Julián Grimau García, dirigent del Partit Comunista d'Espanya, va ser detingut a Madrid el 7 de novembre de 1962, torturat a la Direcció General de Seguretat, per membres de la Brigada Política Social.
La dictadura, a través del sinistre coronel Eymar, amb la col·laboració de la Policia Política de Barcelona i la Fiscalia de la Causa General, va muntar i instruir l'expedient acusatori.
Editorial d'un número especial de Mundo Obrero, publicació clandestina del Partit Comunista d'Espanya, condemnant l'execució de Julián Grimau el mes d'abril de 1963. © Arxiu Nacional de Catalunya.
Manifestació a Itàlia en protesta per la mort de Julián Grimau.
A la pancarta s'hi pot llegir: "Honor a Grimau, víctima del feixisme". © Arxiu Nacional de Catalunya.
Ara que, parafrasejant el poeta català Jaime Gil de Biedma, "fa cinquanta anys de quasi tot", ens veiem immersos en múltiples i variats actes commemoratius d'aquesta xifra rodona, que suposen ni més ni menys que mig segle de les nostres vides, però que ajuden a recordar i rememorar múltiples esdeveniments, persones i activitats que en certa mesura ens van impactar al seu dia i que conformaren la nostra personalitat i formen part de les nostres vivències.
El 20 del passat mes d'abril es compliren cinquanta anys de l'afusellament del dirigent del Partit Comunista d'Espanya Julián Grimau García, com a conseqüència de la condemna imposada en el consell de guerra celebrat a Madrid dos dies abans.
Grimau va ser detingut per membres de la Brigada d'Investigació Social - Policia Política del règim entre els dies 7 i 8 de novembre de 1962.
A la seu del que llavors era la Direcció General de Seguretat, va ser torturat i posteriorment abocat al cel-obert de l'edifici des d'un dels pisos superiors.
Fou atès a la farmaciola del centre esmentat i després traslladat a l'hospital, on va ser intervingut quirúrgicament.
Finalment, va ser processat en la causa 1601/62 pel Jutjat Especial Militar d'Activitats Extremistes i Subversives del coronel d'Infanteria, mutilat per la pàtria, Enrique Eymar Fernández.
Entre ambdós esdeveniments hi ha —i està degudament acreditada— una molt estreta relació que convindria tornar a explicitar per donar-la a conèixer a tothom i, especialment, a les noves generacions.
És per això que s'han celebrat diversos actes en ocasió del cinquantenari, als quals he estat convidat, i a tot arreu he destacat que per les circumstàncies concurrents, la mort de Julián Grimau és un clar supòsit de crim d'estat.
A una jove i intrèpida periodista de ràdio que em va trucar perquè li fes cinc cèntims del que va ser i va significar el TOP, segurament per fer-ne el titular corresponent de la notícia, li vaig respondre: "un crim d'estat en la gestació i en el naixement del TOP".
A aquesta conclusió vaig arribar-hi després dels treballs d'estudi i la recerca durant gairebé cinc anys per a la tesi doctoral, llegida a la Facultat de Dret de Sevilla el 27 de novembre de 1997, sota la direcció dels catedràtics Francisco Muñoz Conde, de Dret Penal, i Antonio Miguel Bernal, d'Història del Pensament Econòmic, 4 que va merèixer la màxima qualificació acadèmica i els continguts de la qual, també per unanimitat, van aconsellar de publicar.
Després dels consegüents "arranjaments" per convertir el producte acadèmic en un llibre publicable, i d'un llarg pelegrinatge per diverses editorials, que algun dia potser també publicaré per com de significatiu va ser, i per tal de posar de manifest les múltiples dificultats que a finals del segle XX, tot i haver passat ja vint-i-cinc anys d'ençà de la mort del dictador, va suposar la introducció en el mercat d'un llibre que tractava la repressió política de l'últim franquisme; doncs bé, després d'arranjar-lo, vaig aconseguir formalitzar un contracte amb l'editorial Planeta, Secció d'Història, que el va publicar l'octubre de 2001, amb el títol El TOP, la represión de la libertad (1963-1977), que va tenir una efímera existència i fugaç vida comercial fins a començaments de març de 2002, quan l'editorial decidí unilateralment retirar-lo de la venda i saldar-lo, cosa que em van comunicar per escrit amb l'al•legació que no tenien prou espai al magatzem.
Les raons que em van portar a concloure que la mort per afusellament de Julián Grimau era un crim d'estat les vaig raonar i classificar en dos dels nou capítols de la inicial tesi acadèmica i en els dos de la publicació abans referida, que en síntesi obligada són les següents:
1.- A finals de l'any 1962 i principis de 1963, un sector important del franquisme, els anomenats "tecnòcrates", van arribar a la conclusió, després dels múltiples esdeveniments en aquell període (vagues de miners, reunió a Munic de part de l'oposició al règim, mobilitzacions universitàries, creixement de procediments davant l'encara viva jurisdicció de guerra, l'informe de la Comissió Internacional de Juristes —l'imperi de la llei a Espanya—, i la sol·licitud formal per iniciar negociacions per a una futura integració en l'Europa del Mercat Comú), que resultava del tot indefensable que la depuració de responsabilitats polítiques de treballadors i estudiants es continués executant per mitjans, instruments i tècniques regulades en l'àmbit jurídic militar.
2.- Per aquest motiu, es van començar a plantejar de substituir la parafernàlia dels consells de guerra i el paper protagonista de l'exèrcit en la repressió política canviant tot allò que sonava a "militar" per una justícia amb aparença de "civil".
I com fos que, des de la mateixa creació del nou estat, s'havien emprat amb profusió, per a la repressió de conductes polítiques, determinades tècniques, com ara posar en marxa i funcionament jurisdiccions especials (les magistratures de treball el 1938, la de responsabilitats polítiques el 1939 i la de maçoneria i comunisme el 1940), van pensar en una de nova l'escomesa de la qual seria jutjar les conductes polítiques que volguessin canviar i subvertir els anomenats "principis fonamentals del Movimiento" i pertorbar l'ordre públic.
3.- La creació de la jurisdicció d'ordre públic va ser un "infantament" institucional fruit d'un veritable pacte polític, amb les divagacions, aproximacions i compromisos polítics entre els representants de l'exèrcit vencedor de la Guerra Civil i els tecnòcrates aperturistes de l'Opus, que buscaven una nova imatge interior i exterior per al franquisme.
4.- Com en qualsevol altre infantament, van ser nou els mesos reglamentaris de gestació i embaràs, des de març fins a començaments de desembre de 1963, període dins el qual es va redactar un primer esbós del projecte que va ser tramès pel ministre de Justícia —Iturmendi— al totpoderós Carrero Blanco el 18 de març.
5.- El segon avantprojecte, de 3 d'abril de 1963, va ser sotmès a la consideració del Consell de Ministres el 5 d'abril, i tot i que va ser aprovat en aquella reunió, fou "hibernat i paralitzada la tramitació reglamentària" amb absoluta premeditació i traïdoria per decisió expressa del màxim òrgan polític col·legiat, presidit pel cap de l'Estat, Francisco Franco Bahamonde, en estar ja fixada la vista del consell de guerra contra Julián Grimau per al 18 d'aquell mes, en la causa 1601/62, seguida del procediment sumaríssim per presumpte delicte de rebel·lió militar.
6.- El divendres 19 d'abril es va tornar a reunir el Consell de Ministres, i es va donar compte al Govern de la condemna a mort imposada a Julián Grimau en el consell de guerra del dia anterior i que fou executada la matinada del dia 20 per un piquet de soldats de reemplaçament, amb diversos trets de gràcia de l'oficial que el comandava, que malauradament va acabar ingressat en un manicomi, potser per no haver superat mai la trista prova que el destí li deparà en la seva carrera professional.
7.- Sis dies després de l'afusellament, el 25 d'abril es va tornar a reunir en sessió extraordinària el Consell de Ministres i continuà la tramitació de l'Avantprojecte de llei de creació de la jurisdicció d'ordre públic, datat del mateix 25 d'abril, i que, a diferència dels dos anteriors dels dies 5 i 19, estava rubricat pels ministres de Justícia i de l'Exèrcit i pel sotssecretari de la Presidència (en els dos anteriors només hi constava la firma del primer dels tres càrrecs esmentats, tot i que la circumstància no es fes constar en l'acta oficial del Consell, que preceptivament haurien de signar tots els ministres presents).
8.- El 3 de maig, passats quinze dies de l'afusellament, entre els més de tres-cents assumptes que figuraven en l'ordre del dia per a la reunió del Consell de Ministres no hi havia el de l'aprovació de la jurisdicció d'ordre públic, omissió que contrastava amb la transcendència que hi donava el comunicat oficial de la roda de premsa convocada pel ministre d'Informació, Fraga Iribarne, per donar compte dels assumptes tractats en aquella reunió: en el preàmbul ja expressava la convicció que la nova disposició creadora del Juzgado y Tribunal de Orden Público constituïa una importantíssima llei que el Govern adaptava per perfeccionar l'"estat de dret a Espanya", en desenvolupament dels principis del Movimiento Nacional y del Fuero de los Españoles.
9.- La versió real del que va passar es desprèn de l'anotació manuscrita que Carrero Blanco va deixar en els fulls de l'ordre del dia de la reunió de 3 de maig de 1963: "Justicia, 13.30-13.55.
10.- En els tres avantprojectes figurava la derogació expressa de la jurisdicció especial de maçoneria i comunisme de 1940 i una sèrie de disposicions relatives a la jurisdicció penal, que revisaven determinats apartats del Decret 1794/1960, de 21 de setembre, relatius a delictes contra la seguretat de l'Estat i la competència de la jurisdicció militar —disposicions que van ser injustament utilitzades per fonamentar jurídicament la condemna de Julián Grimau—; les matèries compreses en l'article 2 de l'esmentada norma quedaven sotmeses a la nova jurisdicció d'ordre públic.
11.- Tot aquests detalls estan documentats en les actes de les sessions del Consell de Ministres i les minutes de les ordres del dia corresponents, amb les anotacions manuscrites i els dibuixos de Carrero Blanco, que es conserven a l'Arxiu de la Presidència del Govern.
14.- Malgrat la taxativitat terminològica i conceptual que utilitzava Fraga sobre els acords del Consell de Ministres de 5 d'abril ("...
15.- A tall de conclusió, malauradament ambdós personatges polítics ja són morts i no podran donar compte de la veracitat de les seves afirmacions i contradiccions en relació amb la documentació oficial estudiada i anteriorment referenciada d'aquelles quatre sessions del Consell de Ministres entre el 5 d'abril i el 3 de maig de 1963 i de les singularitats que van concórrer en la tramitació anormal de la norma, anomenat primer Decret llei i després Projecte de llei de creació del Tribunal de Orden Público, coincidint amb el consell de guerra contra Julián Grimau i la seva posterior execució.
El que ningú no podrà negar és que si la norma hagués seguit el curs normal i no se n'hagués "hibernat i paralitzat" la tramitació administrativa, les reformes legislatives que contenia haurien tingut suficient entitat com per poder suspendre el consell de guerra o, si més no, evitar la condemna a mort de Grimau.