Desenvolupa projectes de millora en la gestió per a organitzacions públiques i privades a través de Consultoría Artesana en Red, empresa que va posar en marxa el 2003.
També és docent a la Universitat de Mondragón i investigador al MIK, centre d'investigació en gestió adscrit a la Facultat d'Empresarials.
Què ha canviat que ens obliga a parlar de les noves organitzacions obertes?
Les persones s'expliquen coses contínuament a les xarxes socials, creant l'efecte del que s'ha anomenat l' extimitat.
El que abans només es compartia en un espai privat, ara molta gent ho fa públic a través de les xarxes socials.
D'altra banda, tenim un gran indexador, que és Google, que fa accessible tota mena d'informació de manera molt ràpida i universal.
O sigui que en aquest nou context cal obrir les organitzacions?
Fa uns cinc o sis anys que tenim un grup de recerca a la Facultat d'Empresarials i hem constatat que no cal que ens plantegem la possibilitat d'obrir les organitzacions perquè actualment ja són obertes.
Les persones faciliten moltes dades sobre els seus llocs de treball i Google és capaç d'indexar un munt d'informació que ens exposa davant la societat.
Quines són les implicacions per a la vida de les organitzacions actuals?
Hi ha moltes organitzacions que s'han adonat que és tan valuós el coneixement intern com l'extern i que aquest bagatge exterior és molt enriquidor i útil quan, per exemple, decideixen posar en marxa processos oberts com un concurs públic d'idees, en què les aportacions de fora poden ser tan interessants o més que les de dins.
Abans s'entenia que la informació era poder, però ara cal entendre que la informació compartida és poder.
I això vol dir que s'ha de ser més competitiu compartint coneixement.
Un cas paradigmàtic és Mozilla; és a dir, un programari obert com el navegador Firefox de Mozilla, que s'està desenvolupant en obert i en el qual treballa gent de la Fundació Mozilla conjuntament amb molts voluntaris, fent codi que la Fundació ha posat a la seva disposició perquè el millorin.
I el resultat és un navegador de codi obert gestionat per una organització que incorpora unes pràctiques de gestió en obert.
Quins tipus d'organitzacions practiquen més aquesta nova filosofia de gestió?
En general t'adones que és més senzill treballar amb noves iniciatives empresarials que no pas amb empreses més consolidades amb un alt grau de protecció del coneixement.
Per exemple, Kaboom és una empresa americana que dissenya i munta parcs infantils, i ho fa amb gent voluntària de la comunitat.
Amb aquest objectiu desenvolupa un procés molt interessant d'obertura del seu saber fer ( know-how ) perquè els voluntaris han de ser capaços d'interactuar amb els professionals de manera productiva.
D'aquesta manera, els membres de la comunitat dissenyen i construeixen un parc en col·laboració amb l'empresa.
Com es pot integrar el coneixement de la gent de fora que no és a priori especialista en el saber fer de l'organització?
Les organitzacions obertes disposen de procediments molt interessants per manejar aquestes situacions.
En el cas de Mozilla hi ha mecanismes que permeten als mateixos col·laboradors decidir a qui atorguen més autoritat per tenir accés a un grau superior de coneixement.
Wikipedia també funciona així; si bé tots podem modificar en un moment determinat una entrada de la Wikipedia, hi ha certa gent que té més rang, en proporció al nombre de contribucions a la Wikipedia, i la mateixa comunitat estableix els seus sistemes de votació mitjançant la meritocràcia.
Tots aquests processos ens han de permetre determinar si algú ha adquirit certs drets o quins compromisos comporta un rol determinat.
En aquest sentit, nosaltres juguem amb els diferents elements quan gestionem aquests dos grans col·lectius: per un costat, el que forma part de l'organització, i per un altre, el que ha de ser recompensat de diferents formes, ja sigui atorgant-li privilegis de coneixement o mitjançant altres sistemes que el motivin.
Quines característiques tenen les empreses tradicionals que implanten aquest model de gestió, propi de les organitzacions obertes?
En general treballen amb productes o serveis que apassionen, que mouen al compromís de les persones col·laboradores.
Una altra característica és que han d'actualitzar constantment l'oferta de productes.
Per exemple, quan treballem amb Orbea, aquesta empresa no deixa mai d'explorar noves formes de gaudir amb la bicicleta, oferint alguna cosa diferent cada any.
D'altra banda, es tracta d'empreses que veuen Internet com una oportunitat i els seus clients són consumidors finals.
Quin paper desenvolupen les comunitats de pràctica a les organitzacions obertes?
El fet que les persones tinguin l'oportunitat d'interactuar entre elles amb la idea de compartir el que saben fer és un concepte potent.
Una altra cosa és com generen aquests espais les organitzacions perquè hi ha una estructura que pesa.
En realitat, ara oficialitzem i apliquem una cobertura metodològica al que s'ha fet sempre: que les persones que fan coses semblants s'agrupen per intentar aprendre els uns dels altres.
Per què les comunitats de pràctica pateixen tantes dificultats per desenvolupar-se a les organitzacions?
Les dificultats tenen a veure amb el pes de l'estructura formal, àrees funcionals, estructura jeràrquica, i, en canvi, l'estructura d'una comunitat de pràctica és horitzontal i transversal.
El problema és aquest, que has de treballar en un territori on la jerarquia té el seu pes i això no és fàcil.
Què pots comentar de la paradoxa del poder de participació de les tecnologies i les dificultats perquè siguin fomentades per les institucions?
Ara mateix tenim un galimaties com a societat que és difícil d'entendre.
La voluntat de participació és al carrer, però el punt de partida és un descontentament que actua com a autodefensa.
Hi ha, per exemple, un lloc on es recullen projectes de consum col·laboratiu i tenen un munt de projectes.
Però, per altra banda, és veritat que també hi ha molt de màrqueting i cosmètica quan les institucions parlen de participació.
No creus que estem pagant un excés de connectivitat i que és paradoxal que tinguem tantes relacions i tanta informació i que alhora perdem profunditat i capacitat de reflexió?
No crec que això sigui tan diferent del que passava en qualsevol altra època.
En definitiva, has d'estar al dia; és com quan passes per davant d'un quiosc ple de diaris i n'has de triar un o dos, depenent de la capacitat que tinguis.
El que necessites és, en el cas de les xarxes socials, gestionar bé amb fonts RSS i altres mitjans la subscripció a aquella tipologia d'informació que t'interessa, amb filtres propis, amb paraules clau, etc. En definitiva, la gestió de la informació és un repte.
Què t'agradaria destacar en la teva conferència a la VIII Jornada Compartim del 3 de desembre?
Que el món està obert, ens l'han obert, i ens obliga a gestionar les organitzacions amb una altra lògica, una lògica que ens pot reportar més competitivitat i eficiència si sabem gestionar aquest nou entorn de coneixement i relacions obertes.
Ja fa uns quants anys que impulsem comunitats de pràctica, tant dins del Departament de Justícia com fora, però, malgrat l'experiència assolida, no ens fa res dir que continuem tenint dubtes i sorpreses.
La història comença així: fa pocs dies vam tenir l'oportunitat i el privilegi d'assistir i participar, com un membre més d'un grup professional, en una comunitat que s'iniciava en la dinàmica de debat i interacció de les comunitats de pràctica.
La densitat de les converses (per fer servir aquest terme), la qualitat de la interacció, el sentit del que expressaven els participants i, especialment, el guany directe derivat d'aquesta interacció que es percebia en els participants, ens van fer ressituar (si no replantejar ) una premissa bàsica que hem mantingut fèrriament en el programa Compartim: les CoP en les organitzacions públiques, per ser eficients, s'han de centrar en la producció de coneixement i, per extensió, en la innovació.
Admetíem també, però com a mal menor, els enfocaments d'antena, de curació de continguts i de compartició, però sempre en un segon terme i com a element inevitable en el procés de transició cap a CoP productives.
I no es tracta ara de capgirar-ho tot i renegar del que som.
Per raons òbvies, hem de mantenir la mirada centrada en la producció de coneixement: en un món on tot es mesura, tant en produeixes (en elements tangibles), tant en vals (o sobrevius).
El que volem reivindicar ara, des de l'autoritat que atorga una llarga trajectòria d'impuls a comunitats de pràctica que produeixen coneixement i innoven, és el sentit inicial i l'origen de les CoP.
I, per a això, res millor que invocar els pares.
Legitimate peripheral participation (Cambridge University Press, 1991), atribuïen a les CoP, com a element principal, l'aprenentatge que es produïa.
O sigui, que l'invent consistia a aprendre, i aprendre dels altres.
En aquest sentit, Wenger concep l'aprenentatge com un procés de participació social i defensa que l'aprenentatge basat en la participació pot ser altament beneficiós per a les organitzacions...
I afegeix una càrrega de profunditat extra a les unitats de formació: "l'aprenentatge no es pot dissenyar; només es pot facilitar o frustrar".
I, en aquest sentit, 11 anys després Wenger, Etienne; Mcdermott, Richard; Snyder, William M. Cultivating Communities of Practice (Harvard Business Press, 2002), defineix la comunitat de pràctica com un grup de persones que comparteixen una preocupació, un grapat de problemes, l'interès comú sobre un tema, i que aprofundeixen en el seu coneixement i competència en aquesta àrea a través d'una acció continuada.
Les preguntes que ens plantegem, per tant, són: Poden conviure dos models diferents d'orientació en comunitats de pràctica?
L'organització defensa i manté igual les comunitats que estan orientades a la producció de coneixement i les que es formen per compartir i aprendre?
Creiem que les dues orientacions no es contraposen i que es tracta de fases diferents en l'evolució de la CoP: en una primera fase toca fer un acostament previ i posar en comú les rutines i procediments dels quals tots podem aprendre, i, en una segona fase, efectivament, un cop consensuat el bagatge comú, arriba el moment de produir coneixement i plantejar-se aquella fase màgica d'intentar arribar on ningú de la professió mai no ha arribat.
I és que, si hi ha alguna cosa de la qual no tenim cap dubte, és aquella dita que és una regla d'or per a totes les CoP, prescindint del seu nivell de maduresa: si vols arribar ràpid, fes el camí sol; si vols arribar lluny, fes el camí acompanyat.
El dia 3 de desembre, de 9 a 14.30 h, tindrà lloc al Centre d'Estudis Jurídics i Formació Especialitzada la VIII Jornada Compartim, amb el títol "Bon govern de les organitzacions obertes i processos participatius".
A més a més de conèixer de primera mà les millors pràctiques de les organitzacions que han apostat de forma decidida per la participació dels seus professionals i usuaris, la Jornada servirà per reflexionar sobre com ha de ser el bon govern i el lideratge d'aquestes organitzacions.
A més, es presentarà el llibre Compartim eines i processos per al treball col·laboratiu.
Comptarem amb la presència de ponents destacats com Julen Iturbe, de Mondragon Unibertsitatea; Eric Hauck, exdirector de comunicació de la Universitat Oberta de Catalunya; Carles Agustí, comissionat de Participació de l'Ajuntament de Barcelona; Juan Insua, del CCCBLab; Marc Parés, director de l'Institut de Govern i Polítiques Públiques de la Universitat Autònoma de Barcelona; i Ricard Ruiz de Querol, doctor en societat de la informació i el coneixement i soci director de Coperfield for Social Good.
Podeu fer la inscripció en línia fins al 27 de novembre.
La necessitat de gestionar webs i intranets més i més complexes i contextualitzar la informació en els processos de treball de l'organització ens obliguen a pensar en la manera en què es capturen, gestionen i distribueixen continguts en diferents formats.
La gestió de continguts ha evolucionat fins a esdevenir una pràctica organitzativa que combina processos, solucions informàtiques i competències tècniques per aconseguir el control global dels continguts i dels documents que rep i genera l'organització.
En aquest llibre se'ns parla que el fet de pensar i actuar col·laborativament en xarxa és un dels punts pedagògics forts del desenvolupament educatiu d'internet.
No obstant això, hem d'entendre que no n'hi ha prou de formar part dels fluxos de la xarxa, sinó que cal implicar-nos en tasques que exigeixen la coordinació grupal.
Diigo és una eina en el núvol per a la gestió de marcadors socials, la recerca d'informació i la gestió i compartició del coneixement, que es pot fer servir també com a bloc de notes i arxiu d'enllaços, imatges i documents.
Permet la selecció de la part d'informació que es vol desar mitjançant una eina que ressalta el text triat, i les notes es poden posar als documents com si fossin Post-its digitals.
A més de desar la URL de les pàgines web, amb Diigo es pot desar la imatge de la pàgina (amb notes i resaltats inclosos), i evitar així el problema dels enllaços trencats.
S'hi poden crear grups (públics o privats, grans o petits) per compartir i debatre els continguts.
El seu nom és un acrònim de Digest of Internet Information, Groups and Other stuff (compendi d'informació d'Internet, grups i més coses).
Es tracta d'un servei freemium, però la versió gratuïta ofereix molt bones prestacions.
Disposa d'extensions per als navegadors més utilitzats (Internet Explorer, Chrome, Firefox, Safari i Opera), i també d'aplicacions per als dispositius mòbils iOS i Android.