gran utilitat rebre suport psicològic per part d'un professional.
Així mateix, pot contactar amb les associacions de malalts renals.
Parlar amb altres persones que ja han hagut d'encarar aquest tipus de decisions pot servir-li d'ajuda.
Aquest tipus de tractament està orientat a persones grans, que tenen altres malalties greus afegides a la malaltia renal crònica avançada.
L'opció de seguir un tractament conservador comporta dur a terme totes aquelles mesures higienicodietètiques i farmacològiques per tal de mantenir al màxim benestar possible.
Cal entendre que l'evolució de la malaltia renal és irreversible, sense guariment possible, amb una esperança de vida difícil d'establir, ja que dependrà de la gravetat de la malaltia renal, així com de l'existència d'altres malalties associades que vostè pugui patir.
El tractament conservador és una opció que caldrà prendre amb molta mesura, havent avaluat tots els pros i contres prèviament, així com el fet que sigui una opció que estigui en gran consonància amb les seves preferències i valors profunds (allò que considera més important per a vostè en aquesta vida).
El tractament conservador és un tractament simple per a la malaltia renal en etapa terminal.
Pot comportar canvis dietètics com, per exemple, restringir el consum de sal, del potassi si els seus nivells són elevats, així com adequar les necessitats d'ingesta de líquids a cada cas particular.
Hi ha moltes persones que el poden ajudar en aquest moment tan important de la seva vida.
És fonamental sol·licitar ajuda sempre que ho necessiti.
Tractament dels símptomes, medicació, diagnòstic, control clínic, assessorament.
Educació, orientació, suport, activitats diàries de la vida, planificació anticipada de l'atenció, atenció especialitzada.
Consell de la dieta, pautes d'alimentació, idees de menjars.
Assessorament, suport al cuidador, viatges i planificació d'allotjament, planificació anticipada de l'atenció, suport dels recursos, suport financer.
Especialista en cures pal·liatives
Control dels símptomes, serveis comunitaris, atenció al final de la vida.
La participació inicial és útil per a tota la família.
Suport, transport, ajuda amb les activitats diàries, observació, tutela.