El 1945 es descobriren els crims atroços que havia realitzat el nazisme.
Aquells terribles fets portaren els vencedors de la guerra mundial a jutjar els seus responsables per crims contra la humanitat.
El primer d'aquests judicis va ser el de Nuremberg.
Un cop finalitzada la mal anomenada, però per tots coneguda, «Segona Guerra Mundial», a diferència de la Primera del 1914, que va portar al Tractat de Versalles però no a un judici dels culpables de la guerra, els països vencedors es varen veure en l'obligació ètica i també geoestratègica d'enjudiciar els comportaments militars, genocidis i crims contra la Humanitat i de guerra comesos pels països que la varen perdre.
Si bé l'imaginari col·lectiu europeu estableix els judicis de Nuremberg com a referent de justícia postguerra, en realitat també el Japó i la seva cúpula político-militar van ser enjudiciats en un altre procés poc conegut a Europa, però sí molt present en el referent polític i psicològic nord-americà i asiàtic.
S'ha de dir, però, que les dimensions monstruoses de la Segona Guerra Mundial (II GM) varen suposar no sols una catàstrofe humana fruit de la conflagració sinó també un factor afegit, que generalment es deixa de banda en la historiografia militar, com són els diversos genocidis duts a terme, en especial el del poble jueu europeu, que va assolir els 6 milions de víctimes, però també els genocidis del poble gitano o dels ciutadans amb discapacitat.
A hores d'ara no se sap el nombre de víctimes reals, però les estimacions més fiables acrediten entre 55 i 60 milions d'éssers humans morts, en una banda màxima de 70 i una mínima d'entre 40 i 45 milions.
Els judicis de Nuremberg, des d'una perspectiva eurocentrista, van ser l'inici d'una certa justícia universal, que s'ha anat desenvolupant fins al moment present amb no poques ambivalències i dificultats.
Tanmateix, els judicis i la seva experiència i ensenyament no ha evitat l'existència de barbàries posteriors de dimensions colossals, com els genocidis de Rwanda, Cambodja o Darfur, o el del poble kurd a Turquia i l'Iraq, o bé l'existència de dictadures militars i de tot tipus que sovint, un cop caigudes, no han donat peu a cap tipus de judici o revisió històrica, com és el cas de Corea del Sud, Indonèsia [ 2 ] o Taiwan, per no esmentar també l'Europa postcomunista o els països feixistes europeus post-II GM, com Espanya o Portugal.
Els eixos fonamentals dels judicis de Nuremberg, en termes amplis, són els següents:
Els coneguts com a «judicis de Nuremberg» específicament es varen celebrar en aquesta ciutat alemanya, referent del nacionalsocialisme —per això de l'elecció, ja que el partit nazi NSDAP hi celebrava els seus congressos—, i es varen dur a terme entre el 1945 i el 1946.
Es varen jutjar un grup molt petit però altament jeràrquic de nazis i els jutges varen ser els de les quatre potències aliades vencedores més fortes o que més varen patir la barbàrie nazi: Regne Unit, França, la Unió Soviètica i els Estats Units.
A diferència dels tribunals internacionals actuals, en què no es pot imposar la pena de mort, el veredicte del primer judici sí que va establir condemnes a mort, a banda de llargues, mitjanes o curtes sentències de presó per a altres processats.
S'ha de dir que la majoria dels acusats varen reconèixer la seva participació en la II GM i en els actes que els implicaven, si bé jurídicament varen al·legar quasi tots l'obediència deguda a l'autoritat superior.
En la II GM i en l'Holocaust varen participar centenars de milers de funcionaris i ciutadans alemanys i d'altres nacionalitats de manera més o menys activa o passiva.
En el primer judici de Nuremberg, aquests perpetradors de primera o segona línia no varen ser jutjats.
De fet, el judici inicial i els posteriors, fins a la dècada dels seixanta —i encara avui, quan es processa algun criminal nazi— va estar fortament influenciat pel factor de l'inici de la Guerra Freda i de l'enfrontament a un nou enemic: la Rússia de Stalin.
El pragmatisme dels governs es va imposar a la justícia, i bona prova d'això són els casos de reintegració professional a la vida quotidiana alemanya d'exmilitars o exnazis que no varen ser jutjats.
Les dades clau del primer procés comencen a l'agost del 1945 i acaben a l'octubre del 1946.
Es forma un Tribunal Militar Internacional, i els encausats varen ser processats —i condemnats, segons els casos— per crims contra la pau, crims de guerra i crims contra la humanitat —o conspiració per cometre qualsevol dels anteriors.
En el cas de crims contra la humanitat, es van definir com a tals l'assassinat, l'extermini, l'esclavatge, la deportació i altres actes inhumans comesos contra la població civil, abans o durant la guerra, o la persecució per raons polítiques, racials o religioses.
Varen ser imputats 24 jerarques nazis d'altíssim rang, entre els quals destaquen Goering, Rudolf Hess —segon líder del NSDAP—, Keitel —cap de les forces armades—, Frick —ministre de l'Interior—, Frank —governador de Polònia—, Raeder —cap de la Marina—, Von Schirach —cap de la Joventut Hitleriana— i Streicher —editor i periodista antijueu radical—, entre d'altres.
El judici va ser relativament curt en el temps, comparat amb els processos actuals en el Tribunal Penal Internacional, ja que ens trobem, en aquell moment, a l'inici d'un moviment de justícia internacional, però també d'un fort component de venjança o de geoestratègia internacional —aquí la Unió Soviètica va tenir un paper clau—, ja que la posició dels tres països aïllats occidentals no era la mateixa que la voluntat de Stalin, qui possiblement hauria passat per un judici massiu a desenes o centenars de milers de criminals i col·laboradors, ja que no cal oblidar que la Unió Soviètica va «aportar» 24 milions de morts, dels quals al voltant d'11 milions eren ciutadans civils.
La pena de mort va recaure en 12 imputats, més 3 condemnes a mort i altres sentències d'entre 10 i 20 anys, a més de 3 absolucions.
El Tribunal va ser qüestionat pels imputats perquè no hi havia suport jurídic previ ni antecedents.
Un aspecte «formalista» que pot ser cert, però impossible de casar amb un concepte de drets humans mínimament assumit per la col·lectivitat.
Per això, els Estatuts del Tribunal varen recuperar el concepte de crim contra la humanitat definit a la Convenció de la Haia del 1907, però en d'altres casos es tipificaren per primer cop alguns delictes.
Per aquesta raó, la justícia universal ha evolucionat, ja que avui dia ja no es pot al·legar un dret creat amb posterioritat als crims, sinó que per tot el món ja és coneguda l'existència de delictes especialment «odiosos», inexcusables quan es cometen.
La clau de l'inici d'aquesta justícia universal a Nuremberg no és desvalorar els altres conflictes militars anteriors de la història.
Si bé amb moltes reserves —perquè tots els països han participat en guerres amb connotacions genocides a vegades col·laterals, com l'ocupació japonesa de Corea a partir del 1910—, la II GM va suposar una matança militar però també l'eliminació de persones per raons de raça, discapacitat o altres consideracions no estrictament militars.
El primer judici de Nuremberg va ser l'inici d'altres, un total de 13, ja menys coneguts per la consciència europea, però igualment importants.
A diferència del primer, els altres dotze varen ser jutjats per juristes nord-americans.
S'ha de dir que els EUA no varen forçar la resta de potències aliades que varen col·laborar en el primer judici que compartissin aquests nous processos.
En aquest sentit, durant un període més llarg, es varen jutjat els metges («judici dels doctors»), el sistema judicial; es varen celebrar judicis contra la maquinària industrial del Reich, personificada, per exemple, en el judici a IG Farben, Friedrich Flick o Alfred Krupp, o contra els àmbits militars, com el judici contra els Einsatzgruppen o l'anomenat «judici dels ostatges.» [4]
Per no caure en l'eurocentrisme, s'ha de dir que també es va constituir un Tribunal Penal Militar per al Llunyà Orient, que va jutjar criminals de guerra japonesos.
En aquest cas els jutges varen ser de més països, a banda del quatre europeus, concretament la Xina, Austràlia, el Canadà, Nova Zelanda, l'Índia i les Filipines.
El procés va durar del 1946 al 1948, si bé es varen realitzar altres judicis en països asiàtics diferents del Japó.
El delictes jutjats varen ser els mateixos que a Nuremberg al 1945-1946.
S'ha de dir que el judici ha estat impregnat sempre d'un factor polític gens menyspreable: no va ser jutjat el cap de l'Estat del Japó, l'emperador Hirohito, que sens dubte havia atorgat consentiment als crims comesos pel Japó.
Però, despullat de la seva naturalesa «divina», no va ser imputat i, a més, es va mantenir com a emperador, ja que els Estats Units, amb un pragmatisme difícilment justificable en termes jurídics, va preferir mantenir-lo al seu lloc i així establir el Japó com una enorme base d'operacions per a la zona d'Àsia-Pacífic.
Amb aquesta singularitat política, tots els imputats varen ser condemnats, amb unes penes que varen oscil·lar entre la pena de mort i la presó perpètua.
Tanmateix, algun condemnat, com Shigemitsu Mamoru —ministre de Relacions Exteriors, condemnat a 7 anys— va ser indultat i fins i tot va tornar a ocupar el mateix càrrec de ministre al 1954.
De nou, la justícia universal s'adaptava als nous paradigmes polítics: un Japó «aliat» dels EUA no podia ser castigat de per vida i humiliat en termes de geoestratègia, i la realitat política havia canviat: els EUA disposaven d'un bon aliat en termes polítics i econòmics a l'Àsia enfront del nou enemic de l'època, l'URSS, que a través de Sibèria arribava a les fronteres japoneses i la Xina, i el conflicte entre ells i els països occidentals en la Guerra de Corea del 1950-1953.
El Tribunal d'Orient ha estat criticat per altres factors, també.
Per la ignorància dels crims de guerra i contra la humanitat comesos pel Japó a Corea, per exemple.
Varen quedar fonamentalment impunes els crims de l'ocupació japonesa de Corea, l'experimentació amb armes biològiques, els treballadors forçosos coreans enviats al Japó [5] o l'esclavatge de «confort» —coreanes obligades a exercir de prostitutes gratuïtes els soldats japonesos en xifres que arriben a les 200.000 dones.
Com a conclusió, es pot dir que els aspectes positius d'ambdós judicis, però, són molt més nombrosos que els negatius.
És cert que qualsevol acte de justícia universal està impregnat de components polítics i geoestratègics que no es poden oblidar i que suposen un debat gens fàcil entre justícia i pragmatisme.
Però s'evidencia que la construcció d'una justícia que persegueixi els delictes que anomenem «specialment odiosos» és ja imparable i sense tornada enrere, i que ja no es correspon amb situacions excepcionals, sinó que ha vingut aquí per quedar-se, malgrat les dificultats aplicatives i els interessos polítics que sovint contradiuen la teoria i la pràctica.
[1] Alguns càlculs, però, eleven la xifra a 100 milions, fins i tot, ja què es considera que determinats fets o circumstàncies (fam, genocidis interns a l'URSS, etc.) han estat ocultats o desfigurats i no comptabilitzats com a fruit de la II GM, i per tant en cap cas mai jutjats.
Per exemple, entre 2 i 4 milions de bengalís varen morir a l'Índia víctimes de la fam provocada pel conflicte.
[2] Indonèsia és un supòsit paradigmàtic mai jutjat, atesa la seva aliança prooccidental i anticomunista en mig de la Guerra Freda.
Al 1960 es va acusar el Partit Comunista d'intent de cop d'estat i això va comportar l'assassinat de prop de 500 000 indonesis i més d'un milió de detinguts.
Teòricament, en aquesta recerca va ajudar el servei d'intel·ligència nord-americà, la CIA.
[3] Un cas profundament vergonyós per als estudiosos dels serveis d'intel·ligència, i que mai va ser jutjat, ben al contrari.
Reinhard Gehlen, amb càrrec de major general de la Wehrmacht i cap de contraintel·ligència al front rus, va ser després reclutat pels EUA per utilitzar la seva eficaç xarxa d'espies contra l'URSS, va ser director del servei secret alemany fins al 1968 i va posar en marxa l'organització Gehlen, l'operació secreta de guerra bruta Gladio de l'OTAN i la CIA per impedir l'accés de comunistes als governs occidentals; i se'l suposa relacionat amb l'organització Odessa, xarxa de suport a la fugida de nazis cap a l'Amèrica del Sud.
[4] Relatiu a actes militars alemanys en l'ocupació de Iugoslàvia, Albània i Grècia.
[5] Sembla pacífic considerar que varen ser tractats com a esclaus i exportats uns 450.000 coreans.
[6] En termes jurídics i polítics, un dels casos recents més rellevants és la detenció del general Pinochet a Londres.
Ordenat per un jutge espanyol i executada la detenció per la policia britànica i concedida l'extradició per la justícia d'aquest país, tots els governs implicats (Xile, Regne Unit i Espanya) en absolut volien jutjar el dictador, però el sistema judicial no era controlable i tampoc criticable per la diligència política, per bé que el resultat final va ser una jugada política prou coneguda per evitar el seu processament i segura condemna a Espanya.
Professor de la Facultat de Dret.
Gerent de la Diputació de Barcelona Especialista en serveis d'intel·ligència de l'Instituto General Gutiérrez Mellado