projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Des de la prehistòria es documenta la presència de l'home en l'actual terme municipal de Calders.
Ho demostren el sepulcre megalític de La Grossa (ara desaparegut) o el de Santamans.
Ja en època alt-medieval trobem nombroses referències que esmenten com a primer centre històric de Calders el format pel turó, on hi ha les restes de l'antic castell.
Aquest castell és documentat des de meitats del segle X sota el domini feudal dels senyors Calders, que mantenen la nissaga i la propietat del terme fins al segle XIII.
En aquest moment els Calders passen a ser propietaris de la Baronia de Segur i això comporta que el castell i les terres de Calders passen a mans dels senyors de Talamanca.
L'any 1476, per estratègies matrimonials, el domini passa a la família Planella que, a més a més de ser marquesos de Castellbell, es van autonomenar senyors de Calders fins a finals del segle XIX.
El poble de Calders s'origina al llarg de l'antic camí ral de Manresa Vic.
L'any 1686 ja hi ha documentades més de 40 cases edificades a banda i banda d'aquest camí, arribant-se el 1782 fins a les 96.
Aquesta situació a costat d'importants i antigues vies de comunicació ha fet de Calders un poble sotragat sovint per les guerres i revoltes del segle XIX i que li han donat un caràcter acollidor i de grans oscil·lacions demogràfiques.
Des de darreries del segle XIX i fins als anys vuitanta del segle XX, Calders va tenir en funcionament fins a tres fàbriques tèxtils.
Una al poble mateix, l'altra a Bellveí, i la tercera, la Colònia Jorba, a Viladecavalls de Calders.
Ara totes tres romanen tancades i abandonades.
L'any 1934 va segregar-se del municipi, l'actual de Monistrol de Calders a més a més de l'enclavament d'El Galobart, que passà a integrar-se al de Navarcles.
Actualment, Calders compta amb 946 habitants i forma part de la comarca del Moianès.
Calders té una tradició de forns de calç des del segle X i els tres dels quals se'n conserven restes van ser construïts pels propietaris de l'anomenada "casa del Forn" a mitjan segle XIX.
Els mateixos propietaris en van portar l'explotació fins a mitjan segle XX.
El Forn de la Calç de Calders està catalogat com a Bé Cultural d'Interès Local per l'Ajuntament de Calders i forma part del l'Ecomuseu del Moianès i del Geoparc de la Catalunya Central.
(fotografies dels webs Patrimoni Arquitectura i Ajuntament de Calders )
Sant Fruitós de Bages, municipi de vinyes i indústria
L'indret i l'església de Sant Fruitós de Bages estan documentats des d'abans de mitjan segle X. El municipi va ser el resultat de l'agregació de les parròquies d'Olzinelles, Vall dels Horts, Sant Iscle, Sant Fruitós de Bages i Claret, que tenien en comú el seu veïnatge i la seva dependència del monestir de Sant Benet de Bages.
L'església parroquial de Sant Fruitós, l'edifici més notable del nucli històric, és d'origen romànic, del segle XII, però va experimentar modificacions importants al final del segle XVI, encara dins de la tradició gòtica.
La dedicació de l'església a Sant Fruitós deriva de la presència d'unes relíquies d'aquest bisbe i màrtir tarragoní en aquesta població.
El temple és d'una nau, amb creuer i capelles laterals, amb el corresponent campanar quadrangular i un remarcable cimbori.
Omplien el seu interior tres retaules barrocs que van ser destruïts el 1936.
L'altar major era obra de l'escultor Francesc Grau, de l'any 1687.
Al segle XVIII hi va haver un creixement vinícola a les terres d'aquest municipi, com a conseqüència de la demanda d'aquest producte per part d'altres regions que no en produïen i, sobretot, de l'exportació del vi destil·lat com a aiguardent cap a les Amèriques.
L'activitat pròpiament industrial apareix a les darreries del segle XIX amb la implantació de les primeres fàbriques tèxtils: la de Sant Benet i més tard la del Pont.
Des d'aleshores el terme municipal ha vist créixer de manera contínua la superfície útil de sòl industrial, amb la creació de diversos polígons i zones industrials.
La població es reparteix en cinc nuclis principals: Sant Fruitós de Bages, La Rosaleda, Torrroella de Baix i les urbanitzacions de Les Brucardes i Pineda de Bages.
L'any 1940 hi havia 1.674 habitants del 1940, mentre que actualment compta amb 8.593 habitants.
(fotografies dels webs Patrimoni Arquitectura )
Calaf, municipi de vinyes i indústria
El topònim Calaf s'identifica com a berber, ja que aquest grup que devia defensar els llocs claus de la zona, a primers del segle IX.
No se sap molt bé el pas d'aquests establiments a mans cristianes, tot i que es considera que l'alta Segarra va ser reconquerida pel comte Guifré el Pilós a la darreria del segle IX.
Entre l'any 1010 i 1015, el comte Ramon Borrell i la comtessa Ermessenda de Carcassona van donar al bisbe de Vic un territori per poblar, que antigament s'anomenava Segarra, dins dels quals hi havia tres puigs anomenats Calaf, Calafell i Ferrera.
Posteriorment, el bisbe Borrell va encomanar la repoblació del territori a Guillem, que va ser l'encarregat de construir fortificacions a aquests tres puigs i de governar-los.
Més endavant va passar a ser territori de l'església d'Osona.
Així, l'any 1093 al peu del puig i del recinte fortificat del castell de Calaf va sorgir un nucli de població que es protegia amb una muralla feta de mur de tàpia.
Als segles XIV i XV hi havia diverses persones que es dedicaven al préstec de diners i se'ls feia constar com a jueus.
Sembla que la persecució de jueus que es va produir a Catalunya no va afectar als jueus que residien a Calaf, però més endavant no es fa cap altra referència, fent pensar, que els que hi havia es van convertir al cristianisme, van emigrar voluntàriament o van ser expulsats de Catalunya.
Entre el 1649 i 1654 va sorgir a Catalunya la pesta bubònica, i Calaf es va trobar afectada el 1651.
Només va durar deu mesos però va reduir la població a un 40%.
En acabar l'epidèmia, el poble de Calaf va aixecar l'ermita de Sant Sebastià, situada en un cim que porta el mateix nom, en acció de gràcies per haver-se acabat la devastadora epidèmia.
Amb la guerra de Successió, Calaf va patir moltes vegades els replegaments de les tropes borbòniques i el poble es veia trasbalsat a causa del comportament brutal dels soldats.
Durant el segle XIX Calaf també va patir les contingències de la guerra del Francès.
El 1833 Calaf va ser afectada per la primera guerra carlista, ja que el 1837 es va produir la càrrega de la cavalleria de Serrano a Calaf com a resposta al fet que les tropes carlistes de Benet Tristany havien posat setge a la població.
Els dos exèrcits es van enfrontar i els carlins es van haver de retirar.
Més recentment, Calaf va veure néixer Laureà Figuerola, l'instaurador del sistema monetari de la pesseta, a més de teòric i defensor de les teories lliurecanvistes i ministre de finances (entre 1868 i 1870).
Actualment Calaf compta amb 3.547 habitants.
(fotografies dels webs Patrimoni Arquitectura )
Sant Llorenç de Morunys i la Mola de Lord
La història de Sant Llorenç de Morunys va lligada a la del monestir que li va donar el nom tot i que en la documentació més antiga el lloc és esmentat com a Novezào Lanoves.
A primers del segle X (al voltant de l'any 910) en aquest lloc hi havia una casa i una església on hi vivien, sota una regla canonical de tradició visigòtica, uns clergues presidits per l'abat Bo.
Amb els anys la comunitat va rebent donacions de terres, en part pels comtes Borrell II i Ermengol I. L'any 1019, i en el marc de la política d'introducció de la regla benedictina, al monestir s'hi instaura aquesta regla, a instàncies del bisbe de la Seu d'Urgell, sant Ermengol, unint-lo al monestir de Tavèrnoles com a priorat.
Arran d'aquesta instauració, es comença la construcció del temple romànic que avui és el temple parroquial.
Segons un document de l'any 1069 (que no ha pogut estar autenticat), el comte Ermengol IV hauria donat aleshores a Sant Llorenç la Mola de Lord.
I l'any 1283 Ramon Folc, primer comte de Cardona, concedeix l'estatus jurídic de vila franca a les famílies que s'havien anat instal·lant al voltant del monestir.
Això, doncs, significa el naixement de la vila de Sant Llorenç (que durant un temps va ser nomenada Vilafranca) per bé que des de temps abans s'havia anat formant una agrupació de cases al voltant del monestir que eren conegudes com La Pobla.
Cap al 1400 la vila ja és emmurallada amb l'actual planta pentagonal irregular.
A l'interior del monestir de Sant Llorenç de Morunys, l'any 1419 Lluís Borrassà pinta el retaule de l'Esperit Sant i l'any 1480 Francesc Solives pinta el retaule de la Pietat.
No és fins el 1713 que Joan Francesc Morató esculpeix el retaule de l'altar major seguint la traça de Segimon Pujol, avi del famós escultor Josep Pujol i Juhí qui, entre 1773 i 1774, construeix la capella de la Mare de Déu dels Colls.
Ja més recentment, els primers dies de l'any 1823 Antoine Rotten, general de l'exèrcit liberal, dóna l'ordre de calar foc a la vila i el dia 20 de gener Sant Llorenç de Morunys ja ha estat reduïda a ruïnes després d'haver estat saquejada.
El terme municipal de Sant Llorenç de Morunys té 4,34 quilòmetres quadrats repartits en dues porcions.
La part més gran del terme municipal, que inclou el nucli urbà, té uns 3,6 quilòmetres quadrats.
La primera documentació coneguda sobre Olost és relativa a una venda de terres a la demarcació de l'església de Santa Maria d'Olost, l'any 908 i, al llarg del segle X, el nom de Santa Maria d'Olost apareix en documents diversos.
Pel que fa a Santa Creu de Jutglar, la primera informació data del 984, amb l'església de Santa Creu depenent de l'església de Santa Maria d'Olost.
Durant l'Edat Mitjana, Olost va ser una de les poblacions amb més pes del Lluçanès.
Amb la construcció del castell d'Olost el segle XI va començar la llinatge dels senyors d'Olost.
El 1230, els senyors d'Olost es van unir per matrimoni amb la família dels Peguera, que es van instal·lar al Lluçanès i van acabar posseint, gràcies a la compra de la baronia de Lluçà, la major part del Lluçanès.
Quan al segle XVII es va crear la nova sotsvegueria del Lluçanès (després d'un llarg procés que va arrencar al segle XIV), les reunions del Consell i els Jurats es van celebrar a Santa Creu de Jutglar fins al 1728.
Es reunien anualment a la Casa Gran, una de les masies més antigues del Lluçanès.
L'objectiu de la sotsvegueria era deslligar els nobles de la jurisdicció feudal dels Peguera i passar a dependre directament del rei.
I cap al 1733 es va construir una nova església a Santa Creu de Jutglar, la que hi ha avui, uns metres apartada de l'antiga i, paral·lelament, es va començar a formar el poble.
Des de la meitat del segle XVIII fins a la meitat del XIX, Olost va viure un gran creixement econòmic i demogràfic gràcies a la implantació d'indústries tèxtils.
D'altra banda, el 1835 els carlins van atacar i ocupar el poble, en mans fins llavors dels isabelins, i van cremar l'església.
A partir de meitats del segle XIX, hi va haver una davallada demogràfica, fruit d'un estancament econòmic, de manera que, mentre l'any 1857 hi havia 1.211 habitants, l'anya 1900 va baixar a 917 habitants.
Actualment compta amb 1.188 habitants.
(fotografies dels webs Patrimoni Arquitectura )
La vila closa de Pinell de Solsonès té el seus orígens al castell i a la vila fortificada dels segles XII-XIII, quan va del domini dels senyors de Pinell als de Cardona.
Cap al finals del segle XVI, els Cardona van transformar el castell en una casa senyorial.
La vila closa de Sant Climenç, en ser l'únic nucli d'habitatges del municipi de Pinell (ja que el terme municipal està composat per diversos disseminats), fa les funcions de «capital» del municipi.
El Solsonès va ser un territori de frontera, especialment, durant els segles X-XII i, per tant, es va organitzar en termes de castells.
A Pinell hi ha el Castell de Madrona (de l'any 964), el de Pinell (també de l'any 964, i actualment desaparegut) i el de Miraver (de l'any 1000, i també desaparegut).
Cap al segle XII, quan els atacs musulmans ja havien disminuït, apareixen alguns petits castells que defensaven petits termes vinculats, generalment, a una parròquia, i és el moment en què es construeix el Castell de Sant Climenç a l'any 1199 (actualment, també desaparegut).
El Castell de Madrona comparteix l'espai amb l'antiga església de Sant Pere de Madrona, d'estil romànic, i ambdós edificis configuren un espai monumental assentat dalt de la roca amb un fort desnivell als vessants.
Com era habitual a la baixa edat mitjana, no era habitat pel senyor feudal sinó per un pagès que n'estava al càrrec de l'edifici i de les terres.
Des del segle XVII, el mas Castell va ser habitat per una família.
Per altra banda, la presó del castell es va conservar fins a principis del segle XX.
Un altre castell del terme municipal és el Castell de Sallent, del qual actualment en queden unes restes, que recorden els castells formats per una torre i un recinte propis dels segles XI i XII.
Actualment, es conserva tan sols una torre de planta circular, damunt de l'Església de Sant Jaume orientada cap a una de les valls laterals del riu Llobregós.
De la torre se'n conserva la meitat nord, amb una alçada d'11 metres, i s'hi han realitzat obres de sanejament, consolidació i rejuntat de les parets de l'estructura existent.
També s'hi han fet estudis i treballs arqueològics descobrint la base soterrada i les muralles de l'entorn.
El disseminat de Miravé és un poble íntegrament dispers que abasta l'extrem nord-oriental del terme municipal, format al voltant de la parròquia de Sant Pere de Miravé.
El municipi també compta amb el Dolmen de la fossa del cami dels Casals, que data del 3000 abans de Crist.
Aquest sepulcre es troba orientat d'est a oest al costat del camí de Casals per on hi passa el GR3, fet que el fa visible per als excursionistes que freqüenten la zona.
I també hi trobem el Jaciment del Serrat dels Moros de la Codina, que destaca per haver tingut diferents superposicions de poblament i d'usos, des del bronze final/primera edat del ferro a l'època ibèrica, romana i medieval.
Respecte a les fases de l'edat de bronze, tan sols s'han trobat materials dispersos, com ceràmica.
(fotografies del web Patrimoni Arquitectura i Ajuntament de Pinell de Solsonès )
La seva primera notícia documentada consta de l'any 905, quan es va fer la consagració de l'antiga església de Sant Jaume Vell, situada sobre un espadat que domina el poble.
Aviat aquesta església va adquirir preeminència sobre les altres esglésies veïnes, que amb el temps han desaparegut o han estat abandonades.
Al darrer terç del segle XI es va construir la nova església, més espaiosa i en un lloc més planer, i es va abandonar la vella, avui en ruïnes.
L'església nova va ser dedicada a sant Jaume, sant Pere i sant Joan, i a partir del 1140 va aplegar una comunitat de canonges augustinians, regida per un prior, i a partir de 1395 va ser regida per priors comendataris.
L'extinció dels monestirs de l'orde de Sant Agustí dictada pel papa Climent VIII l'any 1592 va fer que passés a dependre del bisbat de Solsona.
Actualment només n'ha perviscut l'església, un dels millors exemples del romànic llombard català, ja que les dependències monàstiques (organitzades entorn d'un claustre del qual només resten alguns capitells) van ser enderrocades al segle XVII, en construir-se la rectoria.
L'església va ser restaurada els anys 1962-1966 i és un magnífic edifici d'una nau, coberta amb volta de canó, reforçada per un arc toral, rematada a llevant per un transsepte, al qual s'obren tres absis.
Un altre edifici religiós del municipi és l'església de Sant Esteve de Tubau (o de Montner), que es troba a tocar de la masia de Tubau, al nord-est del terme municipal.
Es tracta d'una església prerromànica, formada per una sola nau rectangular, orientada a llevant i coronada per un absis, que va ser restaurada l'any 1974.
La població de Sant Jaume de Frontanyà ha anat oscilant, en les darrers vint anys, entre els 32 habitants (l'any 2006) i els 19 habitants (l'any 2011), i actualment compta amb 30 persones censades.
(fotografies del web Patrimoni Arquitectura i Ajuntament de Sant Jaume de Frontanyà )
El poble de Sobremunt és al sector septentrional del municipi i forma l'únic nucli agrupat del terme entorn de l'església parroquial de Sant Martí de Sobremunt, que ja estava documentada l'any 1094.
El terme comprèn, a més del poble de Sobremunt, les caseries de Santa Llúcia de Sobremunt i de Sorreig.
Les primeres dades de població, que formava part del castell de Voltregà, daten de 1350 i fan referència a més de 50 famílies.
El poble dedica gran part de la seva activitat econòmica al sector primari, amb conreus de cereals (blat, ordi, civada) i el farratge, mentre que la ramaderia es dedica sobretot a la cria de bestiar porcí i boví.
Antigament hi havia hagut molins fariners, fins arribar a tenir-ne vuit, situats prop de rierols, com ara el molí de Guiteres.
El terme va passar a formar part de la baronia de la mitra de Vic al segle XIV i des del segle XVI va passar a tenir batlle propi, tot i que supeditat al consell de Sant Hipòlit de Voltregà, del qual es va independitzar pràcticament cap al 1780.
Finalment, Sobremunt va formar ajuntament autònom el 1820.
Sant Martí de Sobremunt va ser transformada totalment el 1620, aprofitant una bona part dels murs romànics.
L'any 1760 va ser ampliada i decorada amb elements barrocs, i el 1890 li van afegir una espaiosa capella del Santíssim.
A la segona república, l'any 1937, va canviar el nom oficial pel de les Roques d'Osona.
La caseria de Santa Llúcia de Sobremunt es troba al nord-est del terme, presidida pel santuari del mateix nom, situat al punt culminant de la serra de Sobremunt (a 952 metres d'altitud).
El santuari és una capella que apareix documentada l'any 1370.
La caseria de Sorreig es troba al sud-oest del nucli de Sobremunt.
En aquest sector hi ha una petita capella de Sant Roc, erigida probablement arran d'una de les epidèmies de còlera de meitats del segle XIX.
Entre les masies més importants del municipi destaquen el gran mas Potelles, Conjunta, l'Aumatell, Beuloví i el Muntaner.
Actualment, el municipi de Sobremunt, situat a la comarca natural del Lluçanès, acull 79 habitants.
(fotografies del web Patrimoni Arquitectura i Ajuntament de Sobremunt )
Sí, hem cregut fermament en la necessitat de pujar al tren de les xarxes socials.
Enguany celebrem el desè aniversari de la Delegació del Govern a la Catalunya Central, i primer amb la web, després amb el Twitter, i ara amb aquest nou canal, el butlletí, estem més convençuts que mai de la importància de la comunicació en la relació entre l'administració i la ciutadania.
Anem avançant amb l'ús de les eines de comunicació i xarxes socials que responen a uns objectius.
Cal tenir clar perquè les utilitzem i què n'esperem.
La resposta és clara, ens motiva estar sempre al servei de les persones, entitats i empreses que formen part de la Catalunya Central, amb els 169 municipis distribuïts en prop de 6.000 km2.
En un àmbit amb gran capacitat de treball conjunt que ens ha de fer més grans i ens ha de permetre recosir el territori entorn de projectes estratègics, trobant aquells aspectes en què som singulars.
I en això una bona comunicació hi té un paper molt rellevant.
El butlletí informatiu ha de servir per explicar als ciutadans tot allò que ens interessa donar a conèixer sobre la nostra activitat, i per tant com a eina de d'informació directa en tot allò que resulti d'interès a la ciutadania i als municipis de la Catalunya Central.
El proppassat dilluns, 6 de febrer, com a delegada territorial del Govern de la Generalitat a la Catalunya Central, vaig tenir l'ocasió de poder ser present i acompanyar al 129è president de la Generalitat, Artur Mas; qui en va ser la seva vicepresidenta, Joana Ortega, i qui en va ser consellera d'Educació, Irene Rigau, davant del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya.
I ho vaig fer en el marc de la presència del conjunt de càrrecs públics que, en coherència amb el lloc que ocupen, se saben coresponsables de la implementació de la voluntat ciutadana; i ho vaig fer amb el conjunt de la ciutadania que, amb la fermesa d'aquell que se sap imparable, va voler i poder acompanyar aquells a qui ara es pretén criminalitzar.
En la declaració institucional del president Puigdemont, feta poc abans de la cita judicial, ja assenyalava que "seran jutjats per una causa que mai hauria hagut d'arribar als tribunals".
De fet, i mirat amb la necessària perspectiva que el temps dóna a la realitat, ni el judici té raó de ser, ni tan sols la seva principal causa, la prohibició de la consulta en el seu moment.
Difícilment es pot concebre la prohibició de l'exercici democràtic a decidir sobiranament, i més quan aquesta prohibició deslegitimada es contraposa a una democràcia legítima.
Amb la judicialització d'uns càrrecs públics que han vertebrat i vehiculat la voluntat majoritària d'un poble que se sent i és sobirà del seu propi present i futur, no es fa cap favor a la necessària i recomanable divisió de poders ara i sempre, no només en el camp formal sinó també en el material.
Difícilment podem ser pretesos valedors i defensors d'un Estat de dret, democràtic i social, si no som capaços de garantir-ne les essències.
I aquestes [essències] són les que es pretén salvar amb ferma defensa de la voluntat de decidir lliurement la llibertat.
El 9 de novembre de 2014 exercíem el deure d'acomplir el mandat d'aquell qui és plenament sobirà, el poble, i ho vam fer responent al clam popular per a l'exercici democràtic del dret a decidir.
El 6 de febrer de 2017 hem exercit la coherència en el pensar, en el sentir, i en el fer; una coherència que ens porta a continuar argumentant des de les institucions democràtiques que no es pot impedir la lliure voluntat pacífica, a creure'ns possibles entre tots de fer realitat un anhel comú, i a acceptar que no ens serà gens fàcil.
Però per això, i a diferència d'aquells qui apliquen decisions i intromissions d'uns pocs a la col·lectivitat, de dalt a baix, des d'aquí hem de continuar bastint un projecte de tots plegats, des de la base, amb consciència social i amb encomana final a les institucions que ens representen, també democràticament.
El 9N vam votar, el 6F hi vam ser, i ben aviat també podrem dir que junts ho vam aconseguir.
Delegada Territorial del Govern a la Catalunya Central