De l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu
Competències de les sales contencioses administratives dels tribunals superiors de justícia
Competència territorial dels jutjats i els tribunals
Constitució i actuació de les sales contencioses administratives
Representació i defensa de les parts
Objecte del recurs contenciós administratiu
Interposició del recurs i reclamació de l'expedient
Citació a compareixença dels demandats i admissió del recurs
Altres formes d'acabament del procediment
Recursos contra provisions i interlocutòries
Recursos de cassació per a la unificació de doctrina
Recursos de cassació en interès de la llei
Recursos contra les resolucions del secretari judicial
Procediment per a la protecció dels drets fonamentals de la persona
Procediment d'autorització judicial de conformitat d'una decisió de la Comissió Europea en matèria de transferència internacional de dades
Autorització o ratificació judicial de les mesures que les autoritats sanitàries considerin urgents i necessàries per a la salut pública i impliquin limitació o restricció de drets fonamentals
Procediment en els casos de suspensió administrativa prèvia d'acords
Procediment per a la garantia de la unitat de mercat
Procediment per a la declaració judicial d'extinció de partits polítics
Disposicions comunes als títols IV i V
Incidents i invalidesa d'actes processals
Disposició addicional primera - Disposició final tercera
Territoris històrics i Comissió Arbitral del País Basc
Recursos contra determinats actes, resolucions i disposicions
Modificació del text refós de la Llei de procediment laboral
Modificació del text articulat de la Llei de bases sobre el procediment econòmic administratiu
Referències al recurs de súplica
Incidència de les competències de la Unió Europea en el procés contenciós administratiu tributari
Afers de la competència dels jutjats contenciosos administratius
Procediment especial per a la protecció dels drets fonamentals de la persona
Procediment especial en matèria de suspensió administrativa d'acords
Supletorietat de la Llei d'enjudiciament civil
La jurisdicció contenciosa administrativa és una peça capital del nostre Estat de dret.
Des que va ser instaurada al nostre sòl per les lleis de 2 d'abril i 6 de juliol de 1845, i al llarg de moltes vicissituds, ha donat bona mostra de les seves virtualitats.
Sobretot des que la Llei de 27 de desembre de 1956 la va dotar de les característiques que avui té i de les atribucions imprescindibles per assumir la missió que li correspon de controlar la legalitat de l'activitat administrativa, i garantir els drets i els interessos legítims dels ciutadans davant les extralimitacions de l'Administració.
La Llei esmentada, en efecte, apreciada universalment pels principis en què s'inspira i per l'excel·lència de la seva tècnica, que combina a la perfecció rigor i senzillesa, va encertar a generalitzar el control judicial de l'actuació administrativa, encara que amb algunes excepcions notòries que imposava el règim polític sota el qual va ser aprovada.
Va ratificar amb èmfasi el caràcter judicial de l'ordre contenciós administratiu, ja establert per la legislació precedent, i es va preocupar de l'especialització dels seus magistrats.
I va donar a llum un procediment simple i en teoria àgil, coherent amb el propòsit d'aconseguir una justícia eficaç i aliena a interpretacions i pràctiques formalistes que puguin enervar el seu bon fi.
D'aquesta manera, la Llei de la jurisdicció contenciosa administrativa de 1956 va encetar una via necessària, però no suficient, per dissipar les nombroses llacunes i limitacions històriques del nostre Estat de dret, oportunitat que va ser aprofitada adequadament per una jurisprudència innovadora, promoguda per l'espectacular desenvolupament de la doctrina espanyola del dret administratiu.
Tanmateix, les quatre dècades que han transcorregut des que aquella Llei es va aprovar han comportat canvis nombrosos i transcendentals en l'ordenament jurídic, en les institucions polítiques administratives i en la societat.
Aquests canvis exigeixen, per assolir els mateixos fins institucionals, solucions necessàriament noves, ja que, tot i la versatilitat de bona part del seu articulat, la Llei de 1956 no s'ajusta a l'evolució de l'ordenament ni a les demandes de la societat a l'Administració de Justícia.
Abans de tot, cal tenir en compte l'impacte que va produir la Constitució de 1978.
Per bé que alguns dels principis en què es fonamenta són els mateixos que van inspirar la reforma jurisdiccional de 1956 i que va anar deduint la jurisprudència elaborada a la seva empara, és evident que les conseqüències que el text constitucional ofereix amb vista al control judicial de l'activitat administrativa són molt superiors.
Només arran de la Constitució de 1978 al nostre país es garanteixen plenament els postulats de l'Estat de dret i, entre ells, el dret de tota persona a la tutela judicial efectiva dels seus drets i interessos legítims, la submissió de l'Administració pública a la llei i al dret, i el control de la potestat reglamentària i de la legalitat de l'actuació administrativa pels tribunals.
La proclamació d'aquests drets i principis en la Constitució i la seva eficàcia jurídica directa han produït la derogació implícita dels preceptes de la Llei jurisdiccional que establien limitacions a l'accés als recursos o a la seva eficàcia mancades de justificació en un sistema democràtic.
Però l'abast d'aquest efecte derogatori amb relació a alguns aspectes de la Llei de 1956 ha continuat sent objecte de polèmica, i per això era molt convenient fer-ne una clarificació legal.
A més, la jurisprudència, tant constitucional com contenciosa administrativa, ha extret dels principis i els preceptes constitucionals moltes altres regles que imposen determinades interpretacions de la Llei esmentada, o fins i tot sostenen potestats i actuacions judicials no previstes expressament en el seu text.
La influència de la Constitució en el règim de la jurisdicció contenciosa administrativa no es redueix, finalment, al que disposen els articles 9.1, 24, 103.1 i 106.1.
De manera més o menys mediata, l'organització, l'àmbit i l'extensió material i el funcionament d'aquest ordre jurisdiccional són afectats per moltes altres disposicions constitucionals, tant les que regulen principis substantius i drets fonamentals, com les que dissenyen l'estructura de la nostra Monarquia parlamentària i l'organització territorial de l'Estat.
Com la resta de l'ordenament, també el règim legal de la jurisdicció contenciosa administrativa s'ha d'adequar del tot a la lletra i a l'esperit de la Constitució.
D'altra banda, durant els últims lustres la societat i l'Administració espanyoles han viscut transformacions enormes.
La primera és avui incomparablement més desenvolupada, més lliure i plural, emancipada i conscient dels seus drets que fa quaranta anys.
Mentre, l'Administració reduïda, centralitzada i jerarquitzada d'antany s'ha convertit en una organització extensa i complexa, dotada de funcions múltiples i considerables recursos, descentralitzada territorialment i funcionalment.
Al fil d'aquestes transformacions han variat en bona mesura i s'han diversificat les formes jurídiques de l'organització administrativa, les finalitats, el contingut i les formes de l'activitat de l'Administració, els drets que les persones i els grups socials tenen davant d'ella i, en definitiva, el sistema de relacions regit pel dret administratiu.
Tots aquests canvis repercuteixen d'una manera o una altra sobre la jurisdicció contenciosa administrativa.
Concebuda en origen com una jurisdicció especialitzada en la resolució d'un nombre limitat de conflictes jurídics, ha sofert fins a la saturació l'increment extraordinari de la litigiositat entre ciutadans i administracions, i d'aquestes entre si, que s'ha produït en els últims temps.
En aquest sentit, els problemes són comuns als que estan suportant els sistemes de control judicial de l'Administració en molts altres països.
Però a més, l'instrumental jurídic que en el nostre s'atorga a la jurisdicció per al compliment de les seves finalitats ha quedat desfasat relativament.
En particular, per sotmetre al control jurídic les activitats materials i la inactivitat de l'Administració, però també per fer executar amb promptitud les mateixes decisions judicials i per adoptar mesures cautelars que assegurin l'eficàcia del procés.
I per això, malgrat l'augment dels efectius de la jurisdicció, malgrat l'esforç creatiu de la jurisprudència, malgrat el desenvolupament de la justícia cautelar i altres remeis parcials, la jurisdicció contenciosa administrativa està passant un període crític davant el qual cal reaccionar mitjançant les reformes oportunes.
Algunes d'aquestes reformes, certament, ja les ha afrontades el legislador en diferents textos, més llunyans o més recents.
De fet, les normes que han modificat o que complementen en algun aspecte el règim de la jurisdicció ja són tan nombroses i disperses que justificarien per si soles una refosa.
La reforma que ara s'aborda, que pren com a base els treballs parlamentaris efectuats durant la legislatura anterior —en el quals es va assolir un grau considerable de consens en molts aspectes—, va força més enllà.
D'una banda, té en compte aquestes modificacions parcials o indirectes, però no solament per incorporar-les a un text únic, sinó també per corregir els elements que la pràctica judicial o la crítica doctrinal han revelat inapropiats o susceptibles de millora.
D'altra banda, pretén completar l'adequació del règim jurídic del recurs contenciós administratiu als valors i als principis constitucionals, prenent en consideració les aportacions de la jurisprudència del Tribunal Constitucional i del Tribunal Suprem, la nova organització de l'Estat i l'evolució de la doctrina jurídica.
Persegueix, finalment, dotar la jurisdicció contenciosa administrativa dels instruments necessaris per a l'exercici de la seva funció, en vista de les circumstàncies en què avui dia s'emmarca.
Des d'aquest últim punt de vista, la reforma compagina les mesures que garanteixen la plenitud material de la tutela judicial en l'ordre contenciós administratiu i el criteri favorable a l'exercici de les accions i els recursos i a la defensa de les parts, sense cap concessió a temptacions formalistes, que tenen per finalitat agilitar la resolució dels litigis.
La preocupació per aconseguir un equilibri entre les garanties, tant dels drets i els interessos públics i privats en joc com de l'encert i la qualitat de les decisions judicials, amb la celeritat dels processos i l'efectivitat d'allò jutjat, constitueix un dels eixos de la reforma.
Perquè és evident que una justícia tardana o la merament cautelar no satisfan el dret que reconeix l'article 24.1 de la Constitució.
És ben cert que aconseguir una justícia àgil i de qualitat no depèn només d'una reforma legal.
També ho és que el control de la legalitat de les activitats administratives es pot i s'ha d'exercir així mateix per altres vies complementàries de la judicial, que caldria perfeccionar per evitar la proliferació de recursos innecessaris i per oferir fórmules poc costoses i ràpides de resolució de molts conflictes.
En qualsevol cas, però, el règim legal de la jurisdicció contenciosa administrativa, insubstituïble en la seva doble funció garantidora i creadora de jurisprudència, s'ha d'adaptar a les condicions del moment per fer possible aquell objectiu.
En virtut d'aquestes premisses, la reforma és alhora continuista i profundament renovadora.
Continuista perquè manté la naturalesa estrictament judicial que la jurisdicció contenciosa administrativa ja tenia en la legislació anterior i que la Constitució ha consolidat definitivament; perquè manté així mateix el caràcter de judici entre les parts que té el recurs contenciós administratiu i la seva doble finalitat de garantia individual i de control de la submissió de l'Administració al dret, i perquè s'ha volgut conservar, conscientment, tot el que a la pràctica ha funcionat bé, de conformitat amb els imperatius constitucionals.
No obstant això, la transcendència i l'amplitud de les transformacions a què la institució s'ha d'acomodar feien inevitable una revisió general del seu règim jurídic, impossible d'abordar mitjançant simples retocs de la legislació anterior.
A més, la reforma no solament pretén respondre als reptes del nostre temps, sinó que, en la mesura del possible i amb la necessària prudència, mira al futur i introdueix aquí i allà preceptes i clàusules generals que la doctrina i la jurisprudència han de dotar de contingut precís, per tal de perfeccionar el funcionament de la jurisdicció.
Àmbit i extensió de la jurisdicció contenciosa administrativa
Fidel al propòsit d'alterar només el que sigui necessari la sistemàtica de la Llei anterior, el nou text legal comença definint l'àmbit propi, l'abast i els límits de la jurisdicció contenciosa administrativa.
Respectant la tradició i de conformitat amb l'article 106.1 de la Constitució, se li assigna el control de la potestat reglamentària i de la legalitat de l'actuació administrativa subjecta a dret administratiu.
Tanmateix, la Llei incorpora a la definició de l'àmbit de la jurisdicció determinades novetats, en part obligades i totes elles transcendentals.
En primer lloc, era necessari actualitzar el concepte d'Administració pública vàlid als efectes de la Llei, en consideració als canvis organitzatius que s'han produït i en connexió amb el que disposen altres lleis.
També era imprescindible confirmar-hi la subjecció a l'enjudiciament de la jurisdicció contenciosa administrativa d'actes i disposicions emanats d'altres òrgans públics que no formen part de l'Administració, quan els actes i les disposicions esmentats tenen, pel seu contingut i efectes, una naturalesa materialment administrativa.
Sense la intenció d'entrar en cap debat dogmàtic, que no correspon al legislador, la Llei atén un problema pràctic que consisteix a assegurar la tutela judicial d'aquelles persones els drets o els interessos de les quals siguin afectats pels actes i les disposicions esmentats, en gairebé tot semblants als que emanen de les administracions públiques.
En segon terme, és evident que a l'altura del nostre temps històric l'àmbit material de la jurisdicció quedaria molt incomplet si s'hi limités a jutjar les pretensions que es dedueixin amb relació a les disposicions de rang inferior a la Llei i amb els actes i els contractes administratius en sentit estricte.
El que importa realment i el que justifica l'existència de la jurisdicció contenciosa administrativa és assegurar, en benefici dels interessats i de l'interès general, la submissió exacta de l'Administració al dret en totes les actuacions que efectua en la seva condició de poder públic i en ús de les prerrogatives que com a tal li correspon.
No tota l'actuació administrativa, com és notori, s'expressa per mitjà de reglaments, actes administratius o contractes públics, sinó que l'activitat de prestació, les activitats negociables de tipus divers, les actuacions materials, les inactivitats o les omissions d'actuacions degudes expressen també la voluntat de l'Administració, que ha d'estar sotmesa en tot cas a l'imperi de la llei.
La impossibilitat legal de controlar mitjançant els recursos contenciosos administratius aquestes altres manifestacions de l'acció administrativa, des de fa temps criticada, és ja injustificable, tant a la llum dels principis constitucionals com en virtut de la major importància quantitativa i qualitativa d'aquestes manifestacions.
Per això la nova Llei sotmet a control de la jurisdicció l'activitat de l'Administració pública de qualsevol mena que estigui subjecta al dret administratiu, i articula per a això les accions processals oportunes.
En aquesta línia, la Llei determina la competència de l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu per conèixer de les qüestions que se suscitin en relació no solament amb els contractes administratius, sinó també amb els actes separables de preparació i adjudicació dels altres contractes subjectes a la legislació de contractes de les administracions públiques.
Es tracta, en definitiva, d'adequar la via contenciosa administrativa a la legislació de contractes, i així evitar que la pura i simple aplicació del Dret privat en actuacions connectades directament a finalitats d'utilitat pública es faci, siguin quines siguin les raons que la determinin, en infracció dels principis generals que han de regir, per imperatiu constitucional i del dret comunitari europeu, el comportament contractual dels subjectes públics.
La garantia de l'observança necessària d'aquests principis, molt diferents dels que regeixen la contractació privada purament, ha de correspondre, com és natural, a la jurisdicció contenciosa administrativa.
Una cosa semblant s'ha de dir de les qüestions que se suscitin amb relació a la responsabilitat patrimonial de l'Administració pública.
Els principis del règim jurídic peculiar, que té cobertura constitucional, són de naturalesa pública i avui dia la Llei imposa que en tot cas la responsabilitat s'exigeixi per mitjà d'un mateix tipus de procediment administratiu.
Per això sembla molt convenient unificar la competència per conèixer d'aquesta mena d'afers en la jurisdicció contenciosa administrativa, i evitar la dispersió d'accions que hi ha actualment i garantir la uniformitat jurisprudencial, llevat dels casos en què, com és lògic, la responsabilitat derivi de la comissió d'una infracció penal.
La delimitació de l'àmbit material de la jurisdicció també comporta la precisió d'algunes exclusions.
La nova Llei respecta en aquest sentit l'atribució de certes competències relacionades amb l'activitat administrativa en altres ordres jurisdiccionals que estableixen altres lleis, majoritàriament per raons pragmàtiques, i té en compte el que disposa la legislació més recent sobre els conflictes jurisdiccionals i d'atribucions.
En canvi, la Llei ja no recull, entre aquestes exclusions, la relativa als actes polítics del Govern, a què es referia la Llei de 1956.
Sobre aquest últim aspecte convé fer alguna precisió.
La Llei parteix del principi de submissió plena dels poders públics a l'ordenament jurídic, vertadera clàusula règia de l'Estat de Dret.
Aquest principi és incompatible amb el reconeixement de qualsevol categoria genèrica d'actes d'autoritat —o actes polítics, de Govern, o de direcció política— exclosa per se del control jurisdiccional.
Seria certament un contrasentit que una Llei que pretén adequar el règim legal de la jurisdicció contenciosa administrativa a la lletra i a l'esperit de la Constitució, dugués a terme la introducció de tota una esfera d'actuació governamental immune al dret.
En realitat, el mateix concepte d'«acte polític» es troba avui en franca retirada en el dret públic europeu.
Els intents encaminats a mantenir-lo, ja sigui delimitant genèricament un àmbit a l'actuació del poder executiu regit només pel dret constitucional, i exempt del control de la jurisdicció contenciosa administrativa, ja sigui establint una llista de supòsits exclosos del control judicial, resulten inadmissibles en un Estat de dret.
En canvi, i per si hi hagués algun dubte, la Llei assenyala —en termes positius— una sèrie d'aspectes sobre els quals en tot cas sempre és possible el control judicial, per àmplia que sigui la discrecionalitat de la resolució governamental: els drets fonamentals, els elements reglats de l'acte i la determinació de les indemnitzacions que siguin.
Els òrgans de la jurisdicció i les seves competències
Atès que, com s'ha exposat, la jurisdicció contenciosa administrativa s'enfronta a un problema gravíssim per l'allau creixent de recursos, és obvi que la reforma dels seus aspectes organitzatius s'ha de considerar prioritària.
La novetat més important en aquest capítol consisteix en la regulació de les competències dels jutjats contenciosos administratius.
La creació d'aquests òrgans judicials, que va preveure la Llei orgànica del poder judicial, va ser rebuda en el seu moment amb divisió d'opinions.
Si d'una banda, semblava imprescindible descongestionar els tribunals contenciosos administratius d'un bon nombre d'afers, de l'altra van sorgir dubtes sobre la idoneïtat dels jutjats, òrgans unipersonals, per afrontar l'exercici de les competències que haurien de correspondre'ls en virtut de la clàusula general que estableix l'esmentada Llei orgànica.
Certament, la complexitat tècnica de molts dels afers i la transcendència política d'altres que haurien de jutjar d'acord amb la clàusula esmentada ha donat origen a una llarga controvèrsia, que era necessari resoldre per implantar definitivament els jutjats.
Aquesta reforma aborda el problema amb decisió i amb cautela alhora.
Defineix la competència dels jutjats mitjançant un sistema de llista taxada.
En l'elaboració d'aquesta llista s'ha tingut en compte la conveniència d'atribuir a aquests òrgans unipersonals un conjunt de competències relativament uniformes i de menor transcendència econòmica i social, però que cobreixen un elevat percentatge dels recursos que quotidianament s'interposen davant els òrgans de la jurisdicció.
D'aquesta manera és possible posar remei a la saturació que suporten els tribunals superiors de justícia, que amb això s'han de veure descarregats d'un bon nombre de plets, tot i que conserven la competència de jutjar en primera instància els més importants a priori, i tota la varietat dels inclosos a la clàusula residual, que ara es trasllada al seu àmbit competencial.
Per la seva banda, els jutjats obtenen un conjunt de competències que poden exercir raonablement i que semblen suficients per consolidar l'experiència.
Res no impedeix, ans el contrari, que després d'un primer període de rodatge la llista de competències es revisi en vista d'aquesta experiència.
De tota manera, és evident que l'èxit de la reforma depèn sobretot de la ràpida i adequada selecció i formació dels titulars dels jutjats.
La reforma dels òrgans unipersonals no s'acaba aquí.
També es regulen les competències dels jutjats centrals contenciosos administratius, amb jurisdicció a tot Espanya, per contribuir a pal·liar la sobrecàrrega de treball d'òrgans jurisdiccionals actualment molt saturats.
La regulació de les parts que contenia la Llei de 27 de desembre de 1956, fonamentada en un criteri substancialment individualista amb certs ribets corporatius, ha quedat fa temps superada i ha estat sent corregida per altres normes posteriors, a més de reinterpretada per la jurisprudència en un sentit molt diferent del que tenia originàriament.
La nova Llei es limita a recollir les modificacions successives i a aclarir alguns punts encara foscos i sistematitzar els preceptes de la manera més senzilla possible.
El que es pretén és que ningú, cap persona física o jurídica, privada o pública, que tingui capacitat jurídica suficient i sigui titular d'un interès legítim que hagi de tutelar, concepte que comprèn els drets subjectius però més ampli, pugui ser privat d'accedir a la justícia.
Sobre aquesta base, que ja es dedueix de la Constitució, les novetats de la Llei tenen un caràcter essencialment tècnic.
Les més significatives s'incorporen en els preceptes que regulen la legitimació.
Quant a l'activa, s'han reduït a sistema totes les normes generals o especials que es poden considerar vigents i conformes amb el criteri elegit.
L'enunciat de supòsits dóna una idea, en qualsevol cas, de l'evolució del recurs contenciós administratiu, avui dia un instrument útil per a una pluralitat de finalitats: la defensa de l'interès personal, la dels interessos col·lectius i qualsevol d'altre legítim, inclòs el de naturalesa política, mecanisme de control de legalitat de les administracions inferiors, instrument de defensa de la seva autonomia, via per a la defensa de drets i llibertats encomanats a determinades institucions públiques i per a la de l'interès objectiu de la llei en els supòsits legals d'acció popular, entre altres.
Pel que fa a la legitimació passiva, el criteri de fons és el mateix i condueix a simplificar les regles anteriors.
En particular, no té sentit mantenir la figura del coadjuvant, quan no hi ha cap diferència entre la legitimació per dret subjectiu i per interès legítim.
En canvi, s'ha considerat necessari precisar una mica més quina Administració té caràcter de demandada en cas d'impugnació d'actes subjectes a fiscalització prèvia i, sobretot, atribuir també aquest caràcter, en cas d'impugnació indirecta d'una disposició general, a l'Administració autora de la impugnació, encara que no ho sigui de l'actuació recorreguda directament.
Aquesta previsió dóna via processal a l'interès de cada Administració de defensar en tot cas la legalitat de les normes que aprova i constitueix una de les especialitats dels recursos sobre la conformitat a dret de disposicions generals, que es desgranen al llarg de tot l'articulat.
Quant a la representació i la defensa, es distingeix entre òrgans col·legiats i unipersonals.
En els primers, el procurador i l'advocat són obligatoris; en els segons, el procurador és potestatiu i l'advocat, obligatori.
Els funcionaris públics poden comparèixer per si mateixos en qüestions de personal que no impliquin separació de treballadors públics inamovibles.
Pel que fa a la representació i a la defensa de les administracions públiques i als òrgans constitucionals, la Llei es remet al que disposen la Llei orgànica del poder judicial i la Llei d'assistència jurídica a l'Estat i institucions públiques per a tot tipus de processos, així com a les normes que sobre la matèria i en el marc de les seves competències hagin dictat les comunitats autònomes, perquè els contenciosos administratius no tenen cap peculiaritat que mereixi ser recollits en una norma amb rang de llei.
Els escassos preceptes inclosos en els dos primers capítols del títol III contenen algunes de les innovacions més importants que la Llei introdueix en el nostre sistema de control judicial de l'Administració.
Es tracta de superar la tradicional i restringida concepció del recurs contenciós administratiu com una revisió judicial d'actes administratius previs, és a dir, com un recurs a l'acte, i d'obrir definitivament les portes per obtenir justícia davant qualsevol comportament il·lícit de l'Administració.
Però alhora, també cal diferenciar les pretensions que es poden deduir en cada cas, perquè és evident que la diversitat d'actuacions i omissions que poden ser objecte del recurs no permeten continuar configurant aquest recurs com una acció processal uniforme.
Sens detriment de les seves característiques comunes, començant pel nomen iuris, el recurs admet modulacions de relleu depenent de l'objecte sobre el qual recau.
Cohonestar els elements comuns i els diferencials en un esquema simple i flexible és un altre dels objectius de la reforma.
Per raó del seu objecte, s'estableixen quatre modalitats de recurs: el tradicional dirigit contra actes administratius, ja siguin expressos o presumptes; el que, de manera directa o indirecta, versa sobre la legalitat d'alguna disposició general, que requereix algunes regles especials; el recurs contra la inactivitat de l'Administració i el que s'interposa contra actuacions materials constitutives de via de fet.
No obstant això, la Llei depura l'ordenament anterior d'algunes normes limitadores que no tenen justificació, encara que manté la inadmissibilitat del recurs contra actes confirmatoris d'altres de ferms i consentits.
Aquesta última regla troba suport en motius elementals de seguretat jurídica, que no solament s'han de tenir en compte en favor del perjudicat per un acte administratiu, sinó també en favor de l'interès general i dels que en puguin resultar beneficiats o emparats individualment o col·lectivament.
Fora d'això, el sacrifici relatiu de l'accés a la tutela judicial que es manté per aquesta causa avui resulta menys carregós que antany, si es té en compte l'ampliació recent dels terminis del recurs administratiu ordinari, la falta d'eficàcia que la legislació en vigor atribueix, sense cap límit temporal, a les notificacions defectuoses i incloent-hi l'ampliació de les facultats de revisió d'ofici.
Conservar aquesta excepció és una opció raonable i equilibrada.
En canvi, ha semblat necessari destacar en el text de la Llei les peculiaritats dels recursos en què es jutja la conformitat a dret de les disposicions generals, fins ara no prou considerades.
En realitat, els efectes que tenen aquests tipus de recurs i, en particular, la declaració d'il·legalitat d'una disposició general per qualsevol via que es produeixi, no es poden comparar, en termes generals, amb els del recurs contra actes.
La diferència assumeix cada vegada més relleu en la pràctica, si es té en compte l'extensió i la rellevància que ha assumit, en el polifacètic Estat modern, la producció reglamentària.
La nova Llei assegura les possibilitats més àmplies de sotmetre a control judicial la legalitat de les disposicions generals, preserva els que s'han anomenat recursos directe i indirecte, i elimina qualsevol rastre de les limitacions per recórrer que establia la legislació anterior.
Ara bé, alhora procura que la impugnació de les disposicions generals es tramiti amb rapidesa i que dugui sempre a una decisió judicial clara i única, d'efectes generals, per tal d'evitar buits normatius innecessaris i situacions d'inseguretat o interinitat sobre la validesa i la vigència de les normes.
Aquest criteri es plasma, entre moltes altres regles de detall, en el tractament processal que es fa de l'anomenat recurs indirecte.
Fins ara ha existit una certa confusió en la teoria jurídica i en la pràctica judicial sobre els efectes d'aquesta classe de recurs, quan la norma que aplica l'acte impugnat és considerada contrària a dret.
I, el que és més greu, el caràcter difús d'aquest tipus de control ha generat situacions d'inseguretat jurídica i de desigualtat manifesta, perquè segons el criteri de cada òrgan judicial i a falta d'una instància unificadora, que no sempre existeix, determinades disposicions s'apliquen en uns casos o àmbits i no s'apliquen en d'altres.
La solució passa per unificar la decisió judicial sobre la legalitat de les disposicions generals en un sol òrgan, que en cada cas és competent per conèixer del recurs directe contra aquelles disposicions, i dotar sempre a aquesta decisió d'efectes erga omnes.
I per això, quan sigui aquest mateix òrgan el que coneix d'un recurs indirecte, la Llei disposa que ha de declarar la validesa o la nul·litat de la disposició general.
Per quan l'òrgan competent en un recurs d'aquest tipus sigui un altre diferent del que pot conèixer del recurs directe contra la disposició de què es tracta, la Llei introdueix la qüestió d'il·legalitat.
La regulació d'aquest procediment ha tingut en compte l'experiència de la qüestió d'inconstitucionalitat que preveu l'article 163 de la Constitució i s'inspira parcialment en la seva mecànica; les analogies s'acaben aquí.
La qüestió d'il·legalitat no té cap altre significat que el d'un remei tècnic encaminat a reforçar la seguretat jurídica, que no impedeix l'enjudiciament de les normes pel jutge o el tribunal competent per decidir sobre la legalitat de l'acte aplicatiu del reglament la il·legalitat del qual s'addueix, però que pretén assolir una decisió unitària a tot pronunciament eventual indirecte sobre la seva validesa.
Reclamat llargament per la doctrina jurídica, la Llei crea un recurs contra la inactivitat de l'Administració, que té precedents en altres ordenaments europeus.
El recurs s'adreça a obtenir de l'Administració, mitjançant la sentència corresponent de condemna, una prestació material deguda o l'adopció d'un acte exprés en procediments iniciats d'ofici, allà on no s'admet el mecanisme del silenci administratiu.
D'aquesta manera, s'atorga un instrument jurídic al ciutadà per combatre la passivitat i les dilacions administratives.
És clar que aquest remei no permet als òrgans judicials substituir l'Administració en aspectes de la seva activitat no prefigurats pel dret, incloent-hi la discrecionalitat en el quando d'una decisió o d'una actuació material, ni els faculta per traduir en mandats precisos les genèriques i indeterminades habilitacions o obligacions legals de creació de serveis o realització d'activitats, ja que en aquest cas estarien envaint les funcions pròpies d'aquella.
I per això la Llei es refereix sempre a prestacions concretes i a actes que tenen un termini legal per a la seva adopció i per això la sentència eventual de condemna ha d'ordenar estrictament el compliment de les obligacions administratives en els termes concrets en què estiguin establertes.
El recurs contenciós administratiu, per la seva naturalesa, no pot posar remei a tots els casos d'indolència, lentitud i ineficàcia administratives, sinó tan sols garantir el compliment exacte de la legalitat.
Una altra novetat destacable és el recurs contra les actuacions materials en via de fet.
Mitjançant aquest recurs, es poden combatre les actuacions materials de l'Administració que no tenen la cobertura jurídica necessària i lesionen drets i interessos legítims de qualsevol classe.
L'acció té una naturalesa declarativa i de condemna i alhora, en certa manera, interdictal, a l'efecte de la qual no es pot deixar de relacionar amb la regulació de les mesures cautelars.
Per raó de la matèria, la competència de l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu per conèixer d'aquests recursos s'explica àmpliament.
En el cas del recurs contra la inactivitat de l'Administració, la Llei estableix una reclamació prèvia en seu administrativa; en el del recurs contra la via de fet, un requeriment previ de caràcter potestatiu, també en seu administrativa.
Però això no converteix aquests recursos en processos contra la desestimació, si s'escau per silenci, d'aquestes reclamacions o aquests requeriments.
Ni tampoc, com s'ha dit, aquestes noves accions s'atenen al tradicional caràcter revisor del recurs contenciós administratiu, ni es pot considerar que la falta d'estimació, total o parcial, de la reclamació o el requeriment constitueixin autèntics actes administratius, expressos o presumptes.
El que es persegueix és senzillament donar a l'Administració l'oportunitat de resoldre el conflicte i d'evitar la intervenció judicial.
En cas contrari, el que s'impugna sense altres tràmits és, directament, la inactivitat o l'actuació material corresponent, les circumstàncies de la qual delimiten l'objecte material del procés.
La resta dels preceptes del títol III se cenyeix a introduir algunes millores tècniques.
La preocupació per agilitar la tramitació de les causes és dominant i, en particular, explica la regla que permet al jutge o al tribunal suspendre la tramitació dels recursos massius que tinguin el mateix objecte i resoldre'n amb caràcter preferent un o diversos.
D'aquesta manera es pot eludir la reiteració de tràmits, ja que els efectes de la primera o les primeres sentències resultants es podrien aplicar als altres casos en via d'execució o, eventualment, podrien induir al desistiment d'altres recursos.
La regulació del procediment contenciós administratiu ordinari es basa en l'esquema de la legislació anterior.
Amb tot, les modificacions són molt nombroses, perquè, d'una banda, s'han tingut molt en compte l'experiència pràctica i les aportacions doctrinals i, de l'altra, s'han establert normes especials per a diferents tipus de recursos, que no requereixen un procediment especial.
Basat en principis comuns i en un mateix esquema processal, la Llei arbitra un procediment dúctil, que ofereix respostes parcialment diferents per a cada supòsit.
En tot moment s'ha buscat conciliar les garanties d'eficàcia i celeritat del procés amb les de defensa de les parts.
Constitueix una novetat important la introducció d'un procediment abreujat per a determinades matèries d'una quantia determinada limitada, basat en el principi d'oralitat.
Les garanties que la Llei estableix per aconseguir la remissió ràpida i completa de l'expedient administratiu a l'òrgan judicial han estat reformades amb la intenció de posar vet de manera definitiva a pràctiques administratives injustificables i massa esteses, que allarguen la tramitació de moltes causes.
Incompatibles amb els deures que l'Administració té envers els ciutadans i amb el de col·laboració amb l'Administració de Justícia, cal que aquestes pràctiques quedin desterrades per sempre.
En la línia de procurar una ràpida resolució dels processos, la Llei arbitra diverses facultats a mans de les parts o de l'òrgan judicial, com ara la possibilitat d'iniciar el recurs mitjançant demanda en alguns casos, la de sol·licitar que s'emeti decisió sense necessitat de prova, vista o conclusions, o la de dur a terme un intent de conciliació.
Del criteri de jutges i magistrats i de la col·laboració de les parts depèn que aquestes mesures assoleixin les seves finalitats.
Pel que fa a la sentència, la Llei segueix de prop la regulació anterior.
En particular, es manté la referència de la conformitat o disconformitat de la disposició, actuació o acte genèricament amb el dret, amb l'ordenament jurídic, perquè s'entén —en frase de l'exposició de motius de la Llei de 1956— que reconduir-la a les lleis equival simplement a oblidar que el jurídic no es tanca ni se circumscriu a les disposicions escrites, sinó que s'estén als principis i a la normativitat immanent en la naturalesa de les institucions.
No obstant això, afegeix algunes prescripcions sobre el contingut i els efectes d'algunes decisions estimatòries: les que condemnin l'Administració a fer alguna cosa, les que considerin pretensions de rescabalament de danys i perjudicis, les que anul·lin disposicions generals i les que versin sobre actuacions discrecionals.
Amb relació a aquestes últimes, la Llei recorda la naturalesa de control en dret que té el recurs contenciós administratiu i per això precisa que ni els jutges ni els tribunals no poden determinar el contingut discrecional dels actes que anul·lin.
Com és lògic, aquesta regla no pretén coartar en absolut la potestat dels òrgans judicials per estendre el seu control dels actes discrecionals fins on ho exigeixi la submissió de l'Administració al dret, és a dir mitjançant l'enjudiciament dels elements reglats dels actes esmentats i la garantia dels límits jurídics de la discrecionalitat.
Pel que fa als recursos contra les resolucions judicials, la Llei s'até en general als que va disposar la recent Llei 10/1992, de 30 d'abril, de mesures urgents de reforma processal.
Introdueix però alguns canvis necessaris, uns motivats per la creació dels jutjats contenciosos administratius, que condueix a reimplantar els recursos d'apel·lació contra les seves resolucions, i altres per l'experiència, breu però significativa, derivada d'aquella última reforma processal.
Tanmateix, el nou recurs d'apel·lació ordinari contra les sentències dels jutjats no té caràcter universal.
Com que la doble instància en tot tipus de processos no és una exigència constitucional, ha semblat convenient descarregar els tribunals superiors de justícia de conèixer també en segona instància dels afers de menor entitat, per resoldre l'aclaparament que avui pateixen.
Tanmateix, l'apel·lació és procedent sempre que l'afer no ha estat resolt quant al fons, en garantia del contingut normal del dret a la tutela judicial efectiva, així com en el procediment per a la protecció dels drets fonamentals, en els litigis entre administracions i quan es resol la impugnació indirecta de disposicions generals, per la major transcendència que a priori tenen tots aquests afers.
La Llei eleva substancialment la quantia dels que tenen accés a la cassació ordinària i en menor mesura la dels que poden accedir a la cassació per a la unificació de doctrina.
Encara que rigorosa, la mesura és necessària en vista de l'experiència dels últims anys, perquè les quanties que fixa la Llei 10/1992 no han permès reduir l'aclaparadora càrrega de treball que pesa sobre la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem.
Per bé que les noves regles eliminen la possibilitat de doble instància en molts supòsits, l'alternativa seria consentir l'agreujament progressiu d'aquella càrrega, avui ja molt superior al que és raonable.
Els efectes d'aquesta situació són molt més perniciosos, perquè es corre el risc d'allargar la resolució dels recursos pendents davant el Tribunal Suprem fins a extrems totalment incompatibles amb el dret a una justícia efectiva.
D'altra banda, no és possible augmentar substancialment el nombre de seccions ni de magistrats de l'Alt Tribunal, que ha de poder atendre la seva importantíssima funció objectiva de fixar la doctrina jurisprudencial.
Es regulen dues modalitats de recurs per a la unificació de doctrina, el coneixement de les quals correspon, respectivament, al Tribunal Suprem i als tribunals superiors de justícia.
S'ha considerat oportú mantenir el recurs de cassació en interès de la Llei, que s'adapta a la creació dels jutjats contenciosos administratius i que, al costat del tradicional recurs de revisió, tanca el sistema d'impugnacions en aquest ordre jurisdiccional.
La Llei ha realitzat un esforç important per incrementar les garanties d'execució de les sentències, des de sempre una de les zones grises del nostre sistema contenciós administratiu.
El punt de partida radica en l'obligació imperiosa de complir les resolucions judicials i col·laborar en l'execució del que s'ha resolt, que la Constitució prescriu, i en la potestat dels òrgans judicials de fer executar el que s'ha jutjat, que la mateixa Constitució els atribueix.
Prescripcions que entronquen directament amb el dret a la tutela judicial efectiva, ja que, com assenyala la jurisprudència, aquest dret no se satisfà mitjançant una justícia merament teòrica, sinó que implica el dret a l'execució puntual del que s'ha decidit en els seus termes.
Negar-se, expressament o implícitament, a complir una resolució judicial constitueix un atemptat a la Constitució davant el qual no hi valen excuses.
La Llei orgànica del poder judicial, que va eliminar la potestat governativa de suspensió i inexecució de sentències, va obrir pas, en canvi, a l'expropiació dels drets que aquestes reconeixen davant l'Administració.
Tanmateix, no va especificar les causes d'utilitat pública i interès social que haurien de legitimar l'exercici d'aquesta potestat expropiatòria.
La Llei atén aquesta necessitat, i concreta tres supòsits molt determinats, entre els quals cal destacar el de la preservació del lliure exercici dels drets fonamentals i les llibertats públiques.
Tot i això, la Llei regula la forma d'executar les sentències que condemnen l'Administració al pagament d'una quantia, sense eliminar la prerrogativa d'inembargabilitat dels béns i els drets de la hisenda pública, ja que aquesta modificació no es pot abordar aïlladament en la Llei jurisdiccional, sinó —si s'escau— per mitjà d'una nova regulació, completa i sistemàtica, de l'estatut jurídic dels béns públics.
Però compensa l'interessat econòmicament davant qualsevol retard injustificat; prevé davant les execucions aparents, declarant la nul·litat de ple dret dels actes contraris als pronunciaments i establint una manera ràpida d'anul·lar-los, i especifica les formes possibles d'execució forçosa de les sentències que condemnen l'Administració a exercir una activitat o dictar un acte i atorga als òrgans judicials potestats sancionadores per aconseguir l'efectivitat del que s'ha manat, a part de les conseqüències que es dedueixin en l'àmbit penal.
Dues novetats importants completen aquest capítol de la Llei.
La primera es refereix a la possibilitat d'estendre els efectes d'una sentència ferma en matèria de personal i en matèria tributària a persones diferents de les parts que es trobin en la mateixa situació.
Fins i tot regulada amb la cautela necessària, l'obertura pot estalviar la reiteració de múltiples processos innecessaris contra els anomenats actes en massa.
La segona consisteix a atorgar a l'acord de conciliació judicial la mateixa força que a la sentència a efectes d'execució forçosa, cosa que reforça l'interès de la Llei per aquesta forma d'acabament del procediment.
Dels recursos especials se n'ha suprimit el de personal, encara que subsisteixen algunes especialitats relatives a aquesta matèria al llarg de l'articulat.
S'inclou al text de la Llei jurisdiccional la regulació del procés especial en matèria de drets fonamentals, amb el mateix caràcter preferent i urgent que ja té i amb variacions importants sobre la normativa vigent, el caràcter restrictiu de la qual ha conduït, a la pràctica, a un deteriorament important d'aquesta via processal.
La novetat més rellevant és el tractament de l'objecte del recurs —i, per tant, de la sentència— d'acord amb el fonament comú dels processos contenciosos administratius, això és, preveient la lesió dels drets susceptibles d'empara des de la perspectiva de la conformitat de l'actuació administrativa amb l'ordenament jurídic.
La Llei pretén superar, per tant, la rígida distinció entre legalitat ordinària i drets fonamentals, perquè entén que la protecció del dret fonamental o la llibertat pública no és factible, en molts casos, si no es té en compte el seu desenvolupament legal.
El procediment de la qüestió d'il·legalitat, que s'inicia d'ofici, uneix la garantia de defensa de les parts amb la celeritat que li és inherent.
Finalment, el procediment en cas de suspensió administrativa prèvia d'acords s'adapta als supòsits legals de suspensió que preveu la legislació vigent, mentre estableix les regles que permeten la seva ràpida tramitació.
De les disposicions comunes sobresurt la regulació de les mesures cautelars.
El desenvolupament espectacular d'aquestes mesures en la jurisprudència i la pràctica processal dels últims anys ha arribat a desbordar les previsions moderades de la legislació anterior, fet que certifica la seva antiguitat en aquest punt.
La nova Llei actualitza considerablement la regulació de la matèria, amplia els tipus de mesures cautelars possibles i determina els criteris que han de servir de guia per a la seva adopció.
Es parteix de la base que la justícia cautelar forma part del dret a la tutela efectiva, tal com declara la jurisprudència més recent, per la qual cosa l'adopció de mesures provisionals que permetin assegurar el resultat del procés no s'ha de preveure com una excepció, sinó com una facultat que l'òrgan judicial pot exercir sempre que sigui necessari.
La Llei aborda aquesta qüestió mitjançant una regulació comuna a totes les mesures cautelars, tinguin la naturalesa que tinguin.
El criteri per a la seva adopció consisteix en el fet que l'execució de l'acte o l'aplicació de la disposició poden fer perdre la finalitat del recurs, però sempre sobre la base d'una ponderació prou motivada de tots els interessos en conflicte.
A més, tenint en compte l'experiència dels últims anys i la major amplitud que avui té l'objecte del recurs contenciós administratiu, la suspensió de la disposició o l'acte recorregut no pot constituir ja l'única mesura cautelar possible.
La Llei introdueix en conseqüència la possibilitat d'adoptar qualsevol mesura cautelar, fins i tot les de caràcter positiu.
No hi ha per a això restriccions especials, atès el fonament comú a totes les mesures cautelars.
Correspon al jutge o al tribunal determinar les que, segons les circumstàncies, siguin necessàries.
Es regulen mesures inaudita parte debitoris —amb compareixença posterior sobre l'aixecament, el manteniment o la modificació de la mesura adoptada—, així com mesures prèvies a la interposició del recurs en els supòsits d'inactivitat o via de fet.
Els jutjats i els tribunals de l'ordre contenciós administratiu coneixen de les pretensions que es dedueixin amb relació a l'actuació de les administracions públiques subjecta al dret administratiu, amb les disposicions generals de rang inferior al de llei i amb els decrets legislatius quan superin els límits de la delegació.
A aquests efectes, s'entén per administracions públiques:
a ) L'Administració General de l'Estat.
b ) Les administracions de les comunitats autònomes.
c ) Les entitats que integren l'Administració local.
d ) Les entitats de dret públic que siguin dependents o estiguin vinculades a l'Estat, les comunitats autònomes o les entitats locals.
Coneixen també de les pretensions que es dedueixin amb relació a:
a ) Els actes i les disposicions en matèria de personal, administració i gestió patrimonial subjectes al dret públic adoptats pels òrgans competents del Congrés dels Diputats, del Senat, del Tribunal Constitucional, del Tribunal de Comptes i del defensor del poble, així com de les assemblees legislatives de les comunitats autònomes i de les institucions autonòmiques anàlogues al Tribunal de Comptes i al defensor del poble.
b ) Els actes i disposicions del Consell General del Poder Judicial i l'activitat administrativa dels òrgans de govern dels jutjats i tribunals, en els termes que estableix la Llei orgànica del poder judicial.
c ) L'actuació de l'Administració electoral, en els termes que preveu la Llei orgànica del règim electoral general.
L'ordre jurisdiccional contenciós administratiu coneix de les qüestions que se suscitin amb relació a:
a ) La protecció jurisdiccional dels drets fonamentals, els elements reglats i la determinació de les indemnitzacions que siguin procedents, tot això amb relació als actes del Govern o dels consells de Govern de les comunitats autònomes, sigui quina sigui la naturalesa dels esmentats actes.
b ) Els contractes administratius i els actes de preparació i adjudicació dels altres contractes subjectes a la legislació de contractació de les administracions públiques.
c ) Els actes i les disposicions de les corporacions de dret públic, adoptats en l'exercici de les funcions públiques.
d ) Els actes administratius de control o fiscalització dictats per l'Administració concedent, respecte dels dictats pels concessionaris dels serveis públics que impliquin l'exercici de potestats administratives que aquests tinguin conferides, així com els actes dels mateixos concessionaris quan puguin ser recorreguts directament davant aquest ordre jurisdiccional de conformitat amb la legislació sectorial corresponent.
e ) La responsabilitat patrimonial de les administracions públiques, sigui quina sigui la naturalesa de l'activitat o el tipus de relació de què derivi, les quals no poden ser demandades per aquest motiu davant els ordres jurisdiccionals civil o social, encara que en la producció del dany concorrin amb particulars o tinguin una assegurança de responsabilitat.
f ) Les matèries restants que li atribueixi expressament una llei.
No corresponen a l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu:
a ) Les qüestions atribuïdes expressament als ordres jurisdiccionals civil, penal i social, encara que estiguin relacionades amb l'activitat de l'Administració pública.
c ) Els conflictes de jurisdicció entre els jutjats i els tribunals i l'Administració pública i els conflictes d'atribucions entre òrgans d'una mateixa Administració.
d ) Els recursos directes o indirectes que s'interposin contra les normes forals fiscals de les juntes generals dels territoris històrics d'Àlaba, Guipúscoa i Biscaia, que corresponen, en exclusiva, al Tribunal Constitucional, en els termes que estableix la disposició addicional cinquena de la seva Llei orgànica.
La competència de l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu s'estén al coneixement i la decisió de les qüestions prejudicials i incidentals que no pertanyin a l'ordre administratiu, relacionades directament amb un recurs contenciós administratiu, llevat de les de caràcter constitucional i penal i el que disposen els tractats internacionals.
La decisió que es pronunciï no produeix efectes fora del procés en què es dicti i no vincula l'ordre jurisdiccional corresponent.
La jurisdicció contenciosa administrativa és improrrogable.
Els òrgans d'aquest ordre jurisdiccional han d'apreciar d'ofici la falta de jurisdicció i resoldre sobre aquesta, amb l'audiència prèvia de les parts i del ministeri fiscal pel termini comú de deu dies.
En tot cas, aquesta declaració s'ha de fonamentar i s'ha d'efectuar indicant sempre l'ordre jurisdiccional concret que es considera competent.
Si la part demandant compareix davant d'aquest ordre en el termini d'un mes des de la notificació de la resolució que declari la falta de jurisdicció, s'entén que ho ha efectuat en la data en què es va iniciar el termini per interposar el recurs contenciós administratiu, si l'ha formulat seguint les indicacions de la notificació de l'acte o aquesta notificació és defectuosa.
L'ordre jurisdiccional contenciós administratiu està integrat pels òrgans següents:
c ) Sales contencioses administratives dels tribunals superiors de justícia.
d ) Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional.
Els òrgans de l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu que siguin competents per conèixer d'un afer també ho són per a totes les seves incidències i per fer executar les sentències que dictin en els termes que assenyala l'article 103.1.
La competència dels jutjats i les sales contencioses administratives no és prorrogable i ha de ser apreciada per aquell, fins i tot d'ofici i amb l'audiència prèvia de les parts i del ministeri fiscal pel termini comú de deu dies.
La declaració d'incompetència ha d'adoptar la forma d'interlocutòria i s'ha d'efectuar abans de la sentència.
Les actuacions s'han de remetre a l'òrgan de la jurisdicció que es consideri competent perquè davant seu segueixi el curs del procés.
Si la competència pot correspondre a un tribunal superior en grau, s'hi ha d'adjuntar una exposició raonada, i cal atenir-se al que aquest resolgui.
Els jutjats contenciosos administratius coneixen, en única o primera instància segons el que disposa aquesta Llei, dels recursos que es dedueixin davant els actes de les entitats locals o de les entitats i corporacions dependents o vinculades a aquestes, excloses les impugnacions de qualsevol classe d'instruments de planejament urbanístic.
Coneixen, així mateix, en única o primera instància dels recursos que es dedueixin davant els actes administratius de l'Administració de les comunitats autònomes, excepte quan procedeixin del respectiu Consell de Govern, quan tinguin per objecte:
a ) Qüestions de personal, llevat que es refereixin al naixement o l'extinció de la relació de servei de funcionaris públics de carrera.
b ) Les sancions administratives que consisteixin en multes no superiors a 60.000 euros i en cessacions d'activitats o privació d'exercici de drets que no passin de sis mesos.
c ) Les reclamacions per responsabilitat patrimonial la quantia de les quals no superi els 30.050 euros.
Coneixen en única o primera instància dels recursos que es dedueixin davant disposicions i actes de l'Administració perifèrica de l'Estat i de les comunitats autònomes, contra els actes dels organismes, ens, entitats o corporacions de dret públic, la competència dels quals no s'estengui a tot el territori nacional i contra les resolucions dels òrgans superiors quan confirmin íntegrament els dictats per aquells en via de recurs, fiscalització o tutela.
Se n'exceptuen els actes de quantia superior a 60.000 euros dictats per l'Administració perifèrica de l'Estat i els organismes públics estatals la competència dels quals no s'estengui a tot el territori nacional, o quan es dictin en l'exercici de les seves competències sobre domini públic, obres públiques de l'Estat, expropiació forçosa i propietats especials.
Coneixen, igualment, de totes les resolucions que dictin en matèria d'estrangeria l'Administració perifèrica de l'Estat o els òrgans competents de les comunitats autònomes.
Correspon conèixer als jutjats de les impugnacions contra actes de les juntes electorals de zona i de les formulades en matèria de proclamació de candidatures i candidats efectuada per qualsevol de les juntes electorals, en els termes que preveu la legislació electoral.
Els jutjats contenciosos administratius coneixen també de les autoritzacions per entrar en domicilis i en altres llocs l'accés als quals requereixi el consentiment del seu titular, sempre que això procedeixi per a l'execució forçosa d'actes de l'administració pública, llevat que es tracti de l'execució de mesures de protecció de menors acordades per l'entitat pública competent en la matèria.
Els jutjats centrals contenciosos administratius coneixen dels recursos que es dedueixin davant els actes administratius que tinguin per objecte:
a ) En primera o única instància en les matèries de personal quan es tracti d'actes dictats per ministres i secretaris d'Estat, llevat que confirmin en via de recurs, fiscalització o tutela, actes dictats per òrgans inferiors, o es refereixin al naixement o l'extinció de la relació de servei de funcionaris de carrera, o a les matèries que recull l'article 11.1. a sobre personal militar.
b ) En única o primera instància contra els actes dels òrgans centrals de l'Administració General de l'Estat en els casos que preveu l'apartat 2. b de l'article 8.
c ) En primera o única instància dels recursos contenciosos administratius que s'interposin contra les disposicions generals i contra els actes emanats dels organismes públics amb personalitat jurídica pròpia i entitats pertanyents al sector públic estatal amb competència a tot el territori nacional, sense perjudici del que disposa el paràgraf i de l'apartat 1 de l'article 10.
d ) En primera o única instància, dels recursos contra les resolucions dictades pels ministres i secretaris d'Estat en matèria de responsabilitat patrimonial quan el reclamat no passi de 30.050 euros.
e ) En primera instància, de les resolucions que acordin la inadmissió de les peticions d'asil polític.
f ) En única o primera instància, de les resolucions que, en via de fiscalització, dicti el Comitè Espanyol de Disciplina Esportiva en matèria de disciplina esportiva.
Correspon als jutjats centrals contenciosos administratius l'autorització a què es refereix l'article 8.2 de la Llei 34/2002 així com autoritzar l'execució dels actes adoptats per la Secció Segona de la Comissió de Propietat Intel·lectual perquè s'interrompi la prestació de serveis de la societat de la informació o perquè es retirin continguts que vulnerin la propietat intel·lectual, en aplicació de la Llei 34/2002, d'11 de juliol, de serveis de la societat de la informació i de comerç electrònic.
Igualment els jutjats centrals contenciosos administratius coneixen del procediment previst a l'article 12 bis de la Llei orgànica 6/2002, de 27 de juny, de partits polítics.
Les sales contencioses administratives dels tribunals superiors de justícia han de conèixer en única instància dels recursos que es dedueixin en relació amb:
La Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional coneix en única instància:
Coneix dels recursos de revisió contra sentències fermes dictades pels jutjats centrals contenciosos administratius.
També coneix de les qüestions de competència que es puguin plantejar entre els jutjats centrals contenciosos administratius.
Coneix de la sol·licitud d'autorització a l'empara de l'article 122 ter, quan la formuli l'Agència Espanyola de Protecció de Dades.
La Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem coneix en única instància dels recursos que es dedueixin amb relació a:
a ) Els actes i les disposicions del Consell de Ministres i de les comissions delegades del Govern.
b ) Els actes i les disposicions del Consell General del Poder Judicial.
c ) Els actes i les disposicions en matèria de personal, administració i gestió patrimonial adoptats pels òrgans competents del Congrés dels Diputats, del Senat, del Tribunal Constitucional, del Tribunal de Comptes i del defensor del poble.
a ) Els recursos de cassació de qualsevol modalitat, en els termes que estableix aquesta Llei, i els recursos de queixa corresponents.
b ) Els recursos de cassació i revisió contra les resolucions dictades pel Tribunal de Comptes, d'acord amb el que estableix la seva Llei de funcionament.
c ) Els recursos de revisió contra sentències fermes dictades per les sales contencioses administratives dels tribunals superiors de justícia, de l'Audiència Nacional i del Tribunal Suprem, llevat del que disposa l'article 61.1.1r de la Llei orgànica del poder judicial.
a ) Els recursos que es dedueixin amb relació als actes i les disposicions de la Junta Electoral Central, així com els recursos contenciosos electorals que es dedueixin contra els acords sobre proclamació d'electes en els termes que preveu la legislació electoral.
Coneix de la sol·licitud d'autorització a l'empara de l'article 122 ter, quan la formuli el Consell General del Poder Judicial.
b ) Els recursos deduïts contra actes de les juntes electorals adoptats en el procediment per a l'elecció de membres de les sales de Govern dels Tribunals, en els termes que estableix la Llei orgànica del poder judicial.
Per aplicar les regles de distribució de competència que contenen els articles anteriors, cal tenir en compte els criteris següents:
a ) Les referències que es fan a l'Administració de l'Estat, les comunitats autònomes i les entitats locals comprenen les entitats i les corporacions dependents o vinculades a cada una d'elles.
b ) La competència atribuïda als jutjats i als tribunals per al coneixement de recursos contra actes administratius inclou la relativa a la inactivitat i a les actuacions constitutives de via de fet.
c ) Llevat que s'estableixi una disposició expressa en contra, l'atribució de competència per raó de la matèria preval sobre l'efectuada per raó de l'òrgan administratiu autor de l'acte.
La competència territorial dels jutjats i els tribunals superiors de justícia es determina d'acord amb les regles següents:
Amb caràcter general, és competent l'òrgan jurisdiccional en la circumscripció del qual tingui la seu l'òrgan que hagi dictat la disposició o l'acte originari impugnat.
Quan el recurs tingui per objecte actes de les administracions públiques en matèria de responsabilitat patrimonial, personal, propietats especials i sancions, és competent, a elecció del demandant, el jutjat o el tribunal en la circumscripció del qual aquell tingui el domicili o radiqui la seu de l'òrgan autor de l'acte originari impugnat.
Quan el recurs tingui per objecte actes de les administracions de les comunitats autònomes o de les entitats de l'Administració Local, l'elecció a què es refereix aquesta regla segona s'entén limitada a la circumscripció del Tribunal Superior de Justícia en què tingui la seu l'òrgan que hagi dictat l'acte originari impugnat.
La competència correspon a l'òrgan jurisdiccional en la circumscripció del qual radiquin els immobles afectats quan s'impugnin plans d'ordenació urbana i actuacions urbanístiques, expropiatòries i, en general, les que comportin intervenció administrativa en la propietat privada.
Quan l'acte originari impugnat afecti una pluralitat de destinataris i siguin diversos els jutjats o els tribunals competents segons les regles anteriors, la competència és atribuïda a l'òrgan jurisdiccional en la circumscripció del qual tingui la seva seu l'òrgan que hagi dictat l'acte originari impugnat.
La Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem actua dividida en seccions, i n'és el president el que també ho sigui de la Sala o el magistrat més antic dels que integren la secció, llevat del supòsit que preveu l'article 96.6, en què la secció a què es refereix és presidida pel president del Tribunal Suprem.
Per a la vista o la deliberació i la decisió, cal la concurrència de qui presideix i dels magistrats següents:
a ) Tots els que componen la secció, per decidir sobre els recursos de cassació i revisió.
b ) Quatre, en els altres casos.
Per al despatx ordinari, és suficient la concurrència de qui presideix i de dos magistrats.
La Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional es compon de les seccions que aconselli el nombre d'afers, i n'és el president el que també ho sigui de la Sala o el magistrat més antic dels que integren la secció.
Les sales contencioses administratives dels tribunals superiors de justícia, quan el nombre dels seus membres passi de cinc, actuen dividides en seccions, i n'és el president el que també ho sigui de la sala o el magistrat més antic dels que integren la secció.
Per a la vista o la deliberació i la decisió, i despatx ordinari, és suficient la concurrència de qui presideix i de dos magistrats.
La resolució dels recursos de cassació en interès de la llei, de cassació per a la unificació de doctrina i de revisió s'encomana a una secció de la Sala Contenciosa Administrativa que tingui la seu en el Tribunal Superior de Justícia, composta pel president d'aquesta sala, que la presideix, pel president o els presidents de les altres sales contencioses administratives i, si s'escau, de les seves seccions, en un nombre no superior a dos; i també pels magistrats d'aquesta sala o sales que siguin necessaris per completar un total de cinc membres.
Si la sala o les sales contencioses administratives tenen més d'una secció, la Sala de Govern del Tribunal Superior de Justícia ha d'establir per a cada any judicial el torn d'acord amb el qual els presidents de Secció han d'ocupar els llocs de la que regula aquest apartat.
També l'estableix entre tots els magistrats que prestin servei a la sala o les sales.
La distribució d'afers entre les diverses sales d'un mateix tribunal, o entre les diverses seccions d'una mateixa sala, ha de ser acordada per la Sala de Govern del tribunal respectiu, tenint en compte la naturalesa i l'homogeneïtat de la matèria a què es refereixen els recursos.
També cal seguir aquest criteri per a la distribució d'afers entre els diversos jutjats contenciosos administratius d'una mateixa població.
L'aprovació correspon a la Sala de Govern del Tribunal Superior de Justícia, a proposta de la Junta de Jutges d'aquest ordre jurisdiccional.
Els acords sobre la distribució d'afers s'han d'adoptar cada dos anys i s'han de comunicar al Consell General del Poder Judicial a l'únic efecte de la seva publicació, abans de l'obertura de tribunals, al Butlletí Oficial de l'Estat o al de la comunitat autònoma, segons correspongui.
En cas que sigui alterada la competència dels diferents jutjats amb seu en un mateix partit judicial, de les diverses sales d'un mateix tribunal o de les diverses seccions d'una sala per raó d'una nova distribució d'afers, continua coneixent dels processos en tramitació i n'ha de decidir l'òrgan jurisdiccional que en sigui competent en el moment de la interposició del recurs, segons els acords aleshores vigents.
Tenen capacitat processal davant l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu, a més de les persones que en tenen d'acord amb la Llei d'enjudiciament civil, els menors d'edat per a la defensa dels seus drets i interessos legítims quan l'ordenament jurídic els permeti de fer-ho sense que calgui que estiguin assistits per la persona que n'exerceix la pàtria potestat, la tutela o la curatela.
Els grups d'afectats, unions sense personalitat o patrimonis independents o autònoms, totes aquestes entitats aptes per ser titulars de drets i obligacions al marge de la seva integració en les estructures formals de les persones jurídiques, també tenen capacitat processal davant l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu quan la Llei així ho declari expressament.
Estan legitimats davant l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu:
a ) Les persones físiques o jurídiques que exerceixin un dret o un interès legítim.
b ) Les corporacions, associacions, sindicats i grups i entitats a les quals es refereix l'article 18 que siguin afectats o estiguin legalment habilitats per a la defensa dels drets i els interessos legítims col·lectius.
c ) L'Administració de l'Estat, quan exerceixi un dret o un interès legítim, per impugnar els actes i les disposicions de l'Administració de les comunitats autònomes i dels organismes públics que s'hi vinculen, així com els de les entitats locals, de conformitat amb el que disposa la legislació de règim local, i els de qualsevol altra entitat pública no sotmesa a la seva fiscalització.
d ) L'Administració de les comunitats autònomes, per impugnar els actes i les disposicions que afecten l'àmbit de la seva autonomia, emanats de l'Administració de l'Estat i de qualsevol altra administració o organisme públic, així com els de les entitats locals, de conformitat amb el que disposa la legislació de règim local.
e ) Les entitats locals territorials, per impugnar els actes i les disposicions que afecten l'àmbit de la seva autonomia, emanats de les administracions de l'Estat i de les comunitats autònomes, així com els d'organismes públics amb personalitat jurídica pròpia vinculats a una i altres o els d'altres entitats locals.
f ) El ministeri fiscal, per intervenir en els processos que determini la Llei.
g ) Les entitats de dret públic amb personalitat jurídica pròpia vinculades o dependents de qualsevol de les administracions públiques per impugnar els actes o les disposicions que afectin l'àmbit de les seves finalitats.
h ) Qualsevol ciutadà, en l'exercici de l'acció popular, en els casos que les lleis preveuen expressament.
i ) Per a la defensa del dret d'igualtat de tracte entre dones i homes, a més dels afectats i sempre amb la seva autorització, també hi estan legitimats els sindicats i les associacions legalment constituïdes el fi primordial de les quals sigui la defensa de la igualtat de tracte entre dones i homes, respecte dels seus afiliats i associats, respectivament.
Quan els afectats siguin una pluralitat de persones indeterminada o de difícil determinació, la legitimació per demanar en judici la defensa d'aquests interessos difusos correspon exclusivament als organismes públics amb competència en la matèria, als sindicats més representatius i a les associacions d'àmbit estatal el fi primordial de les quals sigui la igualtat entre dones i homes, sense perjudici, si els afectats estaven determinats, de la seva pròpia legitimació processal.
L'Administració autora d'un acte està legitimada per impugnar-lo davant aquest ordre jurisdiccional, amb la seva declaració prèvia de lesivitat per a l'interès públic en els termes que estableix la Llei.
L'exercici d'accions pels veïns en nom i interès de les entitats locals es regeix pel que disposa la legislació de règim local.
Les administracions públiques i els particulars poden interposar recurs contenciós administratiu contra les decisions adoptades pels òrgans administratius als quals correspon resoldre els recursos especials i les reclamacions en matèria de contractació a què es refereix la legislació de contractes del sector públic sense necessitat, en el primer cas, de declaració de lesivitat.
Tenen legitimació per recórrer davant l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu les resolucions del Tribunal Administratiu de l'Esport que es dictin en assumptes de disciplina esportiva en matèria de dopatge, totes les persones esmentades a l'article 40.4 de la Llei orgànica de protecció de la salut de l'esportista i la lluita contra el dopatge en l'activitat esportiva.
No poden interposar cap recurs contenciós administratiu contra l'activitat d'una Administració pública:
a ) Els òrgans d'aquesta Administració i els membres dels seus òrgans col·legiats, llevat que una llei ho autoritzi expressament.
b ) Els particulars quan actuïn per delegació o com a simples agents o mandataris de l'Administració.
c ) Les entitats de dret públic que siguin dependents o estiguin vinculades a l'Estat, les comunitats autònomes o les entitats locals, respecte de l'activitat de l'Administració de la qual depenguin.
Se n'exceptuen les entitats que, mitjançant llei, hagin estat dotades d'un estatut específic d'autonomia respecte de l'Administració esmentada.
a ) Les administracions públiques o qualssevol dels òrgans esmentats en l'article 1.3 contra l'activitat dels quals s'adreci el recurs.
b ) Les persones o entitats els drets o interessos legítims dels quals puguin quedar afectats per l'estimació de les pretensions del demandant.
c ) Les companyies d'assegurances de les administracions públiques, que sempre són part codemandada junt amb l'Administració a qui assegurin.
A efectes del que disposa el paràgraf a de l'apartat anterior, quan es tracti d'organismes o corporacions públiques subjectes a fiscalització d'una Administració territorial, s'entén per Administració demandada:
a ) L'organisme o la corporació autors de l'acte o la disposició fiscalitzats, si el resultat de la fiscalització és aprovatori.
b ) La que exerceixi la fiscalització, si mitjançant aquesta no s'aprova íntegrament l'acte o la disposició.
En els recursos contra les decisions adoptades pels òrgans administratius als quals correspon resoldre els recursos especials i les reclamacions en matèria de contractació a què es refereix la legislació de contractes del sector públic els esmentats òrgans no tenen la consideració de part demandada, i ho són les persones o administracions afavorides per l'acte objecte del recurs, o que compareguin en tal concepte, de conformitat amb el que disposa l'article 49.
Si el demandant fonamenta les seves pretensions en la il·legalitat d'una disposició general, també se'n considera part demandada l'Administració autora d'aquesta disposició, encara que no procedeixi d'ella l'actuació recorreguda.
Si la legitimació de les parts deriva d'alguna relació jurídica transmissible, el drethavent pot succeir en qualsevol estat del procés a la persona que hagi actuat inicialment com a part.
En les seves actuacions davant òrgans unipersonals, les parts poden conferir la seva representació a un procurador i en tot cas han de ser assistides per un advocat.
Quan les parts confereixin la seva representació a l'advocat, és a aquest a qui s'han de notificar les actuacions.
En les seves actuacions davant òrgans col·legiats, les parts han de conferir la seva representació a un procurador i ser assistides per un advocat.
Poden, no obstant això, comparèixer per si mateixos els funcionaris públics en defensa dels seus drets estatutaris, quan es refereixin a qüestions de personal que no impliquin la separació d'empleats públics inamovibles.
La representació i la defensa de les administracions públiques i dels òrgans constitucionals es regeix pel que disposen la Llei orgànica del poder judicial i la Llei d'assistència jurídica a l'Estat i les institucions públiques, així com les normes que sobre la matèria i en el marc de les seves competències hagin dictat les comunitats autònomes.
El recurs contenciós administratiu és admissible amb relació a les disposicions de caràcter general i als actes expressos i presumptes de l'Administració pública que posin fi a la via administrativa, ja siguin definitius o de tràmit, si aquests decideixen directament o indirectament el fons de l'afer, determinen la impossibilitat de continuar el procediment, produeixen indefensió o perjudici irreparable a drets o interessos legítims.
També és admissible el recurs contra la inactivitat de l'Administració i contra les seves actuacions materials que constitueixin via de fet, en els termes que estableix aquesta Llei.
A més de la impugnació directa de les disposicions de caràcter general, també és admissible la dels actes que es produeixin en aplicació d'aquestes, fonamentada en el fet que aquestes disposicions no són conformes a dret.
La falta d'impugnació directa d'una disposició general o la desestimació del recurs que s'hagi interposat en contra seva no impedeixen la impugnació dels actes d'aplicació fonamentada en el que disposa l'apartat anterior.
Quan un jutge o un tribunal contenciós administratiu hagi dictat sentència ferma estimatòria perquè considera il·legal el contingut de la disposició general aplicada, ha de plantejar la qüestió d'il·legalitat davant el tribunal competent per conèixer del recurs directe contra la disposició, llevat del que disposen els dos apartats següents.
Quan el jutge o el tribunal competent per conèixer d'un recurs contra un acte fonamentat en la invalidesa d'una disposició general també ho sigui per conèixer del recurs directe contra aquesta, la sentència ha de declarar la validesa o la nul·litat de la disposició general.
Sense necessitat de plantejar una qüestió d'il·legalitat, el Tribunal Suprem ha d'anul·lar qualsevol disposició general quan, en qualsevol grau, conegui d'un recurs contra un acte fonamentat en la il·legalitat d'aquella norma.
No és admissible el recurs contenciós administratiu respecte dels actes que siguin reproducció d'altres d'anteriors definitius i ferms i els confirmatoris d'actes consentits perquè no han estat recorreguts dins del termini i en la forma escaient.
Quan l'Administració, en virtut d'una disposició general que no requereixi actes d'aplicació o en virtut d'un acte, contracte o conveni administratiu, estigui obligada a fer una prestació concreta en favor d'una persona determinada o de diverses, els que hi tinguin dret poden reclamar a l'Administració el compliment d'aquesta obligació.
Si en el termini de tres mesos des de la data de la reclamació l'Administració no ha donat compliment a la sol·licitud o no ha arribat a un acord amb els interessats, aquests poden deduir recurs contenciós administratiu contra la inactivitat de l'Administració.
Quan l'Administració no executi els seus actes ferms, els afectats poden sol·licitar la seva execució, i si aquesta no es produeix en el termini d'un mes des de la petició, els sol·licitants poden formular un recurs contenciós administratiu, que s'ha de tramitar pel procediment abreujat que regula l'article 78.
En cas de via de fet, l'interessat pot formular requeriment a l'Administració actuant i intimar-ne la cessació.
Si aquesta intimació no és formulada o no és atesa dins els deu dies següents a la presentació del requeriment, pot deduir directament recurs contenciós administratiu.
El demandant pot pretendre la declaració de no ser conformes a dret i, si s'escau, l'anul·lació dels actes i les disposicions susceptibles d'impugnació segons el capítol precedent.
També pot pretendre el reconeixement d'una situació jurídica individualitzada i l'adopció de les mesures adequades per al ple restabliment d'aquesta, entre altres la indemnització dels danys i els perjudicis, quan sigui procedent.
Quan el recurs es dirigeixi contra la inactivitat de l'Administració pública, d'acord amb el que disposa l'article 29, el demandant pot pretendre de l'òrgan jurisdiccional que condemni l'Administració al compliment de les seves obligacions en els termes concrets en què estiguin establertes.
Si el recurs té per objecte una actuació material constitutiva de via de fet, el demandant pot sol·licitar que es declari contrària a dret, que s'ordeni el cessament d'aquesta actuació i que s'adoptin, si s'escau, les altres mesures que preveu l'article 31.2.
Els òrgans de l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu han de jutjar dins el límit de les pretensions formulades per les parts i dels motius que fonamentin el recurs i l'oposició.
Si el jutge o el tribunal, en dictar sentència, considera que la qüestió sotmesa al seu coneixement pot no haver estat apreciada degudament per les parts, perquè en aparença hi ha altres motius susceptibles de fonamentar el recurs o l'oposició, l'ha de sotmetre a aquelles mitjançant provisió en què, advertint que no es prejutja la decisió definitiva, els ha d'exposar, i ha de concedir als interessats un termini comú de deu dies perquè formulin les al·legacions que considerin oportunes, amb la suspensió del termini per pronunciar la sentència.
Contra aquesta provisió no es pot presentar cap recurs.
Això mateix s'observa si, impugnats directament determinats preceptes d'una disposició general, el tribunal entén necessari estendre l'enjudiciament a altres de la mateixa disposició per raons de connexió o conseqüència amb els preceptes recorreguts.
Són acumulables en un procés les pretensions que es dedueixin amb relació a un mateix acte, disposició o actuació.
També ho són les que es refereixin a diversos actes, disposicions o actuacions quan uns siguin reproducció, confirmació o execució d'altres o hi hagi entre ells qualsevol altra connexió directa.
L'actor pot acumular en la seva demanda totes les pretensions que reuneixin els requisits que assenyala l'article anterior.
Si el secretari judicial no considera pertinent l'acumulació, n'ha de donar compte al Tribunal, el qual, si s'escau, ha d'ordenar a la part que interposi separadament els recursos en el termini de trenta dies.
Si no ho fa, el jutge ha de considerar caducat el recurs respecte del qual no s'ha donat compliment al que s'ha ordenat.
Si abans de la sentència es dicta o es té coneixement de l'existència d'algun acte, disposició o actuació que mantingui amb el que és objecte del recurs en tramitació la relació que preveu l'article 34, el demandant pot sol·licitar, dins el termini que assenyala l'article 46, l'ampliació del recurs a aquell acte administratiu, disposició o actuació.
Aquesta petició, que produeix la suspensió del curs del procediment, el secretari judicial l'ha de traslladar a les parts perquè hi presentin al·legacions en el termini comú de cinc dies.
Si l'òrgan jurisdiccional accedeix a l'ampliació, continua la suspensió de la tramitació del procés mentre no s'assoleixi respecte d'aquella el mateix estat que tingui el procediment inicial.
Així mateix, és aplicable el que disposa l'apartat 1 d'aquest article quan en els recursos contenciosos administratius interposats contra actes presumptes l'Administració dicti durant la seva tramitació resolució expressa respecte de la pretensió deduïda inicialment.
En aquest cas el recurrent pot desistir del recurs interposat fonamentant-se en l'acceptació de la resolució expressa que s'hagi dictat o sol·licitar l'ampliació a la resolució expressa.
Una vegada produït el desistiment del recurs interposat inicialment, el termini per recórrer la resolució expressa, que és de dos mesos, es compta des de l'endemà de la notificació.
Interposats diversos recursos contenciosos administratius en ocasió d'actes, disposicions o actuacions en els quals es doni alguna de les circumstàncies que assenyala l'article 34, l'òrgan jurisdiccional pot acordar en qualsevol moment processal, amb l'audiència prèvia de les parts per termini comú de cinc dies, l'acumulació d'ofici o a instància d'alguna d'aquelles.
Quan davant un jutge o un tribunal estigui pendent una pluralitat de recursos amb el mateix objecte, l'òrgan jurisdiccional, si no s'han acumulat, n'ha de tramitar un o diversos amb caràcter preferent amb l'audiència prèvia de les parts pel termini comú de cinc dies, i suspendre el curs dels altres fins que es dicti sentència en els primers.
Una vegada ferma, el secretari judicial ha de portar testimoni de la sentència als recursos suspesos i l'ha de notificar als recurrents afectats per la suspensió a fi que en el termini de cinc dies puguin sol·licitar l'extensió dels seus efectes en els termes que preveu l'article 111, continuar el procediment o bé desistir del recurs.
L'Administració ha de comunicar al tribunal, en remetre-li l'expedient administratiu, si té coneixement de l'existència d'altres recursos contenciosos administratius en què puguin concórrer els supòsits d'acumulació que prevé aquest capítol.
El secretari judicial ha de posar en coneixement del jutge o tribunal els processos que es tramitin a l'Oficina Judicial en què puguin concórrer els supòsits d'acumulació que preveu aquest capítol.
Contra les resolucions sobre acumulació, ampliació i tramitació preferent només es pot presentar un recurs de súplica.
El secretari judicial ha de fixar la quantia del recurs contenciós administratiu una vegada formulats els escrits de demanda i contestació, en què les parts poden exposar, mitjançant altressí, la seva opinió pel que fa al cas.
Si no es fa així, el secretari judicial ha de requerir el demandant perquè fixi la quantia, i a aquest efecte li ha de concedir un termini no superior a deu dies.
Si transcorregut aquest termini no ho ha fet, cal atenir-se a la que fixi el secretari judicial, amb l'audiència prèvia del demandat.
Quan el demandat no estigui d'acord amb la quantia fixada pel demandant, ho ha d'exposar per escrit dins el termini de deu dies, i el secretari judicial ha de resoldre el que sigui procedent.
En aquest cas el jutge o tribunal, en la sentència, ha de resoldre definitivament la qüestió.
La part perjudicada per la resolució que preveu l'apartat anterior pot fonamentar el recurs de queixa en la determinació indeguda de la quantia si per causa d'aquesta no es considera preparat el recurs de cassació o no s'admet el recurs de cassació per a la unificació de doctrina o el d'apel·lació.
La quantia del recurs contenciós administratiu està determinada pel valor econòmic de la pretensió objecte d'aquest.
Quan hi hagi diversos demandants, cal atenir-se al valor econòmic de la pretensió deduïda per cada un d'ells, i no a la suma de tots.
En els supòsits d'acumulació o d'ampliació, la quantia està determinada per la suma del valor econòmic de les pretensions objecte d'aquelles, però no comunica a les d'una quantia inferior la possibilitat de cassació o apel·lació.
Per fixar el valor econòmic de la pretensió cal tenir en compte les normes de la legislació processal civil, amb les especialitats següents:
a ) Quan el demandant sol·liciti només l'anul·lació de l'acte, cal que s'atengui al seu contingut econòmic; per a això cal tenir en compte el dèbit principal, però no els recàrrecs, les costes ni qualsevol altra mena de responsabilitat, llevat que qualsevol d'aquests sigui d'un import superior a aquell.
b ) Quan el demandant sol·liciti, a més de l'anul·lació, el reconeixement d'una situació jurídica individualitzada, o quan sol·liciti el compliment d'una obligació administrativa, la quantia està determinada:
Pel valor econòmic total de l'objecte de la reclamació, si l'Administració pública ha denegat totalment, en via administrativa, les pretensions del demandant.
Per la diferència de la quantia entre l'objecte de la reclamació i el de l'acte que va motivar el recurs, si l'Administració ha reconegut parcialment, en via administrativa, les pretensions del demandant.
Es reputen de quantia indeterminada els recursos dirigits a impugnar directament les disposicions generals, inclosos els instruments normatius de planejament urbanístic, els que es refereixin als funcionaris públics quan no versin sobre drets o sancions susceptibles de valoració econòmica, així com aquells en què juntament amb pretensions avaluables econòmicament se n'acumulin altres que no són susceptibles d'aquesta valoració.
També es reputen de quantia indeterminada els recursos interposats contra actes, en matèria de Seguretat Social, que tinguin per objecte la inscripció d'empreses, formalització de la protecció davant riscos professionals, tarifació, cobertura de la prestació d'incapacitat temporal, afiliació, alta, baixa i variacions de dades de treballadors.
Quan la mateixa Administració autora d'algun acte vulgui demandar-ne l'anul·lació davant la jurisdicció contenciosa administrativa, prèviament l'ha de declarar lesiu per a l'interès públic.
En els litigis entre administracions públiques no es pot interposar recurs en via administrativa.
No obstant això, quan una Administració interposi recurs contenciós administratiu contra una altra, li pot requerir prèviament que derogui la disposició, anul·li o revoqui l'acte, faci cessar o modifiqui l'actuació material, o iniciï l'activitat a què estigui obligada.
Quan l'Administració contractant, el contractista o tercers pretenguin recórrer les decisions adoptades pels òrgans administratius als quals correspon resoldre els recursos especials i les reclamacions en matèria de contractació a què es refereix la legislació de contractes del sector públic han d'interposar el recurs directament i sense necessitat de requeriment o recurs administratiu previ.
El requeriment s'ha de dirigir a l'òrgan competent mitjançant un escrit raonat que ha de concretar la disposició, l'acte, l'actuació o la inactivitat, i s'ha de produir en el termini de dos mesos a comptar des la publicació de la norma o des que l'Administració requeridora hagi conegut o pogut conèixer l'acte, l'actuació o la inactivitat.
El requeriment s'entén rebutjat si, dins el mes següent a la seva recepció, el requerit no emet contestació.
Queda al marge el que disposa la legislació de règim local sobre aquesta matèria.
El recurs contenciós administratiu s'inicia per un escrit reduït a esmentar la disposició, l'acte, la inactivitat o l'actuació constitutiva de via de fet que s'impugni i a sol·licitar que el recurs es consideri interposat, llevat que aquesta Llei disposi altrament.
A aquest escrit, s'hi ha d'adjuntar:
a ) El document que acrediti la representació del compareixent, llevat que consti unit a les actuacions d'un altre recurs pendent davant el mateix jutjat o tribunal; en aquest cas es pot sol·licitar que s'expedeixi un certificat perquè s'adjunti a les actuacions judicials.
b ) El document o els documents que acreditin la legitimació de l'actor quan l'exerceixi perquè li ha tramès un altre per herència o per qualsevol altre títol.
c ) La còpia o el trasllat de la disposició o de l'acte exprés que es recorrin, o la indicació de l'expedient en què hagi recaigut l'acte o el diari oficial en què la disposició s'hagi publicat.
Si l'objecte del recurs és la inactivitat de l'Administració o una via de fet, s'ha d'esmentar l'òrgan o la dependència als quals s'atribueixi l'una o l'altra, si s'escau, l'expedient en què tingui origen, o qualsevol altra dada que serveixi per identificar suficientment l'objecte del recurs.
d ) El document o els documents que acreditin el compliment dels requisits exigits per entaular accions les persones jurídiques d'acord amb les normes o els estatuts que els siguin aplicables, llevat que s'hagin incorporat o inserit en allò pertinent dins el cos del document esmentat en la lletra a d'aquest mateix apartat.
El secretari judicial ha d'examinar d'ofici la validesa de la compareixença tan aviat com s'hagi presentat l'escrit d'interposició.
Si considera que és vàlida, ha d'admetre a tràmit el recurs.
Si amb l'escrit d'interposició no s'adjunten els documents expressats a l'apartat anterior o els presentats són incomplets i, en general, sempre que el secretari judicial consideri que no concorren els requisits que exigeix aquesta Llei per a la validesa de la compareixença, ha de requerir immediatament l'esmena dels documents, i assenyalar un termini de deu dies perquè el recurrent pugui portar-la a efecte i, si no ho fa, el jutge o tribunal s'ha de pronunciar sobre l'arxivament de les actuacions.
El recurs de lesivitat s'inicia per una demanda formulada d'acord amb l'article 56.1, que ha de fixar amb precisió la persona o les persones demandades i la seva seu o domicili si hi consta.
A aquesta demanda, s'hi han d'adjuntar en tot cas la declaració de lesivitat, l'expedient administratiu i, si escau, els documents de les lletres a i d de l'apartat 2 d'aquest article.
El recurs dirigit contra una disposició general, un acte, una inactivitat o una via de fet en què no hi hagi tercers interessats es pot iniciar també mitjançant demanda en què s'ha de concretar la disposició, l'acte o la conducta impugnats i s'ha de raonar que és disconforme a dret.
A la demanda, s'hi han d'adjuntar els documents que escaiguin dels que preveu l'apartat 2 d'aquest article.
El termini per interposar el recurs contenciós administratiu és de dos mesos a comptar des de l'endemà de la publicació de la disposició impugnada o de la notificació o publicació de l'acte que posa fi a la via administrativa, si és exprés.
Si no ho és, el termini és de sis mesos i es compta, per al sol·licitant i altres possibles interessats, a partir de l'endemà del dia en què, d'acord amb la seva normativa especifica, es produeixi l'acte presumpte.
En els supòsits que preveu l'article 29, els dos mesos es compten a partir de l'endemà del venciment dels terminis assenyalats en l'article esmentat.
Si el recurs contenciós administratiu es dirigeix contra una actuació en via de fet, el termini per interposar el recurs és de deu dies a comptar des de l'endemà de l'acabament del termini que estableix l'article 30.
Si no hi ha requeriment, el termini és de vint dies des del dia en què s'inicia l'actuació administrativa en via de fet.
El termini per interposar el recurs contenciós administratiu es compta des de l'endemà del dia en què es notifica la resolució expressa del recurs potestatiu de reposició o en què aquest s'hagi d'entendre desestimat presumptament.
El termini per interposar recurs de lesivitat és de dos mesos a comptar de l'endemà de la data de la declaració de lesivitat.
En els litigis entre administracions, el termini per interposar recurs contenciós administratiu és de dos mesos, llevat que per Llei s'estableixi altrament.
Quan hagi precedit el requeriment que regulen els tres primers apartats de l'article 44, el termini es compta des de l'endemà d'aquell en què es rep la comunicació de l'acord exprés o s'entén rebutjat presumptament.
Una vegada complert el que disposa l'article 45.3, el secretari judicial, el dia hàbil següent, ha d'acordar, si ho sol•licita el recurrent, que s'anunciï la interposició del recurs i remetre l'ofici per a la seva publicació per l'òrgan competent, sense perjudici que sigui costejada pel recurrent, en el diari oficial que sigui procedent atenent l'àmbit territorial de competència de l'òrgan autor de l'activitat administrativa objecte de recurs.
El secretari judicial també pot acordar d'ofici la publicació, si ho estima convenient.
Si s'ha iniciat el recurs mitjançant una demanda en els supòsits que preveu l'article 45.5 i aquest es dirigeix contra una disposició general, s'ha de procedir a la publicació de l'anunci d'interposició d'aquell, en què s'han de concedir quinze dies perquè es personin els que tinguin interès legítim a sostenir la conformitat a dret de la disposició, acte o conducta impugnats.
Transcorregut aquest termini, el secretari judicial ha de procedir a traslladar la demanda i els documents que s'hi adjuntin perquè primer n'emeti contestació l'Administració i després els altres demandats que s'hi hagin personat.
El secretari judicial, en acordar el que preveu l'apartat 1 de l'article anterior, o mitjançant una diligència si la publicació no és necessària, ha de requerir l'Administració que li remeti l'expedient administratiu, i li ha d'ordenar que practiqui les citacions a termini que preveu l'article 49.
L'expedient s'ha de reclamar a l'òrgan autor de la disposició o l'acte impugnat o a aquell al qual s'imputi la inactivitat o via de fet.
Sempre s'ha de fer una còpia autentificada dels expedients tramitats en graus o fases anteriors, abans de tornar-los a la seva oficina de procedència.
No es pot reclamar l'expedient en el cas de l'apartat 2 de l'article anterior, sens perjudici de la facultat que atorga l'apartat 5 d'aquest article 48.
L'expedient ha de ser remès en el termini improrrogable de vint dies, a comptar des que la comunicació judicial tingui entrada al registre general de l'òrgan requerit.
L'entrada s'ha de posar en coneixement de l'òrgan jurisdiccional.
L'expedient, original o copiat, s'ha d'enviar complet, foliat i, si s'escau, autenticat, juntament amb un índex, també autenticat, dels documents que conté.
L'Administració sempre ha de conservar l'original o una còpia autenticada dels expedients que enviï.
Si l'expedient és reclamat per diversos jutjats o tribunals, l'Administració els ha d'enviar còpies autenticades de l'original o de la còpia que conservi.
Quan el recurs contra la disposició s'hagi iniciat per demanda, el tribunal pot demanar d'ofici o a petició de l'actor l'expedient d'elaboració.
Un cop rebut l'expedient, el secretari judicial ho ha de posar de manifest a les parts durant cinc dies perquè hi formulin al·legacions.
S'han d'excloure de l'expedient, mitjançant resolució motivada, els documents classificats com a secret oficial, cosa que s'ha de fer constar a l'índex de documents i al lloc de l'expedient on hi hagi els documents exclosos.
Un cop transcorregut el termini de tramesa de l'expedient sense que s'hagi rebut complet, s'ha de reiterar la reclamació i, si no s'envia en el termini de deu dies comptats com disposa l'apartat 3, després que es constati la seva responsabilitat, amb l'advertiment previ del secretari judicial notificat personalment per a la formulació d'al·legacions, el jutge o tribunal ha d'imposar una multa coercitiva de tres-cents a mil dos-cents euros a l'autoritat o empleat responsable.
La multa ha de ser reiterada cada vint dies, fins que es compleixi el que s'ha requerit.
Si es dóna la causa d'impossibilitat de determinació individualitzada de l'autoritat o empleat responsable, l'Administració és la responsable del pagament de la multa sense perjudici que es repercuteixi contra el responsable.
Contra les interlocutòries en què s'acordi la imposició de multes a què es refereix l'apartat anterior es pot interposar recurs de súplica en els termes que preveu l'article 79.
Si no s'han satisfet voluntàriament, les multes fermes s'han de fer efectives per via judicial de constrenyiment.
Imposades les tres primeres multes coercitives sense que s'hagi aconseguit que es remeti l'expedient complet, el jutge o el tribunal ha de posar els fets en coneixement del ministeri fiscal, sens perjudici de continuar imposant noves multes.
El requeriment la desatenció del qual pugui donar lloc a la tercera multa coercitiva ha de contenir l'advertiment oportú.
La resolució per la qual s'acordi remetre l'expedient s'ha de notificar durant el termini dels cinc dies següents d'haver-se adoptat, a tots els qui hi constin com a interessats, citant-los perquè puguin comparèixer com a demandats en el termini de nou dies.
La notificació s'ha d'efectuar d'acord amb el que disposa la Llei que reguli el procediment administratiu comú.
En els recursos contra les decisions adoptades pels òrgans administratius als quals correspon resoldre els recursos especials i les reclamacions en matèria de contractació a què es refereix la legislació de contractes del sector públic s'ha d'emplaçar com a part demandada les persones, diferents del recurrent, que hagin comparegut en el recurs administratiu, perquè es puguin personar com a demandats en el termini de nou dies.
Una vegada efectuades les notificacions, s'ha d'enviar l'expedient al jutjat o al tribunal, i s'hi ha d'incorporar la justificació de la citació o les citacions a compareixença efectuades, llevat que no s'hagin pogut practicar dins el termini fixat per a la tramesa de l'expedient; en aquest cas s'ha d'enviar sense demora, i la justificació de les citacions a compareixença una vegada s'ultimin.
Un cop rebut l'expedient, el secretari judicial, davant el resultat de les actuacions administratives i del contingut de l'escrit d'interposició i els documents annexos, ha de comprovar que s'han efectuat les notificacions escaients per a la citació a termini i, si adverteix que són incompletes, ha d'ordenar a l'Administració que es practiquin les necessàries per assegurar la defensa dels interessats que siguin identificables.
Quan no hagi estat possible citar algun interessat en el domicili que consti, el secretari judicial ha de manar que s'insereixi l'edicte corresponent en el diari oficial que sigui procedent atenent l'àmbit territorial de competència de l'òrgan autor de l'activitat administrativa objecte de recurs.
Els citats mitjançant edictes es poden personar fins al moment en què se'ls hagi de traslladar per contestar la demanda.
En el supòsit que preveu l'article 47.2, cal atenir-se al que s'hi disposa.
La citació a termini* dels demandats en el recurs de lesivitat s'ha d'efectuar personalment en un termini de nou dies.
* El suplement en català del BOE no coincideix amb el text en castellà i ho tradueix per citació a compareixença.
La citació a compareixença de l'Administració s'entén efectuada per la reclamació de l'expedient.
Les administracions públiques s'entenen per comparegudes per la tramesa de l'expedient.
Els demandats citats legalment poden comparèixer a les actuacions judicials dins el termini concedit.
Si ho fan posteriorment, se'ls ha de considerar part per als tràmits no preclosos.
Si no hi compareixen oportunament, continua el procediment pels seus tràmits, sense que hi hagi lloc a efectuar-hi, en estrades o de qualsevol altra forma, notificacions de cap mena.
El jutjat o sala, després de l'examen de l'expedient administratiu, ha de declarar que no és procedent l'admissió del recurs quan consti de manera inequívoca i manifesta:
a ) La falta de jurisdicció o la incompetència del jutjat o tribunal.
b ) La falta de legitimació del recurrent.
c ) Haver-se interposat el recurs contra una activitat no susceptible d'impugnació.
d ) Haver caducat el termini d'interposició del recurs.
El jutjat o la sala pot no admetre el recurs quan s'hagin desestimat en el fons altres recursos substancialment iguals per sentència ferma; en aquest cas, cal esmentar la resolució o les resolucions desestimatòries.
Quan s'impugni una actuació material constitutiva de via de fet, el jutjat o la sala també pot no admetre el recurs si és evident que l'actuació administrativa s'ha produït dins la competència i de conformitat amb les regles del procediment establert legalment.
Així mateix, quan s'impugni la no-realització per l'Administració de les obligacions a què es refereix l'article 29, el recurs no s'ha d'admetre si és evident l'absència d'obligació concreta de l'Administració respecte dels recurrents.
El jutjat o la sala, abans de pronunciar-se sobre la inadmissió del recurs, ha de fer saber a les parts el motiu en què es pot fonamentar perquè, en el termini comú de deu dies, al·leguin el que considerin procedent i acompanyin els documents escaients.
Contra la interlocutòria que declari la inadmissió es poden interposar els recursos que preveu aquesta Llei.
La interlocutòria d'admissió no és recurrible però no impedeix oposar qualsevol motiu d'inadmissibilitat en el moment processal posterior.
Declarada la inadmissió a l'empara del que estableix el paràgraf a de l'apartat 1 d'aquest article, cal atenir-se al que determinen els articles 5.3 i 7.3.
Rebut l'expedient administratiu al jutjat o tribunal i comprovats, i si s'escau completats, les citacions a termini, el secretari judicial ha d'acordar que es lliuri al recurrent perquè es dedueixi la demanda en el termini de vint dies, llevat que s'hi doni algun dels supòsits de l'article 51, cas en què s'ha de donar compte al tribunal perquè resolgui el que sigui procedent.
Quan els recurrents siguin diversos, i encara que no actuïn sota una mateixa direcció, la demanda l'han de formular simultàniament tots ells.
El lliurament de l'expedient s'ha d'efectuar en original o còpia.
Si la demanda no s'ha presentat dins el termini escaient, el jutjat o la sala, d'ofici, ha de declarar per interlocutòria la caducitat del recurs.
No obstant això, s'ha d'admetre l'escrit de demanda, i produeix els seus efectes legals, si es presenta dins el dia en què es notifiqui la interlocutòria.
Transcorregut el termini per a la tramesa de l'expedient administratiu sense que aquest hagi estat enviat, la part recurrent pot demanar, per si mateixa o a iniciativa del secretari judicial, que se li concedeixi termini per formalitzar la demanda.
Si després que la part demandant hagi fet ús del dret que estableix l'apartat anterior es rep l'expedient, el secretari judicial l'ha de posar de manifest a les parts demandants i, si s'escau, demandades pel termini comú de deu dies perquè puguin efectuar les al·legacions complementàries que estimin oportunes.
Presentada la demanda, el secretari judicial ha de traslladar-la, amb lliurament de l'expedient administratiu, a les parts demandades que hagin comparegut, perquè n'emetin contestació en el termini de vint dies.
Si la demanda s'ha formalitzat sense que s'hagi rebut l'expedient administratiu, s'ha de citar a termini l'Administració demandada perquè contesti, i se li ha d'advertir que no es pot admetre la resposta si no s'hi adjunta l'expedient esmentat.
Si el defensor de l'Administració demandada estima que la disposició o actuació administrativa objecte de recurs no es pot ajustar a dret, pot sol·licitar la suspensió del procediment per un termini de vint dies per comunicar-li la seva opinió raonada.
El secretari judicial, amb l'audiència prèvia del demandant, ha d'acordar el que sigui procedent.
La contestació l'ha de formular primer l'Administració demandada.
Quan ho hagin de fer, a més de l'Administració, altres demandats, i encara que no actuïn sota una mateixa direcció, la contestació l'han de formular simultàniament tots ells.
En aquest cas no és procedent el lliurament de l'expedient administratiu, que s'ha de posar de manifest a l'Oficina Judicial, però sí de la còpia de l'expedient, amb les despeses a càrrec d'aquests demandats.
Si l'Administració demandada és una entitat local i no s'ha personat en el procés malgrat haver estat citada, no obstant això se li ha de traslladar la demanda perquè, en el termini de vint dies, pugui designar un representant en judici o comunicar a l'òrgan judicial, per escrit, els fonaments pels quals estimi improcedent la pretensió de l'actor.
Si les parts consideren que l'expedient administratiu no està complet, poden sol·licitar, dins el termini per formular la demanda o la contestació, que es reclamin els antecedents per completar-lo.
La sol·licitud a què es refereix l'apartat anterior suspèn el curs del termini corresponent.
L'Administració, en tornar a remetre l'expedient, ha d'indicar a l'índex a què es refereix l'article 48.4 els documents que s'hi han afegit.
En els escrits de demanda i de contestació, s'hi han de consignar amb la separació deguda els fets, els fonaments de dret i les pretensions que es dedueixin, en justificació de les quals es poden al·legar tots els motius que siguin procedents, tant si han estat plantejats o no davant l'Administració.
El secretari judicial ha d'examinar d'ofici la demanda i requerir que s'esmenin les faltes que tingui en un termini no superior a deu dies.
Un cop feta l'esmena, ha d'admetre la demanda.
Altrament, n'ha de donar compte al jutge perquè resolgui el que sigui procedent sobre la seva admissió.
A la demanda i la contestació les parts hi han d'adjuntar els documents en què fonamentin de manera directa el seu dret, i si no consten en poder seu, han de designar l'arxiu, l'oficina, el protocol o la persona en poder de la qual es trobin.
Després de la demanda i la contestació no s'admeten a les parts altres documents que els que es trobin en algun dels casos previstos per al procés civil.
No obstant això, el demandant pot aportar, a més, els documents que tinguin per objecte desvirtuar al·legacions contingudes en les respostes a la demanda i que posin de manifest disconformitat en els fets, abans de la citació de vista o les conclusions.
El secretari judicial ha de declarar conclús el plet, sense més tràmit, per a sentència una vegada contestada la demanda, llevat que el jutge o tribunal faci ús de la facultat que li atribueix l'article 61 en els supòsits següents:
Si l'actor demana per un altressí en la seva demanda que el recurs es decideixi sense necessitat de recepció a prova ni tampoc de vista o conclusions i la part demandada no s'hi oposa.
Si en els escrits de demanda i contestació no se sol·licita la recepció a prova ni els tràmits de vista o conclusions, llevat que el jutge o tribunal, excepcionalment, atesa l'índole de l'assumpte, acordi la celebració de vista o la formulació de conclusions escrites.
En els dos supòsits anteriors, si el demandat sol·licita la inadmissió del recurs, s'ha de traslladar al demandant perquè en el termini de cinc dies formuli les al·legacions que estimi procedents sobre la possible causa d'inadmissió, i seguidament s'ha de declarar conclús el plet.
Les parts demandades poden al·legar, dins els primers cinc dies del termini per respondre la demanda, els motius que puguin determinar la incompetència de l'òrgan jurisdiccional o la inadmissibilitat del recurs d'acord amb el que disposa l'article 69, sens perjudici que aquests motius, llevat de la incompetència de l'òrgan jurisdiccional, puguin ser al·legats en la contestació, fins i tot si han estat desestimats com a al·legació prèvia.
Per fer ús d'aquest tràmit l'Administració demandada ha d'adjuntar l'expedient administratiu si no l'ha enviat abans.
L'escrit en què es formulen al·legacions prèvies el secretari judicial l'ha de traslladar durant cinc dies a l'actor, el qual pot esmenar el defecte, si és procedent, en el termini de deu dies.
Evacuat el trasllat, s'ha de seguir la tramitació prevista per als incidents.
La interlocutòria desestimatòria de les al·legacions prèvies no és susceptible de recurs i ha de disposar que es contesti la demanda en el termini que resti.
La interlocutòria estimatòria* de les al·legacions prèvies ha de declarar la inadmissibilitat del recurs i, una vegada ferma, el secretari judicial ha d'ordenar la devolució de l'expedient administratiu a l'oficina d'on procedeixi.
Si s'ha declarat la falta de jurisdicció o de competència, cal atenir-se al que determinen els articles 5.3 i 7.3.
* El suplement en català del BOE no coincideix amb el text en castellà i ho tradueix per acte estimatori.
Només es pot demanar que el procés es rebi a prova per mitjà d'un atressí en els escrits de demanda i contestació i en els d'al·legacions complementàries.
En aquests escrits s'han d'expressar de forma ordenada els punts de fet sobre els quals hagi de versar la prova i els mitjans de prova que es proposin.
Si de la contestació a la demanda resulten nous fets de transcendència per a la resolució del plet, el recurrent pot demanar la recepció a prova i expressar els mitjans de prova que es proposin dins dels cinc dies següents a aquell en què s'hagi traslladat, sense perjudici que pugui fer ús del seu dret a aportar documents d'acord amb el que disposa l'apartat 4 de l'article 56.
S'ha de rebre el procés a prova quan hi hagi disconformitat en els fets i aquests siguin de transcendència, segons el parer de l'òrgan jurisdiccional, per a la resolució del plet.
Si l'objecte del recurs és una sanció administrativa o disciplinària, el procés s'ha de rebre sempre a prova quan hi hagi disconformitat en els fets.
La prova s'ha de desenvolupar d'acord amb les normes generals establertes per al procés civil, i el termini per practicar-la és de trenta dies.
No obstant això, es poden aportar al procés les proves efectuades fora d'aquest termini per causes no imputables a la part que les va proposar.
Les sales poden delegar en un dels seus magistrats o en un jutjat contenciós administratiu la pràctica de totes o algunes de les diligències probatòries, i el representant a les actuacions* de l'Administració pot, al seu torn, delegar en un funcionari públic d'aquesta la facultat d'intervenir en la pràctica de proves.
En l'acte d'emissió de la prova pericial, el jutge ha d'atorgar, a petició de qualsevol de les parts, un termini no superior a cinc dies perquè les parts puguin sol·licitar aclariments al dictamen emès.
D'acord amb les lleis processals, en els procediments en què les al·legacions de la part actora es fonamentin en actuacions discriminatòries per raó del sexe, correspon al demandat provar l'absència de discriminació en les mesures adoptades i la seva proporcionalitat.
Als efectes del que disposa el paràgraf anterior, l'òrgan judicial, a instància de part, pot sol·licitar, si ho considera útil i pertinent, informe o dictamen dels organismes públics competents.
* El suplement en català del BOE no coincideix amb el text en castellà i ho tradueix per en interlocutòries.
El jutge o el tribunal pot acordar d'ofici la recepció a prova i disposar la pràctica de totes les que consideri pertinents per a la decisió més encertada de l'afer.
Finalitzat el període de prova, i fins que el plet sigui declarat conclús per a sentència, l'òrgan jurisdiccional també pot acordar la pràctica de qualsevol diligència de prova que consideri necessària.
Les parts tenen intervenció en les proves que s'efectuïn a l'empara del que preveuen els dos apartats anteriors.
Si el jutge o tribunal fa ús de la seva facultat d'acordar d'ofici la pràctica d'una prova, i les parts no tenen oportunitat d'al·legar sobre això en la vista o en l'escrit de conclusions, el secretari judicial ha de posar de manifest el resultat de la prova a les parts, les quals poden al·legar, en el termini de cinc dies, tot el que estimin convenient quant al seu abast i importància.
El jutge pot acordar d'ofici, amb l'audiència prèvia de les parts, o bé a instància d'aquestes, l'extensió dels efectes de les proves pericials als procediments connexos.
Als efectes de l'aplicació de les normes sobre costes processals amb relació al cost d'aquestes proves, s'entén que són parts tots els que intervenen en els processos sobre els quals s'ha acordat l'extensió dels seus efectes, i el seu cost s'ha de prorratejar entre els obligats en els processos esmentats al pagament de les costes.
Llevat que en aquesta Llei es disposi altrament, les parts poden sol·licitar que tingui lloc una vista on es presentin les conclusions o que el plet sigui declarat conclús, sense cap altre tràmit, per a sentència.
La sol·licitud esmentada s'ha de formular per mitjà d'un altressí en els escrits de demanda o contestació o mitjançant un escrit presentat en el termini de cinc dies comptats des que es notifiqui la diligència d'ordenació que declari conclús el període de prova.
El secretari judicial ha de proveir segons el que hagin sol·licitat les parts de manera coincident.
Altrament, només pot acordar la celebració de la vista o la formulació de conclusions escrites quan ho sol·liciti el demandant o quan, havent-se practicat una prova, ho sol·liciti qualsevol de les parts; tot això sense perjudici del que disposa l'apartat 4 de l'article 61.
Si les parts no han formulat cap sol·licitud, el jutge o el tribunal, excepcionalment, atesa l'índole de l'afer, pot acordar que tingui lloc la vista o la formulació de conclusions escrites.
Si s'acorda la celebració de la vista, el secretari judicial ha d'assenyalar la data de l'audiència per ordre rigorós d'antiguitat dels assumptes, excepte els referents a matèries que per prescripció de la llei o per acord motivat de l'òrgan jurisdiccional, fonamentat en circumstàncies excepcionals, hagin de tenir preferència, els quals, com que són conclusos, es poden anteposar als altres l'assenyalament dels quals encara no s'hagi fet.
En l'assenyalament de les vistes el secretari judicial ha d'atendre així mateix els criteris que estableix l'article 182 de la Llei d'enjudiciament civil.
En l'acte de la vista, s'ha de donar la paraula a les parts pel seu ordre perquè de forma succinta exposin les al·legacions.
El jutge o el president de la sala, ell mateix o a través del magistrat ponent, pot invitar els defensors de les parts, abans o després dels informes orals, perquè concretin els fets i puntualitzin, aclareixin o rectifiquin tot el que sigui necessari per delimitar l'objecte de debat.
El desenvolupament de la vista s'ha de registrar en un suport apte per a la gravació i reproducció del so i de la imatge.
El secretari judicial ha de custodiar el document electrònic que serveixi de suport a la gravació.
Les parts poden demanar, a càrrec seu, una còpia de les gravacions originals.
Sempre que es disposi dels mitjans tecnològics necessaris, el secretari judicial ha de garantir l'autenticitat i la integritat del que s'ha gravat o reproduït mitjançant la utilització de la signatura electrònica reconeguda o d'un altre sistema de seguretat que ofereixi aquestes garanties d'acord amb la llei.
En aquest cas, la celebració de l'acte no requereix la presència a la sala del secretari judicial, llevat que ho hagin sol·licitat les parts, almenys dos dies abans de la celebració de la vista, o que excepcionalment el secretari judicial ho consideri necessari, atenent la complexitat de l'assumpte, el nombre i la naturalesa de les proves a practicar, el nombre d'interventors, la possibilitat que es produeixin incidències que no es puguin registrar, o la concurrència d'altres circumstàncies igualment excepcionals que ho justifiquin, supòsit en què el secretari judicial ha d'estendre acta succinta en els termes que preveu l'apartat següent.
Si els mecanismes de garantia que preveu l'apartat anterior no es poden utilitzar, el secretari judicial ha de consignar en l'acta els aspectes següents: nombre i classe de procediment; lloc i data de celebració; temps de durada, assistents a l'acte; al·legacions de les parts; resolucions que adopti el jutge o tribunal; així com les circumstàncies i incidències que no puguin constar en aquell suport.
A aquesta acta s'han d'adjuntar els suports de la gravació de les sessions.
Quan els mitjans de registre que preveu aquest article no es puguin utilitzar per qualsevol causa, el secretari judicial ha d'estendre acta de cada sessió, i hi ha de recollir, amb l'extensió i el detall necessaris, les al·legacions de les parts, les incidències i reclamacions produïdes i les resolucions adoptades.
L'acta prevista als apartats 5 i 6 d'aquest article s'ha d'estendre mitjançant procediments informàtics, i només pot ser manuscrita en les ocasions en què la sala en què s'estigui celebrant l'actuació no disposi de mitjans informàtics.
En aquests casos, en acabar la sessió, el secretari judicial ha de llegir l'acta, i hi ha de fer les rectificacions que les parts reclamin, si les estima procedents.
Quan s'acordi el tràmit de conclusions, les parts han de presentar unes al·legacions succintes sobre els fets, la prova practicada i els fonaments jurídics en què basin les seves pretensions.
El termini per formular l'escrit és de deu dies successius per als demandants i per als demandats, i és simultani per a cada un d'aquests grups de parts si en algun d'ells ha comparegut més d'una persona i no actuen units sota una mateixa representació.
L'assenyalament de dia per a la votació i la decisió s'ha d'ajustar a l'ordre expressat a l'apartat 1 de l'article anterior.
Un cop feta la vista o presentades les conclusions, el jutge o el tribunal ha de declarar que el plet ha quedat conclús per a sentència, llevat que faci ús de la facultat a la qual es refereix l'apartat 2 de l'article 61, cas en què la esmentada declaració s'ha de fer immediatament després que finalitzi la pràctica de la diligència o les diligències de prova acordades.
En l'acte de la vista o en l'escrit de conclusions no es poden plantejar qüestions que no hagin estat suscitades en els escrits de demanda i contestació.
Quan el jutge o el tribunal consideri oportú que en l'acte de la vista o en les conclusions es tractin motius rellevants per a la decisió i diferents dels al·legats, ho ha de posar en coneixement de les parts mitjançant provisió i els ha de donar un termini de deu dies per ser escoltades.
Contra aquesta provisió no s'hi pot interposar cap recurs.
En l'acte de la vista, o en l'escrit de conclusions, el demandant pot sol·licitar que la sentència formuli un pronunciament concret sobre l'existència i la quantia dels danys i perjudicis del rescabalament dels quals es tracti, si ja constessin provats en les actuacions judicials.
Els recursos directes contra disposicions generals tenen preferència i, una vegada conclusos, han de ser anteposats per a votació i decisió a qualsevol altre recurs contenciós administratiu, siguin quins siguin la seva instància o el seu grau, llevat del procés especial de protecció de drets fonamentals.
La sentència s'ha de dictar en el termini de deu dies des que el plet ha estat declarat conclús i ha de decidir sobre totes les qüestions controvertides en el procés.
Quan el jutge o el tribunal apreciï que la sentència no es pot dictar dins el termini indicat, ho ha de raonar degudament i ha d'assenyalar una data posterior concreta perquè es dicti i notificar-ho a les parts.
a ) Inadmissibilitat del recurs contenciós administratiu.
b ) Estimació o desestimació del recurs contenciós administratiu.
La sentència ha de contenir a més el pronunciament que correspongui respecte de les costes.
La sentència ha de declarar la inadmissibilitat del recurs o d'alguna de les pretensions en els casos següents:
a ) Que el Jutjat o Tribunal Contenciós Administratiu no tingui jurisdicció.
c ) Que tingui per objecte disposicions, actes o actuacions no susceptibles d'impugnació.
d ) Que recaigui sobre una cosa jutjada o que hi hagi litispendència.
e ) Que s'hagi presentat l'escrit inicial del recurs fora del termini establert.
La sentència ha de desestimar el recurs quan s'ajustin a dret la disposició, l'acte o l'actuació impugnats.
La sentència ha d'estimar el recurs contenciós administratiu quan la disposició, l'actuació o l'acte incorrin en qualsevol infracció de l'ordenament jurídic, fins i tot la desviació de poder.
S'entén per desviació de poder l'exercici de potestats administratives per a fins diferents dels que fixa l'ordenament jurídic.
Quan la sentència estimi el recurs contenciós administratiu:
a ) Ha de declarar que no és conforme a dret i, si escau, anul·lar totalment o parcialment la disposició o l'acte recorregut o disposar que cessi o es modifiqui l'actuació impugnada.
b ) Si s'ha pretès el reconeixement i el restabliment d'una situació jurídica individualitzada, ha de reconèixer la situació jurídica esmentada i adoptar les mesures que calguin per al ple restabliment d'aquesta situació.
c ) Si la mesura consisteix en l'emissió d'un acte o en la pràctica d'una actuació jurídicament obligatòria, la sentència pot establir un termini perquè es compleixi la decisió.
d ) Si s'estima una pretensió de rescabalar danys i perjudicis, cal declarar en tot cas el dret a la reparació i assenyalar així mateix qui està obligat a indemnitzar.
La sentència també ha de fixar la quantia de la indemnització quan ho demani expressament el demandant i constin provats en les actuacions judicials elements suficients per a això.
Si no és així, s'han d'establir les bases per a la determinació de la quantia, la concreció definitiva de la qual ha de quedar diferida al període d'execució de sentència.
Els òrgans jurisdiccionals no poden determinar la forma en la qual han de quedar redactats els preceptes d'una disposició general en substitució dels que anul·lin ni poden determinar el contingut discrecional dels actes anul·lats.
La sentència que declari la inadmissibilitat o desestimació del recurs contenciós administratiu només produeix efectes entre les parts.
L'anul·lació d'una disposició o un acte produeix efectes per a totes les persones afectades.
Les sentències fermes que anul·lin una disposició general tenen efectes generals des del dia en què sigui publicada la decisió i els preceptes anul·lats al mateix diari oficial en què ho hagi estat la disposició anul·lada.
També es publiquen les sentències fermes que anul·len un acte administratiu que afecti una pluralitat indeterminada de persones.
L'estimació de pretensions de reconeixement o restabliment d'una situació jurídica individualitzada només produeix efectes entre les parts.
No obstant això, aquests efectes es poden estendre a tercers en els termes que preveuen els articles 110 i 111.
Les sentències fermes que anul·lin un precepte d'una disposició general no afecten per si mateixes l'eficàcia de les sentències o els actes administratius ferms que l'hagin aplicat abans que l'anul·lació assolís efectes generals, excepte en el cas que l'anul·lació del precepte impliqui l'exclusió o la reducció de les sancions encara no executades completament.
El recurrent pot desistir del recurs en qualsevol moment anterior a la sentència.
Perquè el desistiment del representant en judici produeixi efectes cal que el ratifiqui el recurrent o que estigui autoritzat per fer-ho.
Si desisteix l'Administració pública, s'ha de presentar testimoni de l'acord adoptat per l'òrgan competent conformement als requisits exigits per les lleis o reglaments respectius.
El secretari judicial ho ha de traslladar a les altres parts, i en els supòsits d'acció popular al ministeri fiscal, pel termini comú de cinc dies.
Si presten la seva conformitat al desistiment o no s'hi oposen, ha de dictar un decret en què declari acabat el procediment, i ordeni l'arxivament de les actuacions i la devolució de l'expedient administratiu a l'oficina de procedència.
Altrament, o quan apreciï dany per a l'interès públic, n'ha de donar compte al jutge o tribunal perquè resolgui el que sigui procedent.
Si els recurrents són diversos, el procediment continua respecte d'aquells que no hagin desistit.
El desistiment no implica necessàriament la condemna quant a costes.
Quan s'hagi desistit del recurs perquè l'Administració demandada hagi reconegut totalment en via administrativa les pretensions del demandant, i després l'Administració dicti un nou acte totalment o parcialment revocatori del reconeixement, l'actor pot demanar que continuï el procediment en l'estat en què es trobi, i estendre-ho a l'acte revocatori.
Si el jutge o el tribunal ho estima convenient, pot concedir a les parts un termini comú de deu dies perquè formulin per escrit al·legacions complementàries sobre la revocació.
Desistit un recurs d'apel·lació o de cassació, el secretari judicial sense cap altre tràmit ha de declarar acabat el procediment per decret, i ordenar l'arxivament de les actuacions i la devolució de les actuacions rebudes a l'òrgan jurisdiccional de procedència.
Els demandats s'hi poden aplanar complint els requisits que exigeix l'apartat 2 de l'article anterior.
Produït l'aplanament, el jutge o el tribunal, sense cap altre tràmit, ha de dictar sentència d'acord amb les pretensions del demandant, llevat de si això implica una infracció manifesta de l'ordenament jurídic, cas en què l'òrgan jurisdiccional ha de comunicar a les parts els motius que es puguin oposar a l'estimació de les pretensions i obrir un termini comú de deu dies per escoltar-les, i dictar després la sentència que estimi ajustada a dret.
Si els demandats són diversos, el procediment continua respecte d'aquells que no s'hi hagin aplanat.
Si, interposat recurs contenciós administratiu, l'Administració demandada reconeix totalment en via administrativa les pretensions del demandant, qualsevol de les parts pot posar-ho en coneixement del jutge o el tribunal, quan l'Administració no ho faci.
El secretari judicial ha de manar escoltar les parts pel termini comú de cinc dies i, amb la comprovació prèvia del que s'ha al·legat, el jutge o tribunal ha de dictar interlocutòria en què declari acabat el procediment i ordeni l'arxivament del recurs i la devolució de l'expedient administratiu, si el reconeixement no infringeix manifestament l'ordenament jurídic.
En aquest últim cas ha de dictar sentència ajustada a dret.
En els procediments en primera o única instància, el jutge o el tribunal, d'ofici o a sol·licitud d'una de les parts, una vegada formulades la demanda i la contestació, pot sotmetre a la consideració de les parts el reconeixement de fets o documents, així com la possibilitat d'assolir un acord que posi fi a la controvèrsia, quan el judici es promogui sobre matèries susceptibles de transacció i, en particular, quan versi sobre estimació de quantitat.
Els representants de les administracions públiques demandades necessiten l'autorització oportuna per portar a efecte la transacció, d'acord amb les normes que regulen la disposició de l'acció per part d'aquests.
L'intent de conciliació no suspèn el curs de les actuacions llevat que totes les parts que hi hagin comparegut ho sol·licitin, i es pot produir en qualsevol moment anterior al dia en què el plet hagi estat declarat conclús per a sentència.
Si les parts arriben a un acord que impliqui la desaparició de la controvèrsia, el jutge o el tribunal ha de dictar interlocutòria que declari acabat el procediment, sempre que el que s'ha acordat no sigui manifestament contrari a l'ordenament jurídic ni lesiu de l'interès públic o de tercers.
Els jutjats contenciosos administratius i, si s'escau, els jutjats centrals contenciosos administratius d'aquest ordre jurisdiccional coneixen, pel procediment abreujat, dels assumptes que siguin competència seva que se suscitin sobre qüestions de personal al servei de les administracions públiques, sobre estrangeria i sobre inadmissió de peticions d'asil polític, assumptes de disciplina esportiva en matèria de dopatge, així com totes aquelles la quantia de les quals que no superi els 30.000 euros.
El recurs s'inicia per demanda, a la qual s'ha d'adjuntar el document o els documents en què l'actor fonamenti el seu dret i aquells que preveu l'article 45.2.
Presentada la demanda, el secretari judicial, apreciada la jurisdicció i competència objectiva del tribunal, ha d'admetre la demanda.
Altrament, n'ha de donar compte a aquest perquè resolgui el que sigui procedent.
Admesa la demanda, el secretari judicial n'ha d'acordar el trasllat al demandat, i ha de citar les parts per a la celebració de la vista, amb indicació del dia i l'hora, i requerir a l'Administració demandada que remeti l'expedient administratiu amb almenys quinze dies d'antelació del termini assenyalat per a la vista.
En l'assenyalament de les vistes s'ha d'atenir als criteris que estableix l'article 182 de la Llei d'enjudiciament civil.
No obstant això, si l'actor demana per atressí en la seva demanda que el recurs es decideixi sense necessitat de recepció a prova ni tampoc de vista, el secretari judicial l'ha de traslladar a les parts demandades perquè la contestin en el termini de vint dies, amb l'advertiment a què es refereix l'apartat primer de l'article 54.
Les parts demandades poden sol·licitar, dins dels deu primers dies del termini per contestar la demanda, que se celebri la vista.
En aquest cas, el secretari judicial ha de citar les parts a l'acte d'acord amb el que preveu el paràgraf anterior.
En cas contrari, el secretari judicial ha de procedir d'acord amb el que disposa l'article 57, i ha de declarar conclús el plet sense cap més tràmit una vegada contestada la demanda, llevat que el jutge faci ús de la facultat que li atribueix l'article 61.
Rebut l'expedient administratiu, el secretari judicial l'ha de remetre a l'actor i als interessats que s'hagin personat perquè puguin fer al·legacions a l'acte de la vista.
Comparegudes les parts, o alguna d'aquestes, el jutge ha de declarar oberta la vista.
Si les parts no compareixen o ho fa només el demandat, el jutge o tribunal ha de considerar que l'actor ha desistit del recurs i l'ha de condemnar a costes, i si hi compareix només l'actor, ha d'acordar que prossegueixi la vista en absència del demandat.
La vista comença amb l'exposició per part del demandant dels fonaments del que demani o la ratificació dels que ha exposat en la demanda.
Tot seguit, el demandat pot formular les al·legacions que al seu dret convinguin, començant, si escau, per les qüestions relatives a la jurisdicció, a la competència objectiva i territorial i a qualsevol altre fet o circumstància que pugui obstar a la vàlida prossecució i terme del procés mitjançant sentència sobre el fons.
Escoltat el demandant sobre aquestes qüestions, el jutge ha de resoldre el que sigui procedent i, si mana prosseguir el judici, el demandat pot sol·licitar que consti en acta la seva disconformitat.
El mateix pot fer el demandant si el jutge, en resoldre sobre alguna de les qüestions esmentades, declina el coneixement de l'afer en favor d'un altre jutjat o el tribunal o entén que ha de declarar la inadmissibilitat del recurs.
Si en les al·legacions el demandat ha impugnat l'adequació del procediment per raó de la quantia, el jutge, abans de practicar-se la prova o, si s'escau, les conclusions, ha d'exhortar les parts a posar-se d'acord sobre aquest punt.
Si no s'assoleix l'acord, ha de decidir el jutge, que ha de donar al procés el curs procedimental que correspongui segons la quantia que ell determini.
Davant la sentència del jutge no es pot presentar cap recurs.
Si no se susciten les qüestions processals a les quals es refereixen els apartats anteriors o si, havent-se suscitat, el jutge decideix continuar el judici, s'ha de donar la paraula a les parts per fixar amb claredat els fets en els quals fonamentin les seves pretensions.
Quan de les al·legacions de les parts es desprengui la conformitat de tots els demandats amb les pretensions de l'actor, el caràcter merament jurídic de la controvèrsia, l'absència de proposició de la prova o la inadmissibilitat de tota la prova proposada, i les parts no vulguin formular conclusions, el jutge ha d'apreciar aquesta circumstància en l'acte i, si cap part no s'hi oposa, dictar sentència sense més dilació.
Formulada l'oposició, el jutge ha de resoldre estimant-la, cas en què la vista prossegueix conforme al que estableixen els apartats següents, o desestimant-la en la mateixa sentència que dicti conforme al que preveu el paràgraf anterior, abans de resoldre sobre el fons, com a especial pronunciament.
Els mitjans de prova es practiquen en els judicis abreujats, quan no sigui incompatible amb els seus tràmits, de la forma prevista per al judici ordinari.
Les preguntes per a la prova d'interrogatori de part s'han de proposar verbalment, sense admissió de plecs.
No s'admeten escrits de preguntes i repreguntes per a la prova testifical.
Quan el nombre de testimonis sigui excessiu i, a criteri de l'òrgan judicial, les seves manifestacions puguin constituir una reiteració inútil del testimoni sobre fets prou aclarits, aquell els pot limitar discrecionalment.
Els testimonis no poden ser recusats i, únicament en conclusions, les parts poden fer les observacions que siguin oportunes respecte de les seves circumstàncies personals i de la veracitat de les seves manifestacions.
En la pràctica de la prova pericial no són aplicables les regles generals sobre insaculació de perits.
Contra les resolucions del jutge sobre denegació de proves o sobre admissió de les que es denunciïn com a obtingudes amb violació de drets fonamentals, les parts poden interposar en l'acte un recurs de súplica, que s'ha de substanciar i resoldre seguidament.
Si el jutge estima que no es pot practicar en la vista alguna prova rellevant, sense mala fe per part de qui tingui la càrrega d'aportar-la, l'ha de suspendre, i el secretari judicial competent ha d'assenyalar, en l'acte i sense necessitat de nova notificació, el lloc, dia i hora en què s'ha de reprendre.
Després de la pràctica de la prova, si es fa, i, si s'escau, de les conclusions, escoltats els lletrats, les persones que siguin part en els afers poden, amb la vènia del jutge, exposar de paraula el que creguin oportú per a la seva defensa a la conclusió de la vista, abans de donar-la per acabada.
El jutge ha de dictar sentència en el termini de deu dies des de la celebració de la vista.
La vista s'ha de documentar en la forma que estableixen els apartats 3 i 4 de l'article 63.
Si els mecanismes de garantia que preveu l'apartat anterior no es poden utilitzar s'han de consignar en l'acta els aspectes següents: nombre i classe de procediment; lloc i data de celebració; temps de durada, assistents a l'acte; al·legacions de les parts; resolucions que adopti el jutge o tribunal; així com les circumstàncies i incidències que no puguin constar en aquell suport.
A aquesta acta s'han d'incorporar els suports de la gravació de les sessions.
Quan no es puguin utilitzar els mitjans de registre per qualsevol causa, el secretari judicial ha d'estendre acta de cada sessió, en què s'ha de fer constar:
a ) Lloc, data, jutge que presideix l'acte, parts compareixents, representants, si s'escau, i defensors que les assisteixen.
b ) Breu resum de les al·legacions de les parts, mitjans de prova proposats per aquestes, declaració expressa de la seva pertinència o impertinència, raons de la denegació i protesta, si s'escau.
c ) Quant a les proves admeses i practicades:
Resum suficient de les d'interrogatori de part i testifical.
Relació circumstanciada dels documents presentats, o dades suficients que permetin identificar-los, en cas que el seu nombre excessiu faci desaconsellable aquesta relació.
Relació de les incidències plantejades en el judici respecte de la prova documental.
Resum suficient dels informes pericials, així com de la resolució del jutge pel que fa a les propostes de recusació dels perits.
Resum de les declaracions realitzades en la vista.
d ) Conclusions i peticions concretes formulades per les parts; en cas que siguin de condemna a quantitat, aquesta s'ha de recollir en l'acta.
e ) Declaració feta pel jutge de conclusió de les actuacions, en què mani portar-les a la vista per a sentència.
Les actes que preveu aquest apartat s'han d'estendre mitjançant procediments informàtics, i només poden ser manuscrites en les ocasions en què la sala en què s'estigui celebrant l'actuació no disposi de mitjans informàtics.
En aquests casos, en acabar la sessió, el secretari judicial ha de llegir l'acta, i fer-hi les rectificacions que les parts reclamin, si les estima procedents.
El procediment abreujat, en el que no disposa aquest capítol, es regeix per les normes generals d'aquesta Llei.
Contra les provisions i les interlocutòries no susceptibles d'apel·lació o cassació es pot interposar recurs de súplica, sens perjudici del qual s'ha de portar a efecte la resolució impugnada, llevat que l'òrgan jurisdiccional, d'ofici o a instància d'una de les parts, acordi el contrari.
No és admissible el recurs de reposició contra les resolucions que se n'exceptuen expressament en aquesta Llei, ni contra les actuacions que resolguin els recursos de reposició i els d'aclariment.
El recurs de súplica es pot interposar en el termini de cinc dies a comptar des de l'endemà de la notificació de la resolució impugnada.
Interposat el recurs dins el termini i en la forma escaient, el secretari judicial ha de traslladar les còpies de l'escrit a les altres parts, pel termini comú de cinc dies, a fi que el puguin impugnar si ho estimen convenient.
Transcorregut el termini esmentat, l'òrgan jurisdiccional ha de resoldre mitjançant una interlocutòria dins el tercer dia.
Són apel·lables a un sol efecte les interlocutòries dictades pels jutjats contenciosos administratius i els jutjats centrals contenciosos administratius, en processos dels quals coneguin en primera instància, en els casos següents:
a ) Les que posin terme a la peça separada de mesures cautelars.
b ) Les dictades en execució de sentència.
c ) Les que declarin la inadmissió del recurs contenciós administratiu o en facin impossible la continuació.
d ) Les recaigudes sobre les autoritzacions que preveuen l'article 8.6 i els articles 9.2 i 122 bis.
e ) Les dictades en aplicació dels articles 83 i 84.
L'apel·lació de les interlocutòries* dictades pels jutjats contenciosos administratius i els jutjats centrals contenciosos administratius en els supòsits dels articles 110 i 111, es regeix pel mateix règim d'admissió de l'apel·lació que correspongui a la sentència l'extensió de la qual es pretén.
La tramitació dels recursos d'apel·lació interposats contra les interlocutòries dels jutjats contenciosos administratius i els jutjats centrals contenciosos administratius s'ha d'ajustar al que estableix la secció 2a d'aquest capítol.
* El suplement en català del BOE no coincideix amb el text en castellà i ho tradueix per actuacions.
Les sentències dels jutjats contenciosos administratius i dels jutjats centrals contenciosos administratius són susceptibles de recurs d'apel·lació, llevat que s'hagin dictat en els assumptes següents:
a ) Aquells la quantia dels quals no excedeixi els 30.000 euros.
b ) Els relatius a matèria electoral compresos a l'article 8.4.
Són sempre susceptibles d'apel·lació les sentències següents:
a ) Les que declarin la inadmissibilitat del recurs en el cas de la lletra a de l'apartat anterior.
b ) Les dictades en el procediment per a la protecció dels drets fonamentals de la persona.
d ) Les que resolguin impugnacions indirectes de disposicions generals.
Poden interposar el recurs d'apel·lació els qui, segons aquesta Llei, es trobin legitimats com a part demandant o demandada.
El recurs d'apel·lació contra les sentències és admissible a ambdós efectes, excepte en els casos en què aquesta Llei disposi una altra cosa.
No obstant el que disposa l'apartat anterior, el jutge, en qualsevol moment, a instància de la part interessada, pot adoptar les mesures cautelars que siguin pertinents per assegurar, si escau, l'execució de la sentència atenent els criteris que estableix el capítol II del títol VI.
La interposició d'un recurs d'apel·lació no impedeix l'execució provisional de la sentència recorreguda.
Es pot exigir igualment la prestació de caució o garantia per respondre dels perjudicis.
En aquest cas no es pot dur a terme l'execució provisional fins que la caució o la mesura acordada no estigui constituïda i acreditada en les actuacions judicials.
La constitució de la caució s'ha d'ajustar al que estableix l'article 133.2.
No s'ha d'acordar l'execució provisional quan sigui susceptible de produir situacions irreversibles o perjudicis de reparació impossible.
Amb l'audiència prèvia de les altres parts pel termini comú de cinc dies, el jutge ha de resoldre sobre l'execució provisional en el termini dels cinc dies següents.
Quan qui insti l'execució provisional sigui una administració pública, queda exempta de la prestació de caució.
El recurs d'apel·lació s'ha d'interposar davant el jutjat que hagi dictat la sentència que s'apel·li, dins els quinze dies següents al de la seva notificació, mitjançant un escrit raonat que ha de contenir les al·legacions en què es fonamenti el recurs.
Transcorregut el termini de quinze dies sense que s'hagi interposat el recurs d'apel·lació, el secretari judicial ha de declarar la fermesa de la sentència.
Si l'escrit presentat compleix els requisits que preveu l'apartat anterior i es refereix a una sentència susceptible d'apel·lació, el secretari judicial ha de dictar una resolució que admeti el recurs, contra la qual no es pot interposar cap recurs, i l'ha de traslladar a les altres parts perquè, en el termini comú de quinze dies, puguin formalitzar la seva oposició.
Altrament, ho ha de posar en coneixement del jutge que, si ho estima oportú, ha de denegar l'admissió per mitjà d'una interlocutòria, contra la qual es pot interposar recurs de queixa, que s'ha de substanciar en la forma que estableix la Llei d'enjudiciament civil.
Als escrits d'interposició del recurs i d'oposició a aquest les parts poden demanar la recepció a prova per a la pràctica de les que hagin estat denegades o no hagin estat degudament practicades en primera instància per causes que no els siguin imputables.
En els escrits esmentats, els funcionaris públics, en els processos als quals es refereix l'article 23.3, han de designar un domicili per a notificacions a la seu de la sala contenciosa administrativa competent.
En l'escrit d'oposició, la part apel·lada, si entén admesa indegudament l'apel·lació, ho ha de fer constar, cas en què el secretari judicial ha de sotmetre aquesta al·legació, per cinc dies, a vista de l'apel·lant.
En el mateix escrit, l'apel·lat també es pot adherir a l'apel·lació, raonant els punts en què cregui que li és perjudicial la sentència, cas en què el secretari ha de traslladar a l'apel·lant l'escrit d'oposició pel termini de deu dies, a l'efecte que pugui oposar-se a l'adhesió.
Transcorreguts els terminis a què es refereixen els apartats 2 i 4 anteriors, el jutjat ha d'elevar les actuacions i l'expedient administratiu, juntament amb els escrits presentats, i s'ha d'ordenar la citació a termini de les parts perquè compareguin en el termini de trenta dies davant la Sala Contenciosa Administrativa competent, que ha de resoldre, si s'escau, el que sigui procedent sobre la discutida admissió del recurs o sobre la recepció a prova.
Quan la Sala estimi procedent la prova sol·licitada, la pràctica ha de tenir lloc amb citació de les parts.
Les parts, als escrits d'interposició i d'oposició al recurs, poden sol·licitar que es faci la vista, que es presentin conclusions o que el plet sigui declarat conclús, sense cap altre tràmit, per a sentència.
El secretari judicial ha d'acordar la celebració de la vista, cas en què ha de fer l'assenyalament oportú, o la presentació de conclusions si ho han sol·licitat totes les parts o si s'ha practicat prova.
La Sala també pot acordar que se celebri la vista, que ha d'assenyalar el secretari, o que es presentin conclusions escrites quan ho estimi necessari, atesa l'índole de l'assumpte.
A aquests tràmits és aplicable el que disposen els articles 63 a 65.
Celebrada la vista o presentades les conclusions, el secretari judicial ha de declarar que el plet ha quedat conclús per a sentència.
La Sala ha de dictar sentència en el termini de deu dies des de la declaració que el plet és conclús per a sentència.
Quan la Sala revoqui en apel·lació la sentència impugnada que hagi declarat la inadmissibilitat del recurs contenciós administratiu, ha de resoldre alhora sobre el fons de l'afer.
Les sentències dictades en única instància pels jutjats contenciosos administratius i les dictades en única instància o en apel·lació per la Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional i per les sales contencioses administratives dels tribunals superiors de justícia són susceptibles de recurs de cassació davant la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem.
En el cas de les sentències dictades en única instància pels jutjats contenciosos administratius, únicament són susceptibles de recurs les sentències que continguin doctrina que es reputa greument danyosa per als interessos generals i siguin susceptibles d'extensió d'efectes.
S'exceptuen del que estableix l'apartat anterior les sentències dictades en el procediment per a la protecció del dret fonamental de reunió i en els processos contenciosos electorals.
Les sentències que, essent susceptibles de cassació, hagin estat dictades per les sales contencioses administratives dels tribunals superiors de justícia només són recurribles davant la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem si el recurs pretén fonamentar-se en infracció de normes de dret estatal o de la Unió Europea que sigui rellevant i determinant de la decisió impugnada, sempre que hagin estat invocades oportunament en el procés o considerades per la sala sentenciadora.
Quan el recurs es fonamenti en infracció de normes emanades de la comunitat autònoma és competent una secció de la Sala Contenciosa Administrativa que tingui la seva seu en el Tribunal Superior de Justícia composta pel president de la sala esmentada, que la presideix, pel president o presidents de les altres sales contencioses administratives i, si s'escau, de les seccions d'aquestes, en nombre no superior a dos, i pels magistrats de la referida sala o sales que siguin necessaris per completar un total de cinc membres.
Si la sala o sales contencioses administratives tenen més d'una secció, la Sala de Govern del Tribunal Superior de Justícia ha d'establir per a cada any judicial el torn d'acord amb el qual els presidents de secció han d'ocupar els llocs de la regulada en aquest apartat.
També ho ha d'establir entre tots els magistrats que prestin servei en la sala o sales.
Les resolucions del Tribunal de Comptes en matèria de responsabilitat comptable són susceptibles de recurs de cassació en els casos que estableixi en la seva llei de funcionament.
També són susceptibles de recurs de cassació les interlocutòries següents dictades per la Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional i per les sales contencioses administratives dels tribunals superiors de justícia, amb la mateixa excepció i el mateix límit que disposen els apartats 2 i 3 de l'article anterior:
a ) Els que declarin la inadmissió del recurs contenciós administratiu o en facin impossible la continuació.
b ) Els que posin fi a la peça separada de suspensió o d'altres mesures cautelars.
c ) Els dictats en execució de sentència, sempre que resolguin qüestions no decidides, directament o indirectament, en aquella o que contradiguin els termes de la decisió que s'executa.
d ) Els dictats en el cas que preveu l'article 91.
e ) Els dictats en aplicació dels articles 110 i 111.
Perquè es pugui preparar el recurs de cassació en els casos que preveu l'apartat anterior és requisit necessari interposar prèviament el recurs de súplica.
El recurs de cassació pot ser admès a tràmit quan, invocada una infracció concreta de l'ordenament jurídic, tant processal com substantiva, o de la jurisprudència, la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem consideri que el recurs presenta un interès cassacional objectiu per a la formació de jurisprudència.
El Tribunal de cassació pot apreciar que existeix un interès cassacional objectiu, i l'ha de motivar expressament en la interlocutòria d'admissió, quan, entre altres circumstàncies, la resolució que s'impugna:
a ) Fixi, davant qüestions substancialment iguals, una interpretació de les normes de dret estatal o de la Unió Europea en les quals es fonamenta la decisió contradictòria amb la qual altres òrgans jurisdiccionals hagin establert.
b ) Estableixi una doctrina sobre les normes esmentades que pugui ser greument danyosa per als interessos generals.
c ) Afecti un gran nombre de situacions, bé en si mateixa o perquè transcendeix el cas objecte del procés.
d ) Resolgui un debat que hagi versat sobre la validesa constitucional d'una norma amb rang de llei, sense que la improcedència de plantejar la qüestió d'inconstitucionalitat pertinent aparegui suficientment aclarida.
e ) Interpreti i apliqui aparentment amb error i com a fonament de la seva decisió una doctrina constitucional.
f ) Interpreti i apliqui el dret de la Unió Europea en contradicció aparent amb la jurisprudència del tribunal de justícia o en supòsits en què fins i tot pugui ser exigible la intervenció d'aquest a títol prejudicial.
g ) Resolgui un procés en què es va impugnar, directament o indirectament, una disposició de caràcter general.
h ) Resolgui un procés en què el que es va impugnar va ser un conveni subscrit entre administracions públiques.
i ) Hagi estat dictada en el procediment especial de protecció de drets fonamentals.
Es presumeix que hi ha un interès cassacional objectiu:
a ) Quan en la resolució impugnada s'hagin aplicat normes en les quals se sustenta la raó de decidir sobre les quals no hi ha jurisprudència.
b ) Quan la resolució esmentada s'aparti deliberadament de la jurisprudència existent en considerar-la errònia.
c ) Quan la sentència recorreguda declari nul·la una disposició de caràcter general, llevat que aquesta, amb tota evidència, no tingui transcendència suficient.
d ) Quan resolgui recursos contra actes o disposicions dels organismes reguladors o de supervisió o agències estatals l'enjudiciament dels quals correspon a la Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional.
e ) Quan resolgui recursos contra actes o disposicions dels governs o consells de govern de les comunitats autònomes.
No obstant això, en els supòsits referits a les lletres a, d i e el recurs es pot inadmetre per mitjà d'una interlocutòria motivada quan el tribunal apreciï que l'afer està mancat manifestament d'interès cassacional objectiu per a la formació de jurisprudència.
El recurs de cassació es prepara davant la sala d'instància en el termini de trenta dies, comptats des del següent al de la notificació de la resolució que es recorre, i hi estan legitimats els qui hagin estat part en el procés o n'haguessin d'haver estat.
L'escrit de preparació, en apartats separats que s'han d'encapçalar amb un epígraf expressiu d'allò de què tracten, ha de:
a ) Acreditar el compliment dels requisits reglats amb vista al termini, la legitimació i la recurribilitat de la resolució que s'impugna.
b ) Identificar amb precisió les normes o la jurisprudència que es consideren infringides, justificant que van ser al·legades en el procés, o tingudes en compte per la sala d'instància, o que aquesta les hagués hagut d'observar fins i tot sense ser al·legades.
c ) Acreditar, si la infracció imputada ho és de normes o de jurisprudència relatives als actes o garanties processals que va produir indefensió, que es va demanar l'esmena de la falta o transgressió en la instància, si hagués existit un moment processal oportú per a això.
d ) Justificar que la infracció o les infraccions imputades han estat rellevants i determinants de la decisió adoptada en la resolució que es pretén recórrer.
e ) Justificar, en cas que aquesta hagués estat dictada per la Sala Contenciosa Administrativa d'un tribunal superior de justícia, que la norma suposadament infringida forma part del dret estatal o del de la Unió Europea.
f ) Especialment, fonamentar amb singular referència al cas que concorren algun o alguns dels supòsits que, d'acord amb els apartats 2 i 3 de l'article anterior, permeten apreciar l'interès cassacional objectiu i la conveniència d'un pronunciament de la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem.
Si l'escrit de preparació no es presenta en el termini de trenta dies, la sentència o interlocutòria queda ferma, i així ho ha de declarar el lletrat de l'Administració de justícia mitjançant un decret.
Contra aquesta decisió només es pot interposar el recurs directe de revisió regulat a l'article 102 bis d'aquesta Llei.
Si, fins i tot presentat dins el termini, no compleix els requisits que imposa l'apartat 2 d'aquest article, la sala d'instància, mitjançant una interlocutòria motivada, ha de considerar no preparat el recurs de cassació i ha de denegar l'emplaçament de les parts i la remissió de les actuacions al Tribunal Suprem.
Contra aquesta interlocutòria únicament es pot interposar un recurs de queixa, que s'ha de substanciar en la forma establerta per la Llei d'enjudiciament civil.
Si es compleixen els requisits que exigeix l'apartat 2, la sala esmentada, mitjançant una interlocutòria en què s'ha de motivar suficientment la seva concurrència, ha de considerar preparat el recurs de cassació, i ha d'ordenar l'emplaçament de les parts per a la seva compareixença dins del termini de trenta dies davant la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem, així com la remissió a aquesta de les interlocutòries originals i de l'expedient administratiu.
I, si ho entén oportú, ha d'emetre una opinió succinta i fonamentada sobre l'interès objectiu del recurs per a la formació de jurisprudència, que ha d'unir a l'ofici de remissió.
Contra la interlocutòria en què es consideri preparat el recurs de cassació, la part objecte del recurs no pot interposar cap recurs, però es pot oposar a la seva admissió en el moment de comparèixer davant el Tribunal Suprem, si ho fa dins del terme de l'emplaçament.
Un cop rebudes les interlocutòries originals i l'expedient administratiu, la secció de la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem a què es refereix l'apartat següent pot acordar, excepcionalment i només si les característiques de l'afer ho aconsellen, escoltar les parts personades per un termini comú de trenta dies sobre si el recurs presenta interès cassacional objectiu per a la formació de jurisprudència.
L'admissió o inadmissió a tràmit del recurs l'ha de decidir una secció de la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem integrada pel president de la sala i per almenys un magistrat de cadascuna de les seves seccions restants.
A excepció del president de la sala, la composició esmentada s'ha de renovar per meitat un cop transcorregut un any des de la data de la seva primera constitució i en endavant cada sis mesos, mitjançant un acord de la Sala de Govern del Tribunal Suprem que en determini els integrants per a cadascun dels períodes esmentats i que s'ha de publicar a la pàgina web del poder judicial.
La resolució sobre l'admissió o inadmissió del recurs ha d'adoptar la forma següent:
a ) En els supòsits de l'apartat 2 de l'article 88, en què s'ha d'apreciar l'existència d'interès cassacional objectiu per a la formació de jurisprudència, la resolució ha d'adoptar la forma de providència, si decideix la inadmissió, i d'interlocutòria, si acorda l'admissió a tràmit.
No obstant això, si l'òrgan que va dictar la resolució recorreguda hagués emès en el tràmit que preveu l'article 89.5 una opinió que, a més de fonamentada, sigui favorable a l'admissió del recurs, la inadmissió s'ha d'acordar per mitjà d'una interlocutòria motivada.
b ) En els supòsits de l'apartat 3 de l'article 88, en què es presumeix l'existència d'interès cassacional objectiu, la inadmissió s'ha d'acordar per mitjà d'una interlocutòria motivada en què s'ha de justificar que concorren les excepcions que s'hi s'estableixen.
Les interlocutòries d'admissió han de precisar la qüestió o qüestions en les quals s'entén que existeix interès cassacional objectiu i han d'identificar la norma o normes jurídiques que en principi són objecte d'interpretació, sense perjudici que la sentència s'hagi d'estendre a d'altres si així ho exigeix el debat finalment entaulat en el recurs.
Les providències d'inadmissió únicament indiquen si en el recurs de cassació concorre una d'aquestes circumstàncies:
a ) absència dels requisits reglats de termini, legitimació o recurribilitat de la resolució impugnada;
b ) incompliment de qualsevol de les exigències que l'article 89.2 imposa per a l'escrit de preparació;
c ) no ser rellevant i determinant de la decisió cap de les infraccions denunciades; o
d ) carència en el recurs d'interès cassacional objectiu per a la formació de jurisprudència.
Contra les providències i les interlocutòries d'admissió o inadmissió no es pot interposar cap recurs.
El lletrat de l'Administració de justícia de sala ha de comunicar immediatament a la sala d'instància la decisió adoptada i, si és d'inadmissió, li ha de tornar les actuacions processals i l'expedient administratiu rebuts.
Les interlocutòries d'admissió del recurs de cassació s'han de publicar a la pàgina web del Tribunal Suprem.
Amb periodicitat semestral, la seva Sala Contenciosa Administrativa ha de fer públic, a la pàgina web esmentada i al Butlletí Oficial de l'Estat, la llista de recursos de cassació admesos a tràmit,
amb menció succinta de la norma o normes que són objecte d'interpretació i de la programació per a la seva resolució.
La inadmissió a tràmit del recurs de cassació comporta la imposició de les costes a la part recurrent, i aquesta imposició pot ser limitada a una part de les costes o fins a una xifra màxima.
La preparació del recurs de cassació no impedeix l'execució provisional de la sentència recorreguda.
Es pot exigir igualment la presentació de caució o garantia per respondre d'aquells.
No es pot dur a efecte l'execució provisional fins que la caució o la mesura acordada no estigui constituïda i acreditada en actuacions judicials.
La constitució de la caució s'ha d'ajustar al que estableix l'article 133.2 d'aquesta Llei.
El tribunal d'instància ha de denegar l'execució provisional quan pugui crear situacions irreversibles o causar perjudicis de reparació difícil.
Quan es tingui per preparat un recurs de cassació, el lletrat de l'Administració de justícia ha de deixar testimoni suficient de les actuacions judicials i de la resolució recorreguda als efectes que preveu aquest article.
Un cop admès el recurs, el lletrat de l'Administració de justícia de la secció d'admissió de la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem ha de dictar una diligència d'ordenació en la qual disposi remetre les actuacions a la secció de la sala competent esmentada per a la seva tramitació i decisió i en la qual faci saber a la part recurrent que disposa d'un termini de trenta dies, a comptar de la notificació d'aquella, per presentar a la Secretaria d'aquesta secció competent l'escrit d'interposició del recurs de cassació.
Durant aquest termini, les actuacions processals i l'expedient administratiu han d'estar de manifest a l'oficina judicial.
Si, un cop transcorregut el termini esmentat, no s'ha presentat l'escrit d'interposició, el lletrat de l'Administració de justícia ha de declarar desert el recurs i ordenar la devolució de les actuacions rebudes a la sala de la qual provinguin.
Contra aquesta declaració només es poden interposar els recursos que preveu l'article 102 bis d'aquesta Llei.
L'escrit d'interposició, en apartats separats que s'han d'encapçalar amb un epígraf expressiu d'allò de què tracten, ha de:
a ) Exposar raonadament per què han estat infringides les normes o la jurisprudència que com a tals es van identificar en l'escrit de preparació, sense que es pugui estendre a una altra o altres de no considerades aleshores, i s'han d'analitzar, i no només citar, les sentències del Tribunal Suprem que segons el parer de la part són expressives d'aquella jurisprudència, per justificar la seva aplicabilitat al cas; i
b ) Precisar el sentit de les pretensions que la part dedueix i dels pronunciaments que sol·licita.
Si l'escrit d'interposició no compleix el que exigeix l'apartat anterior, la secció de la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem competent per a la resolució del recurs ha d'acordar escoltar la part recurrent sobre l'incompliment detectat i, sense més tràmits, ha de dictar sentència inadmetent-lo si entén després de l'audiència que l'incompliment va ser cert.
En la sentència ha d'imposar a la part esmentada les costes causades, i aquesta imposició pot ser limitada a una part d'elles o fins a una xifra màxima.
Si passa altrament, ha d'acordar traslladar l'escrit d'interposició a la part o parts recorregudes i personades perquè es puguin oposar al recurs en el termini comú de trenta dies.
Durant aquest termini les actuacions processals i l'expedient administratiu han d'estar de manifest a l'oficina judicial.
En l'escrit d'oposició no es pot pretendre la inadmissió del recurs.
Un cop transcorregut el termini esmentat, tant si s'han presentat els escrits d'oposició com si no, la secció competent per a la decisió del recurs, d'ofici o a petició de qualsevol de les parts formulada per atressí en els escrits d'interposició o oposició, ha d'acordar la celebració d'una vista pública llevat que entengui que l'índole de l'afer la fa innecessària, cas en el qual ha de declarar que el recurs queda conclús i pendent de votació i decisió.
L'assenyalament del dia en què s'hagi de celebrar la vista o en què hagi de tenir lloc l'acte de votació i decisió ha de respectar la programació que, atenent prioritàriament el criteri de més antiguitat del recurs, s'hagi pogut establir.
Quan l'índole de l'afer ho aconselli, el president de la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem, d'ofici o a petició de la majoria dels magistrats de la secció abans indicada, pot acordar que els actes de vista pública o de votació i decisió tinguin lloc davant el Ple de la Sala.
La secció competent, o el Ple de la Sala en el cas previst a l'apartat anterior, ha de dictar sentència en el termini de deu dies des que acabi la deliberació per a votació i decisió.
La sentència ha de fixar la interpretació d'aquelles normes estatals o la que tingui per establerta o clara de les de la Unió Europea sobre les quals, en la interlocutòria d'admissió a tràmit, es va considerar necessari el pronunciament del Tribunal Suprem.
I, d'acord amb aquesta i amb les normes restants que siguin aplicables, ha de resoldre les qüestions i pretensions deduïdes en el procés, anul·lant la sentència o interlocutòria recorreguda, en tot o en part, o confirmant-les.
Així mateix, quan justifiqui la seva necessitat, pot ordenar la retroacció d'actuacions a un moment determinat del procediment d'instància perquè segueixi el curs ordenat per la llei fins a la seva culminació.
Si aprecia que l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu no és competent per al coneixement d'aquelles pretensions, o que no ho era l'òrgan judicial d'instància, ha d'anul·lar la resolució recorreguda i ha d'indicar, en el primer cas, l'ordre jurisdiccional concret que s'estima competent, amb els efectes que preveu l'article 5.3 d'aquesta Llei, o ha de remetre, en el segon, les actuacions a l'òrgan judicial que hauria hagut de conèixer d'aquestes.
En la resolució de la controvèrsia jurídica concreta que és objecte del procés, el Tribunal Suprem pot integrar en els fets admesos com a provats per la sala d'instància aquells que, tot i haver estat omesos per aquesta, estiguin suficientment justificats segons les actuacions i la presa en consideració dels quals sigui necessària per apreciar la infracció al·legada de les normes de l'ordenament jurídic o de la jurisprudència, fins i tot la desviació de poder.
La sentència que es dicti en el moment processal a què es refereix l'apartat 8 de l'article anterior ha de resoldre sobre les costes de la instància d'acord amb el que estableix l'article 139.1 d'aquesta Llei i ha de disposar, pel que fa a les del recurs de cassació, que cada part aboni les causades a la seva instància i les comunes per meitat.
No obstant això, pot imposar les del recurs de cassació a una sola d'elles quan la sentència apreciï, i així ho motivi, que ha actuat amb mala fe o temeritat; imposició que pot limitar a una part d'aquestes o fins a una xifra màxima.
La revisió d'una sentència ferma és procedent:
a ) Si després de pronunciada es recobren documents decisius, no aportats per una causa de força major o per obra de la part a favor de la qual s'hagi dictat.
b ) Si s'ha dictat en virtut de documents que, en el moment de dictar la sentència, una de les parts ignorava que havien estat reconeguts i declarats falsos o la falsedat dels quals es reconeix o es declara després.
c ) Si, havent-se dictat en virtut d'una prova testifical, els testimonis han estat condemnats per fals testimoni donat en les declaracions que van servir de fonament a la sentència.
d ) Si s'ha dictat sentència en virtut de suborn, prevaricació, violència o una altra maquinació fraudulenta.
Així mateix, es pot interposar un recurs de revisió contra una resolució judicial ferma quan el Tribunal Europeu de Drets Humans hagi declarat que la resolució esmentada ha estat dictada en violació d'algun dels drets reconeguts en el Conveni europeu per a la protecció dels drets humans i de les llibertats fonamentals i els seus protocols, sempre que la violació, per la seva naturalesa i gravetat, comporti efectes que persisteixin i no puguin cessar de cap altra manera que no sigui mitjançant aquesta revisió, sense que aquesta pugui perjudicar els drets adquirits de bona fe per terceres persones.
Pel que fa a legitimació, terminis, procediment i efectes de les sentències dictades en aquest procediment de revisió, regeixen les disposicions de la Llei d'enjudiciament civil.
No obstant això, només és procedent que tingui lloc la vista quan ho demanin totes les parts o la Sala ho estimi necessari.
La revisió en matèria de responsabilitat comptable és procedent en els casos que estableix la Llei de funcionament del Tribunal de Comptes.
Contra les diligències d'ordenació i decrets no definitius del secretari judicial es pot interposar recurs de reposició davant el secretari que va dictar la resolució objecte de recurs, excepte en els casos en què la Llei prevegi recurs directe de revisió.
El recurs de reposició s'ha d'interposar en el termini de cinc dies a comptar de l'endemà de la notificació de la resolució impugnada.
Si no es compleixen els requisits que estableix el paràgraf anterior, s'inadmet mitjançant un decret que es pot recórrer directament en revisió.
Interposat el recurs dins el termini i en la forma escaient, el secretari judicial ha de traslladar les còpies de l'escrit a les altres parts, pel termini comú de tres dies, a fi que el puguin impugnar si ho estimen convenient.
Transcorregut aquest termini, el secretari judicial ha de resoldre mitjançant un decret dins el tercer dia.
Contra el decret resolutiu de la reposició no es pot interposar cap recurs, sense perjudici de reproduir la qüestió en recórrer, si és procedent, la resolució definitiva.
Es pot interposar recurs directe de revisió contra els decrets pels quals es posi fi al procediment o n'impedeixin la continuació.
Aquest recurs no té efectes suspensius sense que, en cap cas, sigui procedent actuar en sentit contrari al que s'hagi resolt.
Igualment es pot interposar recurs directe de revisió contra els decrets en els casos en què es prevegi expressament.
El recurs de revisió s'ha d'interposar en el termini de cinc dies mitjançant un escrit en què s'ha d'esmentar la infracció en què la resolució hagi incorregut.
Complerts els requisits anteriors, el secretari judicial, mitjançant una diligència d'ordenació, ha d'admetre el recurs, i concedir a les altres parts personades un termini comú de cinc dies per impugnar-lo, si ho estimen convenient.
Si no es compleixen els requisits d'admissibilitat del recurs, el jutjat o tribunal l'ha d'inadmetre mitjançant una providència.
Transcorregut el termini per a la impugnació, tant si s'han presentat escrits com si no, el jutjat o tribunal ha de resoldre sense més tràmits, mitjançant una interlocutòria, en un termini de cinc dies.
Contra les resolucions sobre admissió o inadmissió no es pot interposar cap recurs.
Contra la interlocutòria dictada que resolgui el recurs de revisió únicament es pot interposar recurs d'apel·lació i de cassació en els supòsits que preveuen els articles 80 i 87 d'aquesta Llei, respectivament.
La potestat de fer executar les sentències i altres resolucions judicials correspon exclusivament als jutjats i els tribunals d'aquest ordre jurisdiccional, i el seu exercici és competència del qui hagi conegut de l'afer en primera o única instància.
Les parts estan obligades a complir les sentències en la forma i els termes que s'hi consignin.
Totes les persones i les entitats públiques i privades estan obligades a prestar la col·laboració que els requereixin els jutges i els tribunals contenciosos administratius per a l'execució deguda i completa del que s'ha resolt.
Són nuls de ple dret els actes i les disposicions contraris als pronunciaments de les sentències, que es dictin amb la finalitat d'eludir-ne el compliment.
L'òrgan jurisdiccional a qui correspongui l'execució de la sentència ha de declarar, a instància d'una de les parts, la nul·litat dels actes i les disposicions a què es refereix l'apartat anterior, pels tràmits que preveuen els apartats 2 i 3 de l'article 109, llevat que no tingui competència per fer-ho d'acord amb el que disposa aquesta Llei.
Després que sigui ferma una sentència, el secretari judicial ho ha de comunicar en el termini de deu dies a l'òrgan que ha portat a terme l'activitat objecte del recurs, a fi que, una vegada rebuda la comunicació, la porti a pur i degut efecte i practiqui el que exigeixi el compliment de les declaracions que contingui la decisió, i en el mateix termini indiqui l'òrgan responsable del compliment d'aquella.
Transcorreguts dos mesos a partir de la comunicació de la sentència o el termini que fixa per al compliment de la decisió d'acord amb l'article 71.1. c, qualsevol de les parts i persones afectades pot instar-ne l'execució forçosa.
Atenent la naturalesa del que s'hagi reclamat i l'efectivitat de la sentència, aquesta pot fixar un termini inferior per al compliment, quan el que disposa l'apartat anterior el faci ineficaç o causi un perjudici greu.
No es pot suspendre el compliment ni declarar la inexecució total o parcial de la decisió.
Si concorren causes d'impossibilitat material o legal d'executar una sentència, l'òrgan obligat a acomplir-la ho ha de manifestar a l'autoritat judicial mitjançant el representant processal de l'Administració, dins el termini que preveu l'apartat segon de l'article anterior, a fi que, amb audiència de les parts i de qui consideri interessats, el jutge o el tribunal apreciï la concurrència o no de les causes esmentades i adopti les mesures necessàries que assegurin una major efectivitat de l'executòria, i fixi si s'escau la indemnització procedent per la part en què no pugui ser objecte de compliment ple.
Són causes d'utilitat pública o d'interès social per expropiar els drets o els interessos legítims reconeguts davant l'Administració en una sentència ferma el perill cert d'alteració greu del lliure exercici dels drets i les llibertats dels ciutadans, el temor fonamentat de guerra o el trencament de la integritat del territori nacional.
La declaració de la concurrència d'alguna d'aquestes causes, l'ha de fer el Govern de la nació; també pot efectuar-la el Consell de Govern de la comunitat autònoma quan es tracti d'un perill cert d'alteració greu del lliure exercici dels drets i les llibertats dels ciutadans i l'acte, l'activitat o la disposició impugnats provingui dels òrgans de l'Administració d'aquesta comunitat o de les entitats locals del seu territori, així com de les entitats de dret públic i les corporacions que depenguin de l'una i de les altres.
La declaració de concurrència d'alguna de les causes esmentades en el paràgraf anterior s'ha de fer dins els dos mesos següents a la comunicació de la sentència.
El jutge o el tribunal de qui sigui competència l'execució ha d'assenyalar, pel tràmit dels incidents, la indemnització corresponent i, si la causa al·legada és el perill cert d'alteració greu del lliure exercici dels drets i les llibertats dels ciutadans, ha d'apreciar, a més, la concurrència d'aquest motiu.
Quan l'Administració sigui condemnada a pagar una quantitat líquida, l'òrgan encarregat del seu compliment ha d'acordar el pagament amb càrrec al crèdit corresponent del seu pressupost, que sempre té la consideració d'ampliable.
Si per al pagament cal fer una modificació pressupostària, s'ha de concloure el procediment corresponent dins els tres mesos següents al dia de la notificació de la resolució judicial.
A la quantitat a què es refereix l'apartat anterior, s'hi ha d'afegir l'interès legal dels diners, calculats des de la data de notificació de la sentència dictada en única o primera instància.
No obstant el que disposa l'article 104.2, transcorreguts tres mesos des que la sentència ferma sigui comunicada a l'òrgan que l'hagi d'acomplir, es pot instar l'execució forçosa.
En aquest cas, l'autoritat judicial, escoltat l'òrgan encarregat de fer-la efectiva, pot incrementar de dos punts l'interès legal a meritar, sempre que apreciï falta de diligència en el compliment.
Si l'Administració condemnada a pagar una quantitat estima que el compliment de la sentència ha de produir un trastorn greu a la seva hisenda, ho ha de posar en coneixement del jutge o el tribunal juntament amb una proposta raonada perquè, escoltades les parts, es resolgui sobre la forma d'executar la sentència de manera que sigui menys costosa.
El que disposen els apartats anteriors també és aplicable en els supòsits en què es porti a efecte l'execució provisional de les sentències d'acord amb aquesta Llei.
Qualsevol de les parts pot sol·licitar que la quantitat a satisfer es compensi amb crèdits que l'Administració estableixi contra el recurrent.
Si la sentència ferma anul·la totalment o parcialment l'acte impugnat, el secretari judicial ha de disposar, a instància de part, la inscripció de la decisió en els registres públics a què hagi tingut accés l'acte anul·lat, així com la seva publicació en els diaris oficials o privats, si s'hi dóna causa suficient per fer-ho, a costa de la part executada.
Quan la publicació sigui en diaris privats, s'ha d'acreditar davant l'òrgan jurisdiccional un interès públic que ho justifiqui.
Si la sentència anul·la totalment o parcialment una disposició general o un acte administratiu que afecti una pluralitat indeterminada de persones, el secretari de l'òrgan judicial n'ha d'ordenar la publicació en un diari oficial en el termini de deu dies a comptar de la fermesa de la sentència.
Si la sentència condemna l'Administració a portar a terme una determinada activitat o a dictar un acte, el jutge o el tribunal pot, en cas d'incompliment:
a ) Executar la sentència per mitjà dels seus propis mitjans o requerint la col·laboració de les autoritats i els agents de l'Administració condemnada o, en el seu defecte, d'altres administracions públiques, amb observança dels procediments establerts a aquest efecte.
b ) Adoptar les mesures necessàries perquè la sentència adquireixi l'eficàcia que, si s'escau, seria inherent a l'acte omès, entre les quals s'inclou l'execució subsidiària amb càrrec a l'Administració condemnada.
Si l'Administració porta a terme alguna activitat que contravé els pronunciaments de la decisió, el jutge o el tribunal, a instància dels interessats, ha de procedir a reposar la situació a l'estat exigit per la decisió i ha de determinar els danys i els perjudicis que ocasioni l'incompliment.
El jutge o tribunal, en els casos en què, a més de declarar contrària a la normativa la construcció d'un immoble, n'ordeni motivadament la demolició i la reposició al seu estat originari de la realitat física alterada, ha d'exigir, com a condició prèvia a la demolició, i llevat que una situació de perill imminent ho impedeixi, la prestació de garanties suficients per respondre del pagament de les indemnitzacions degudes a tercers de bona fe.
L'Administració pública, les altres parts processals i les persones afectades per la decisió, mentre no consti en les actuacions judicials l'execució total de la sentència, poden promoure incident per decidir, sense contrariar el contingut de la decisió, les qüestions que es plantegin en l'execució, i especialment les següents:
a ) Òrgan administratiu que s'ha de responsabilitzar d'executar les actuacions.
b ) Termini màxim per al compliment, atenent a les circumstàncies que concorrin.
c ) Mitjans amb què s'ha de portar a efecte i procediment a seguir.
L'escrit que planteja la qüestió incidental el secretari judicial l'ha de traslladar a les parts perquè, en un termini comú que no port excedir els vint dies, al·leguin el que estimin procedent.
Evacuat el trasllat o transcorregut el termini a què es refereix l'apartat anterior, el jutge o el tribunal ha de dictar interlocutòria, en el termini de deu dies, en què ha de decidir la qüestió plantejada.
En matèria tributària, de personal al servei de l'Administració pública i d'unitat de mercat, els efectes d'una sentència ferma que hagi reconegut una situació jurídica individualitzada a favor d'una o diverses persones es poden estendre a d'altres, en execució de la sentència, quan concorrin les circumstàncies següents:
a ) Que els interessats estiguin en la mateixa situació jurídica que els afavorits per la sentència.
b ) Que el jutge o el tribunal sentenciador sigui també competent, per raó del territori, per conèixer de les seves pretensions de reconeixement de la situació individualitzada esmentada.
c ) Que sol·licitin l'extensió dels efectes de la sentència en el termini d'un any des de l'última notificació d'aquesta als qui van ser part en el procés.
Si s'ha interposat recurs en interès de llei o de revisió, aquest termini s'ha de comptar des de l'última notificació de la resolució que hi posi fi.
La sol·licitud s'ha d'adreçar directament a l'òrgan jurisdiccional competent que hagi dictat la resolució de la qual es pretén que s'estenguin els efectes.
La petició a l'òrgan jurisdiccional es formula en escrit raonat al qual s'ha d'adjuntar el document o documents que acreditin la identitat de situacions o la no-concurrència d'alguna de les circumstàncies de l'apartat 5 d'aquest article.
Abans de resoldre, en els vint dies següents, el secretari judicial ha de demanar a l'Administració els antecedents que estimi oportuns i, en tot cas, un informe detallat sobre la viabilitat de l'extensió sol·licitada, i ha de posar de manifest el resultat d'aquestes actuacions a les parts perquè al·leguin pel termini comú de cinc dies, amb la citació a termini si s'escau dels interessats directament afectats pels efectes de l'extensió.
Una vegada evacuat el tràmit, el jutge o tribunal ha de resoldre sense cap més tràmit per mitjà d'una interlocutòria, en què no es pot reconèixer una situació jurídica diferent de la definida a la sentència ferma de què es tracti.
L'incident s'ha de desestimar, en tot cas, quan es compleixi alguna de les circumstàncies següents:
b ) Quan la doctrina determinant de la sentència l'extensió de la qual es postuli sigui contrària a la jurisprudència del Tribunal Suprem o a la doctrina que estableixen els tribunals superiors de Justícia en el recurs a què es refereix l'article 99.
c ) Si per a l'interessat s'ha dictat resolució que, havent causat estat en via administrativa, sigui consentida i ferma perquè no ha promogut recurs contenciós administratiu.
Si està pendent un recurs de revisió o un recurs de cassació en interès de la llei, queda en suspens la decisió de l'incident fins que es resolgui el recurs esmentat.
El règim de recurs de la interlocutòria dictada s'ajusta a les regles generals que preveu l'article 80.
Quan s'hagi acordat suspendre la tramitació d'un o més recursos d'acord amb el que preveu l'article 37.2, una vegada declarada la fermesa de la sentència dictada en el plet que s'hagi tramitat amb caràcter preferent, el secretari judicial ha de requerir els recurrents afectats per la suspensió perquè en el termini de cinc dies sol·licitin l'extensió dels efectes de la sentència o la continuació del plet suspès, o bé manifestin si desisteixen del recurs.
Si se sol·licita l'extensió dels efectes d'aquella sentència, el jutge o tribunal l'ha d'acordar, llevat que s'hi doni la circumstància que preveu l'article 110.5. b o alguna de les causes d'inadmissibilitat del recurs que estableix l'article 69 d'aquesta Llei.
Transcorreguts els terminis assenyalats per al total compliment de la sentència, el jutge o tribunal ha d'adoptar, amb l'audiència prèvia de les parts, les mesures necessàries per aconseguir l'efectivitat del que s'ha manat.
Singularment, acreditada la seva responsabilitat, amb l'advertiment previ del secretari judicial notificat personalment per a la formulació d'al·legacions, el jutge o la Sala poden:
a ) Imposar multes coercitives de cent cinquanta a mil cinc-cents euros a les autoritats, funcionaris o agents que incompleixin els requeriments del jutjat o de la Sala, així com reiterar aquestes multes fins a l'execució completa de la decisió judicial, sense perjudici d'altres responsabilitats patrimonials que siguin procedents.
A la imposició d'aquestes multes els és aplicable el que preveu l'article 48.
b ) Deduir el testimoni oportú de particulars per exigir la responsabilitat penal que pugui correspondre.
Transcorregut el termini d'execució que s'hagi fixat en l'acord a què es refereix l'article 77.3, qualsevol de les parts pot instar-ne l'execució forçosa.
Si no s'ha fixat un termini per al compliment de les obligacions derivades de l'acord, la part perjudicada pot requerir a l'altra el compliment, i transcorreguts dos mesos pot procedir a instar-ne l'execució forçosa.
El procediment d'empara judicial de les llibertats i els drets, que preveu l'article 53.2 de la Constitució espanyola, s'ha de regir, en l'ordre contenciós administratiu, pel que disposa aquest capítol i, en el que no prevegi, per les normes generals d'aquesta Llei.
Es poden fer valer en aquest procés les pretensions a què es refereixen els articles 31 i 32, sempre que tinguin com a finalitat la de restablir o preservar els drets o les llibertats per raó dels quals el recurs hagi estat formulat.
El termini per interposar aquest recurs és de deu dies, que es computen, segons els casos, des de l'endemà de la notificació de l'acte, la publicació de la disposició impugnada, el requeriment per al cessament de la via de fet, o el transcurs del termini fixat per a la resolució, sense cap altre tràmit.
Quan la lesió del dret fonamental tingui l'origen en la inactivitat administrativa, o s'hagi interposat potestativament un recurs administratiu o, tractant-se d'una actuació en via de fet, no s'hagi formulat el requeriment, el termini de deu dies s'inicia quan hagin transcorregut vint dies des de la reclamació, la presentació del recurs o l'inici de l'actuació administrativa en via de fet, respectivament.
En l'escrit d'interposició, hi ha de constar de manera precisa i clara el dret o els drets la tutela dels quals es pretén i, de manera concisa, els arguments substancials en què es fonamenta el recurs.
El mateix dia de la presentació del recurs o l'endemà, el secretari judicial ha de requerir amb caràcter urgent l'òrgan administratiu corresponent, adjuntant-hi una còpia de l'escrit d'interposició, perquè en el termini màxim de cinc dies a comptar de la recepció del requeriment remeti l'expedient acompanyat dels informes i les dades que estimi procedents, amb l'advertiment de tot el que estableix l'article 48.
En remetre l'expedient, l'òrgan administratiu ho ha de comunicar a tots el que hi constin com a interessats, adjuntant-hi la còpia de l'escrit d'interposició i citant-los perquè puguin comparèixer com a demandats davant el jutjat o la sala en el termini de cinc dies.
L'Administració, amb la tramesa de l'expedient, i els altres demandats, en comparèixer, poden sol·licitar raonadament la inadmissió del recurs i que tingui lloc la compareixença a què es refereix l'article 117.2.
La falta de tramesa de l'expedient administratiu dins el termini que preveu l'apartat anterior no suspèn el curs de les actuacions judicials.
Quan l'expedient administratiu es rebi al jutjat o Sala una vegada transcorregut el termini que estableix l'apartat 1 d'aquest article, el secretari judicial ho ha de posar de manifest a les parts pel termini de quaranta-vuit hores, en què poden fer al·legacions, i sense alteració del curs del procediment.
Una vegada rebut l'expedient o transcorregut el termini per a la seva tramesa i, si s'escau, el de la citació a termini als altres interessats, el secretari judicial, l'endemà, ha de dictar un decret en què mani seguir les actuacions.
Si estima que l'admissió no és procedent, n'ha de donar compte al tribunal, el qual, si s'escau, ha de comunicar a les parts el motiu en què es pugui fonamentar la inadmissió del procediment.
En el supòsit de possibles motius d'inadmissió del procediment, el secretari judicial ha de convocar les parts i el ministeri fiscal a una compareixença, que ha de tenir lloc abans de transcórrer cinc dies, en què se'ls ha d'escoltar sobre si és procedent de donar al recurs la tramitació que preveu aquest capítol.
L'endemà, l'òrgan jurisdiccional ha de dictar interlocutòria en què mani prosseguir les actuacions per aquest tràmit o n'acordi la inadmissió per inadequació del procediment.
Una vegada acordada la prossecució del procediment especial d'aquest capítol, el secretari judicial ha de posar de manifest al recurrent l'expedient i les altres actuacions perquè en el termini improrrogable de vuit dies pugui formalitzar la demanda i adjuntar-hi els documents.
Formalitzada la demanda, el secretari judicial l'ha de traslladar al ministeri fiscal i a les parts demandades perquè, a la vista de l'expedient, presentin les al·legacions en el termini comú i improrrogable de vuit dies i hi adjuntin els documents que estimin oportuns.
Evacuat el tràmit d'al·legacions o transcorregut el termini per efectuar-les, l'endemà l'òrgan jurisdiccional ha de decidir sobre la recepció a prova, d'acord amb les normes generals que estableix aquesta Llei, i sens perjudici del que disposa l'article 57.
El període probatori no pot ser en cap cas superior a vint dies comuns per a la seva proposició i pràctica.
Finalitzades les actuacions, l'òrgan jurisdiccional ha de dictar sentència en el termini de cinc dies.
La sentència ha d'estimar el recurs quan la disposició, l'actuació o l'acte incorrin en qualsevol infracció de l'ordenament jurídic, fins i tot la desviació de poder, i com a conseqüència d'aquesta vulnerin un dret dels susceptibles d'empara.
Contra les sentències dels jutjats contenciosos administratius sempre és procedent l'apel·lació a un sol efecte.
En cas de prohibició o de proposta de modificació de reunions previstes a la Llei orgànica reguladora del dret de reunió que no siguin acceptades pels promotors, aquests poden interposar recurs contenciós administratiu davant el tribunal competent.
El recurs s'ha d'interposar dins les quaranta-vuit hores següents a la notificació de la prohibició o la modificació, i els promotors han de traslladar una còpia degudament autoritzada de l'escrit del recurs a l'autoritat governativa, per tal que aquesta trameti immediatament l'expedient.
El secretari judicial, en el termini improrrogable de quatre dies, i posant de manifest l'expedient si l'ha rebut, ha de convocar el representant legal de l'Administració, el ministeri fiscal i els recurrents o la persona que aquests designin com a representant a una audiència en què el tribunal, de manera contradictòria, ha d'escoltar tots els personats i resoldre sense recurs ulterior.
Pel que fa a l'enregistrament de l'audiència i a la seva documentació, hi són aplicables les disposicions que conté l'article 63.
La decisió que s'adopti només pot mantenir o revocar la prohibició o les modificacions proposades.
El procediment per obtenir l'autorització judicial a què es refereix l'article 8.2 de la Llei 34/2002, d'11 de juliol, de serveis de la societat de la informació i del comerç electrònic, s'inicia amb la sol·licitud dels òrgans competents, en què s'han d'exposar les raons que justifiquen la petició acompanyada dels documents que siguin procedents a aquests efectes.
El jutjat, en el termini de les 24 hores següents a la petició i prèvia audiència del Ministeri Fiscal, ha de dictar resolució que autoritzi la sol·licitud efectuada sempre que no resulti afectat l'article 18, apartats 1 i 3, de la Constitució.
L'execució de les mesures perquè s'interrompi la prestació de serveis de la societat de la informació o perquè es retirin continguts que vulnerin la propietat intel·lectual, adoptades per la Secció Segona de la Comissió de Propietat Intel·lectual en aplicació de la Llei 34/2002, d'11 de juliol, de serveis de la societat de la informació i de comerç electrònic, requereix autorització judicial prèvia de conformitat amb el que estableixen els paràgrafs següents.
Acordada la mesura per la Comissió, ha de sol·licitar al jutjat competent l'autorització per executar-la, referida a la possible afectació als drets i llibertats que garanteix l'article 20 de la Constitució.
En el termini improrrogable dels dos dies següents a la recepció de la notificació de la resolució de la Comissió i posant de manifest l'expedient, el jutjat ha de convocar el representant legal de l'Administració, el Ministeri Fiscal i els titulars dels drets i llibertats afectats o la persona que aquests designin com a representant a una audiència, en la qual, de manera contradictòria, el jutjat ha d'oir tots els personats i ha de resoldre en el termini improrrogable de dos dies mitjançant interlocutòria.
La decisió que s'adopti únicament pot autoritzar o denegar l'execució de la mesura.
El jutge o el tribunal ha de plantejar, mitjançant interlocutòria, la qüestió d'il·legalitat que preveu l'article 27.1 dins els cinc dies següents al dia en què consti a les actuacions la fermesa de la sentència.
La qüestió s'ha de cenyir exclusivament al precepte o els preceptes reglamentaris la declaració d'il·legalitat dels quals hagi servit de base per a l'estimació de la demanda.
Contra la interlocutòria de plantejament no es pot presentar cap recurs.
En aquesta interlocutòria s'ha d'acordar de citar les parts perquè, en el termini de quinze dies, puguin comparèixer i formular al·legacions davant el tribunal competent per decidir sobre la qüestió.
Transcorregut aquest termini, no s'admet la compareixença.
Plantejada la qüestió, el secretari judicial ha de remetre urgentment, juntament amb la certificació de la interlocutòria de plantejament, una còpia testimoniada de les actuacions principals i de l'expedient administratiu.
Igualment ha d'acordar la publicació de la interlocutòria de plantejament de la qüestió en el mateix diari oficial en què hagi estat publicada la disposició qüestionada.
A l'escrit de compareixença i al·legacions, s'hi pot adjuntar la documentació que s'estimi oportuna per enjudiciar la legalitat de la disposició qüestionada.
Finalitzat el termini de compareixença i al·legacions, el secretari judicial ha de declarar conclús el procediment.
La sentència s'ha de dictar dins el termini dels deu dies següents a la declaració esmentada.
No obstant això, el tribunal pot rebutjar, en tràmit d'admissió, mitjançant una interlocutòria i sense necessitat d'audiència de les parts, la qüestió d'il·legalitat quan hi manquin les condicions processals.
El termini per dictar sentència queda interromput si, per proveir millor, el tribunal acorda reclamar l'expedient d'elaboració de la disposició qüestionada o practicar alguna prova d'ofici.
En aquests casos el secretari judicial ha d'acordar escoltar les parts pel termini comú de cinc dies sobre l'expedient o el resultat de la prova.
La sentència ha d'estimar o desestimar parcialment o totalment la qüestió, llevat que manqui algun requisit processal inesmenable; en aquest cas, l'ha de declarar inadmissible.
A la qüestió d'il·legalitat, s'ha d'aplicar el que disposen per al recurs directe contra disposicions generals els articles 33.3, 66, 70, 71.1. a, 71.2, 72.2 i 73.
També s'han de publicar les sentències fermes que desestimin la qüestió.
Una vegada ferma la sentència que resolgui la qüestió d'il·legalitat, el secretari judicial l'ha de comunicar al jutge o tribunal que la va plantejar.
Quan la qüestió d'il·legalitat tingui una transcendència especial per al desenvolupament d'altres procediments, ha de ser objecte de tramitació i resolució preferent.
La sentència que resolgui la qüestió d'il·legalitat no afecta la situació jurídica concreta derivada de la sentència dictada pel jutge o el tribunal que l'hagi plantejada.
En els casos en què, d'acord amb les lleis, la suspensió administrativa d'actes o acords de corporacions o entitats públiques hagi d'anar seguida de la impugnació o el trasllat d'aquells actes o acords davant la jurisdicció contenciosa administrativa, s'ha de procedir d'acord amb el que disposa aquest precepte.
En el termini de deu dies a comptar de l'endemà de la data en què s'hagi dictat l'acte de suspensió o que estableixi la Llei, s'ha d'interposar el recurs contenciós administratiu mitjançant un escrit fonamentat, o s'ha de traslladar directament l'acord suspès a l'òrgan jurisdiccional, segons sigui procedent, al qual s'ha d'adjuntar la còpia de l'acte esmentat de suspensió.
Una vegada interposat el recurs o traslladat l'acord suspès, el secretari judicial ha de requerir la corporació o entitat que l'hagi dictat perquè en el termini de deu dies remeti l'expedient administratiu, al·legui el que estimi convenient en defensa d'aquell i notifiqui a tots els que tinguin interès legítim en el seu manteniment o anul·lació l'existència del procediment, als efectes de la seva compareixença davant l'òrgan jurisdiccional en el termini de deu dies.
Rebut l'expedient administratiu, el secretari judicial ho ha de posar de manifest juntament amb les actuacions als que hagin comparegut en el procediment, i els ha de convocar per a la celebració de la vista, que ha de tenir lloc com a mínim al cap de deu dies que s'hagi posat de manifest l'expedient.
L'òrgan jurisdiccional pot substituir motivadament el tràmit de vista pel d'al·legacions escrites, que s'ha de presentar en el termini comú dels deu dies següents a la notificació de la interlocutòria en què així s'acordi.
També pot obrir un període de prova, per proveir millor, per un termini no superior a quinze dies.
Quan ha tingut lloc la vista o s'han deduït les al·legacions a què es refereixen els apartats anteriors, s'ha de dictar sentència per la qual s'anul·li o confirmi l'acte o l'acord objecte del recurs, i disposar el que sigui procedent quant a la suspensió.
Quan la Comissió Nacional dels Mercats i la Competència consideri que una disposició, acte, actuació, inactivitat o via de fet procedent de qualsevol Administració pública sigui contrària a la llibertat d'establiment o de circulació en els termes que preveu la Llei 19/2013, de garantia de la unitat de mercat, pot presentar el recurs contenciós administratiu que regula aquest capítol.
El termini per interposar el recurs contenciós administratiu per a la garantia de la unitat de mercat és de dos mesos de conformitat amb el que preveuen els apartats 1 a 3 de l'article 46.
Quan el recurs s'interposi a sol·licitud d'un operador econòmic el termini de dos mesos es compta des de la presentació de la sol·licitud davant de la Comissió Nacional dels Mercats i la Competència.
El mateix dia de la interposició del recurs per la Comissió Nacional dels Mercats i la Competència en garantia de la unitat de mercat o l'endemà, el secretari judicial ha de requerir amb caràcter urgent l'òrgan administratiu corresponent, i acompanyar una còpia de l'escrit d'interposició, perquè en el termini màxim de cinc dies a comptar de la recepció del requeriment remeti l'expedient acompanyat dels informes i les dades que se sol·licitin en el recurs, amb advertència del que estableix l'article 48.
La falta d'enviament de l'expedient administratiu dins del termini que preveu l'apartat anterior no suspèn el curs de les actuacions.
El secretari judicial ha de posar de manifest al recurrent l'expedient i altres actuacions perquè en el termini improrrogable de deu dies pugui formalitzar la demanda i acompanyar els documents oportuns.
Si l'expedient administratiu es rep una vegada formalitzada la demanda, s'ha de concedir un tràmit addicional d'al·legacions a les parts.
Formalitzada la demanda, el secretari judicial l'ha de traslladar a les parts demandades perquè, en vista de l'expedient, presentin contestació en el termini comú i improrrogable de deu dies i acompanyin els documents que considerin oportuns.
Evacuat el tràmit de contestació, l'endemà l'òrgan jurisdiccional ha de decidir sobre la recepció a prova, d'acord amb les normes generals que estableix aquesta Llei, i sense perjudici del que disposa l'article 57.
El període de pràctica de prova no ha de ser en cap cas superior a vint dies.
Concluses les actuacions, l'òrgan jurisdiccional ha de dictar sentència en el termini de cinc dies.
La sentència ha d'estimar el recurs quan la disposició, l'actuació o l'acte incorrin en qualsevol infracció de l'ordenament jurídic que afecti la llibertat d'establiment o de circulació, inclosa la desviació de poder.
De conformitat amb el que disposa l'article 71, la sentència que estimi el recurs implica la correcció de la conducta infractora, així com el rescabalament dels danys i perjudicis, inclòs el lucre cessant, que aquesta conducta hagi causat.
Quan es tracti d'afers en els quals no es pugui interposar recurs ulterior, l'òrgan jurisdiccional pot convocar les parts a una compareixença amb la finalitat de dictar la seva sentència de viva veu, exposar verbalment els raonaments en què sostingui la seva decisió, resoldre sobre els motius que fonamentin el recurs i l'oposició i pronunciar la sentència, d'acord amb el que disposen els articles 68 a 71.
La no-compareixença de totes o alguna de les parts no impedeix el dictat de la sentència de viva veu.
Pel que fa a la gravació de la compareixença i a la seva documentació, són aplicables les disposicions que conté l'article 63.
En cas que la sentència s'hagi dictat de forma oral, el secretari judicial ha d'expedir una certificació que reculli tots els pronunciaments d'aquesta, amb indicació expressa de la seva fermesa i de l'actuació administrativa a què es refereixi.
Aquesta certificació s'ha d'expedir en el termini màxim de cinc dies i s'ha de notificar a les parts.
La certificació anterior s'ha de registrar i incorporar al llibre de sentències de l'òrgan judicial.
El suport videogràfic de la compareixença ha de quedar unit al procediment.
Durant la tramitació del procediment, pot sol·licitar la seva intervenció, com a part recurrent, qualsevol operador econòmic que tingui interès directe en l'anul·lació de l'acte, l'actuació o la disposició impugnada i no l'hagi recorregut de manera independent.
La sol·licitud de l'operador s'ha de resoldre per mitjà d'una interlocutòria, prèvia audiència de les parts personades, en el termini comú de cinc dies.
Admesa la intervenció, no es retrotrauen les actuacions, però l'intervinent és considerat part en el procés a tots els efectes i pot defensar les pretensions formulades o les que el mateix intervinent formuli, si té oportunitat processal per a això.
L'intervinent pot utilitzar els recursos que siguin procedents contra les resolucions que consideri perjudicials per al seu interès, encara que les consenti la Comissió Nacional dels Mercats i la Competència o les altres parts personades.
La Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional ha d'acordar l'acumulació a l'incoat per la Comissió Nacional dels Mercats i la Competència de qualsevol procediment que, iniciat per un operador econòmic davant d'aquest o un altre òrgan jurisdiccional, s'adreci davant de la mateixa disposició o actuació i es fundi en la vulneració de la llibertat d'establiment o de circulació de conformitat amb el que preveu aquesta Llei.
El procediment per a la garantia de la unitat de mercat, en allò que no disposa aquest capítol, es regeix per les normes generals d'aquesta Llei.
La Comissió Nacional dels Mercats i la Competència pot sol·licitar en el seu escrit d'interposició la suspensió de la disposició, l'acte o la resolució impugnats, així com qualsevol altra mesura cautelar que asseguri l'efectivitat de la sentència.
Sol·licitada la suspensió de la disposició, l'acte o la resolució impugnats, aquesta s'ha de produir manera automàtica, una vegada admès el recurs i sense exigència de fiançament dels possibles perjudicis de qualsevol naturalesa que se'n puguin derivar.
L'Administració l'actuació de la qual s'hagi recorregut pot sol·licitar l'aixecament de la suspensió en el termini de tres mesos des de la seva adopció, sempre que acrediti que del seu manteniment es pugui seguir una pertorbació greu dels interessos generals o de tercer que el tribunal ha de ponderar en forma circumstanciada.
Formulada la sol·licitud aquesta s'ha de traslladar a la Comissió Nacional dels Mercats i la Competència perquè, en el termini de deu dies, al·legui el que sigui procedent amb vista a mantenir o aixecar la suspensió quant als interessos en conflicte.
Evacuat el tràmit anterior, el tribunal ha de resoldre el que consideri procedent mitjançant una interlocutòria en els cinc dies següents.
La sol·licitud de qualsevol altra mesura cautelar s'ha de tramitar en la forma que preveu el capítol II del títol VI.
El procediment per a la declaració judicial d'extinció d'un partit polític es regeix pel que disposa l'article 78, amb les especialitats següents:
a ) En la demanda, s'ha d'especificar en quin o quins dels motius que recull l'article 12 bis.1 de la Llei orgànica 6/2002, de 27 de juny, de partits polítics, es fonamenta la petició de declaració judicial d'extinció.
b ) El termini de dos mesos per presentar la demanda s'ha de comptar a partir de l'endemà del venciment del termini que assenyala l'article 12 bis.2 de la mateixa Llei.
c ) Quan la sentència declari l'extinció del partit, s'ha de notificar al registre perquè aquest cancel·li la inscripció.
El Ministeri Fiscal és part del procés.
Els terminis són improrrogables, i una vegada transcorreguts, el secretari judicial corresponent ha de considerar caducat el dret i perdut el tràmit que s'hagi deixat d'utilitzar.
No obstant això, s'admet l'escrit que sigui procedent, i produeix els seus efectes legals, si es presenta el dia en què es notifiqui la resolució, llevat que es tracti de terminis per preparar o interposar recursos.
Durant el mes d'agost no corre el termini per interposar el recurs contenciós administratiu ni cap altre termini dels que preveu aquesta Llei excepte per al procediment per a la protecció dels drets fonamentals en què el mes d'agost té caràcter d'hàbil.
En casos d'urgència, o quan les circumstàncies del cas ho facin necessari, les parts poden sol·licitar a l'òrgan jurisdiccional que habiliti els dies inhàbils en el procediment per a la protecció dels drets fonamentals o en l'incident de suspensió o d'adopció d'altres mesures cautelars.
El jutge o el tribunal ha d'escoltar les altres parts i resoldre per interlocutòria en el termini de tres dies, i acordar-ne en tot cas l'habilitació quan la denegació pugui causar perjudicis irreversibles.
Els interessats poden sol·licitar en qualsevol estat del procés l'adopció de totes les mesures que assegurin l'efectivitat de la sentència.
Si s'impugna una disposició general, i se sol·licita la suspensió de la vigència dels preceptes impugnats, la petició s'ha de fer en l'escrit d'interposició o en el de demanda.
Amb l'avaluació prèvia circumstanciada de tots els interessos en conflicte, la mesura cautelar es pot acordar únicament quan l'execució de l'acte o l'aplicació de la disposició puguin fer perdre la finalitat legítima en el recurs.
La mesura cautelar es pot denegar quan se'n pugui derivar una pertorbació greu dels interessos generals o de tercers que el jutge o el tribunal ha de ponderar en forma circumstanciada.
L'incident cautelar s'ha de substanciar en una peça separada, amb l'audiència de la part contrària, que ha d'ordenar el secretari judicial per un termini que no pot excedir els deu dies, i que s'ha de resoldre mitjançant una interlocutòria dins els cinc dies següents.
Si l'Administració demandada encara no ha comparegut, l'audiència s'ha d'entendre amb l'òrgan autor de l'activitat impugnada.
Les mesures cautelars regeixen fins que es dicti sentència ferma que posi fi al procediment en què s'hagin acordat, o fins que aquest procediment finalitzi per qualsevol de les causes que preveu aquesta Llei.
No obstant això, poden ser modificades o revocades durant el curs del procediment si canvien les circumstàncies en virtut de les quals s'han adoptat.
No es poden modificar ni revocar les mesures cautelars per raó dels diferents avenços que es vagin fent durant el procés respecte de l'anàlisi de les qüestions formals o de fons que configuren el debat, ni tampoc per raó de la modificació dels criteris de valoració que el jutge o el tribunal hagi aplicat als fets en decidir l'incident cautelar.
Quan de la mesura cautelar, se'n puguin derivar perjudicis de qualsevol naturalesa, es poden acordar les mesures adequades per evitar o pal·liar aquests perjudicis.
També es pot exigir la presentació de caució o de garantia suficient per respondre'n.
La caució o la garantia es pot constituir en qualsevol de les formes admeses en dret.
La mesura cautelar acordada no s'ha de portar a efecte fins que la caució o la garantia estigui constituïda i acreditada en les actuacions judicials, o fins que consti el compliment de les mesures acordades per evitar o pal·liar els perjudicis a què es refereix l'apartat precedent.
Una vegada aixecada la mesura per sentència o per qualsevol altra causa, l'Administració, o la persona que pretengui tenir dret a indemnització dels danys soferts, pot sol·licitar-la davant el mateix òrgan jurisdiccional pel tràmit dels incidents, dins l'any següent a la data de l'aixecament.
Si no es formula la sol·licitud dins el termini esmentat, s'hi renuncia o no se n'acredita el dret, la garantia constituïda s'ha de cancel·lar.
La interlocutòria que acordi la mesura s'ha de comunicar a l'òrgan administratiu corresponent, el qual ha de disposar-ne el compliment immediat, per a la qual cosa és aplicable el que disposa el capítol IV del títol IV, llevat de l'article 104.2
La suspensió de la vigència de disposicions de caràcter general ha de ser publicada d'acord amb el que disposa l'article 107.2.
El mateix s'ha d'observar quan la suspensió es refereixi a un acte administratiu que afecti una pluralitat indeterminada de persones.
Quan els interessats al·leguin la concurrència de circumstàncies d'urgència especial en el cas, el jutge o tribunal, sense escoltar la part contrària, en el termini de dos dies pot mitjançant una interlocutòria:
a ) Apreciar les circumstàncies d'urgència especial i adoptar o denegar la mesura, de conformitat amb l'article 130.
Contra aquesta interlocutòria no es pot presentar cap recurs.
En la mateixa resolució, l'òrgan judicial ha de donar audiència a la part contrària perquè en el termini de tres dies al·legui el que consideri escaient o bé ha de convocar les parts a una compareixença que s'ha de celebrar dins dels tres dies següents a l'adopció de la mesura.
Rebudes les al·legacions o transcorregut el termini, si s'escau, o bé celebrada la compareixença, el jutge o tribunal ha de dictar una interlocutòria sobre l'aixecament, manteniment o modificació de la mesura adoptada, la qual és susceptible de recurs d'acord amb les regles generals.
Pel que fa a l'enregistrament de la compareixença i a la seva documentació, hi són aplicables les disposicions que conté l'article 63.
b ) No apreciar les circumstàncies d'urgència especial i ordenar la tramitació de l'incident cautelar d'acord amb l'article 131, durant la qual els interessats no poden sol·licitar novament cap mesura a l'empara d'aquest article.
En els supòsits que tinguin relació amb actuacions de l'Administració en matèria d'estrangeria, asil polític i condició de refugiat que impliquin retorn i l'afectat sigui un menor d'edat, l'òrgan jurisdiccional ha d'escoltar el ministeri fiscal amb caràcter previ a dictar la interlocutòria a la qual fa referència l'apartat primer d'aquest article.
En els supòsits dels articles 29 i 30, s'ha d'adoptar la mesura cautelar excepte si s'aprecia de manera evident que no es donen les situacions que preveuen els articles esmentats o que la mesura ocasioni una pertorbació greu dels interessos generals o de tercers, que el jutge ha de ponderar de forma circumstanciada.
En els supòsits de l'apartat anterior, les mesures també es poden sol·licitar abans de la interposició del recurs, i s'han de tramitar d'acord amb el que disposa l'article precedent.
En aquest cas l'interessat ha de demanar-ne la ratificació en interposar el recurs, cosa que s'ha de fer inexcusablement en el termini de deu dies a comptar de la notificació de l'adopció de les mesures cautelars.
En els tres dies següents, el secretari judicial ha de convocar la compareixença a què fa referència l'article anterior.
Si no s'interposa el recurs, queden automàticament sense efecte les mesures acordades, i el sol·licitant ha d'indemnitzar pels danys i perjudicis que la mesura cautelar hagi produït.
Totes les qüestions incidentals que se suscitin en el procés s'han de substanciar en una peça separada i sense suspendre el curs de les actuacions*.
* El suplement en català del BOE no coincideix amb el text en castellà i ho tradueix per interlocutòries.
Quan s'al·legui que algun dels actes de les parts no reuneix els requisits que estableix aquesta Llei, la que es trobi en aquest supòsit pot esmenar el defecte o oposar el que consideri pertinent dins els deu dies següents de la notificació de l'escrit que contingui l'al·legació.
Quan el jutjat o tribunal d'ofici apreciï l'existència d'algun defecte que es pugui esmenar, el secretari judicial ha de dictar una diligència d'ordenació en què ho ressenyi i atorgui el termini esmentat per a l'esmena, amb suspensió, si s'escau, del que s'hagi fixat per dictar sentència.
Només quan el defecte no es pugui esmenar o no s'esmeni degudament dins el termini, es pot decidir el recurs fonamentat en aquest defecte.
1 En primera o única instància, l'òrgan jurisdiccional, en dictar sentència o en resoldre per interlocutòria els recursos o els incidents que es promogui davant seu, ha d'imposar les costes a la part que hagi vist rebutjades totes les seves pretensions, llevat que apreciï, i així ho raoni, que el cas presentava seriosos dubtes de fet o de dret.
En els supòsits d'estimació o desestimació parcial de les pretensions, cada part ha d'abonar les costes causades a la seva instància i les comunes per meitat, llevat que l'òrgan jurisdiccional, raonant-ho degudament, les imposi a una d'elles per haver sostingut la seva acció o haver interposat el recurs amb mala fe o temeritat.
En els recursos s'imposen les costes al recurrent si es desestima totalment el recurs, llevat que l'òrgan jurisdiccional, raonant-ho degudament, apreciï la concurrència de circumstàncies que en justifiquin la no-imposició.
En el recurs de cassació les costes s'imposen de conformitat amb el que preveu l'article 93.4.
La imposició de les costes pot ser a la totalitat, a una part o fins a una xifra màxima.
Per a l'exacció de les costes imposades a particulars, l'Administració creditora ha d'utilitzar el procediment de constrenyiment, a falta de pagament voluntari.
En cap cas no es poden imposar les costes al Ministeri Fiscal.
Les costes causades en les interlocutòries són regulades i taxades segons el que disposa la Llei d'enjudiciament civil.
A la Comunitat Autònoma del País Basc, la referència de l'apartat 2 de l'article 1 d'aquesta Llei inclou les diputacions forals i l'Administració institucional que en depèn.
Així mateix, la referència de l'apartat 3, lletra a, de l'article 1 inclou els actes i les disposicions en matèria de personal i gestió patrimonial subjectes al dret públic adoptats pels òrgans competents de les juntes generals dels territoris històrics.
No correspon a la jurisdicció contenciosa administrativa el coneixement de les decisions o resolucions dictades per la Comissió Arbitral a què es refereix l'article 39 de l'Estatut d'autonomia del País Basc.
El Govern queda autoritzat per actualitzar cada cinc anys les quanties assenyalades en aquesta Llei, amb l'informe previ del Consell General del Poder Judicial i del Consell d'Estat.
Les sales contencioses administratives dels tribunals superiors de justícia, de l'Audiència Nacional i del Tribunal Suprem han de remetre al Consell General del Poder Judicial, dins els deu dies següents a la seva signatura, el testimoni de les sentències dictades en els processos dels quals coneguin.
El Consell General del Poder Judicial ha de constituir, amb les sentències esmentades, un registre les certificacions del qual han de donar fe de tota mena de processos.
Els actes administratius no susceptibles de recurs ordinari dictats pel Banc d'Espanya i les resolucions del ministre d'Economia i Hisenda que resolguin recursos ordinaris contra actes dictats pel Banc d'Espanya, així com les disposicions dictades per l'esmentada entitat, directament, en única instància, davant la Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional, de conformitat amb el que disposa la Llei 13/1994, d'1 de juny, d'autonomia del Banc d'Espanya.
Els actes administratius no susceptibles de recurs ordinari dictats per la Comissió Nacional del Mercat de Valors i les resolucions del ministre d'Economia i Hisenda que resolguin recursos ordinaris contra actes dictats per la Comissió Nacional del Mercat de Valors, així com les disposicions dictades per aquesta entitat, directament, en única instància, davant la Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional.
Les resolucions i els actes del president i del Consell de la Comissió Nacional de la Competència, directament, en única instància, davant la Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional.
Les resolucions de la Junta Arbitral que regula la Llei orgànica 3/1996, de 27 de desembre, de modificació parcial de la Llei orgànica 8/1980, de 22 de setembre, de finançament de les comunitats autònomes, directament, en única instància, davant la Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional.
Els actes i les disposicions dictats per l'Agència Espanyola de Protecció de Dades, Comissió Nacional dels Mercats i la Competència, Consell Econòmic i Social, Institut Cervantes, Consell de Seguretat Nuclear, Consell d'Universitats i Secció Segona de la Comissió de Propietat Intel·lectual, directament, davant la Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional.
Les resolucions del ministre d'Economia i Competitivitat que resolguin recursos d'alçada contra actes dictats per l'Institut de Comptabilitat i Auditoria de Comptes, així com les resolucions de caràcter normatiu dictades per l'Institut de Comptabilitat i Auditoria de Comptes directament, en única instància, davant la Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional.
Les resolucions del Consell Gestor del Fons de suport a la solvència d'empreses estratègiques directament, en única instància, davant la Sala Contenciosa Administrativa de l'Audiència Nacional.
L'article 3 del text refós de la Llei de procediment laboral, aprovat pel Reial decret legislatiu 2/1995, de 7 d'abril, queda redactat de la manera següent:
Els òrgans jurisdiccionals de l'ordre social no coneixen:
a ) De la tutela dels drets de llibertat sindical i del dret a vaga relativa als funcionaris públics i al personal al qual es refereix l'article 1.3. a del text refós de la Llei de l'Estatut dels treballadors.
b ) De les resolucions dictades per la Tresoreria General de la Seguretat Social en matèria de gestió recaptadora o, si s'escau, per les entitats gestores en el supòsit de quotes de recaptació conjunta, així com de les relatives a les actes de liquidació i d'infracció.
c ) De les pretensions que versin sobre la impugnació de les disposicions generals i dels actes de les administracions públiques subjectes al dret administratiu en matèria laboral, llevat dels que s'esmenten en l'apartat següent.
Els òrgans jurisdiccionals de l'ordre social coneixen de les pretensions sobre:
a ) Les resolucions administratives relatives a la imposició de qualsevol sanció per tota mena d'infraccions d'ordre social, amb les excepcions previstes en la lletra b de l'apartat 1 d'aquest article.
b ) Les resolucions administratives relatives a regulació d'ocupació i actuació administrativa en matèria de trasllats col·lectius.
En el termini de nou mesos des de l'entrada en vigor d'aquesta Llei, el Govern ha de trametre a les Corts Generals un projecte de llei per incorporar a la Llei de procediment laboral les modalitats i les especialitats processals corresponents als supòsits de l'anterior número 2.
Aquesta Llei ha de determinar la data d'entrada en vigor de l'atribució a la jurisdicció de l'ordre social de les matèries compreses en el número 2 d'aquest article.»
L'article 40 del text articulat de la Llei de bases 39/1980, de 5 de juliol, sobre el procediment econòmic administratiu, aprovat pel Reial decret legislatiu 2795/1980, de 12 de desembre, queda redactat de la manera següent:
Les resolucions del ministre d'Economia i Hisenda i del Tribunal Econòmic Administratiu Central es poden recórrer per la via contenciosa administrativa davant l'Audiència Nacional, llevat de les resolucions dictades pel Tribunal Econòmic Administratiu Central en matèria de tributs cedits, que es poden recórrer davant el Tribunal Superior de Justícia competent.
Les resolucions dictades pels tribunals econòmics administratius regionals i locals que posin fi a la via econòmica administrativa es poden recórrer davant el Tribunal Superior de Justícia competent.»
Els jutjats i tribunals de l'ordre contenciós administratiu també coneixen de les qüestions que es promoguin entre la societat estatal Correos y Telegráfos, S.A., i els treballadors d'aquesta que conservin la condició de funcionaris i hi prestin serveis, en els mateixos termes en què coneixen les qüestions que es plantegen entre els organismes públics i el seu personal funcionari, atenent la naturalesa específica d'aquesta relació.
Les referències en l'articulat d'aquesta Llei al recurs de súplica s'entenen fetes al recurs de reposició.
De conformitat amb el que disposa l'article 1 d'aquesta Llei, quan el recurs contenciós administratiu tingui per objecte un acte administratiu que, relatiu a un deute duaner, estigui vinculat a una decisió adoptada per les institucions de la Unió Europea, la revisió no es pot estendre al contingut de la decisió esmentada.
Si no és procedent l'anul·lació de l'acte administratiu recorregut sobre la base de la resta d'al·legacions del demandant, en el supòsit que la normativa de la Unió Europea faci dependre la no-contracció a posteriori, la condonació o la devolució del deute duaner d'una decisió de la Comissió Europea, i l'acte objecte de recurs hagi estat dictat sense sotmetre la qüestió esmentada a la Comissió, l'òrgan jurisdiccional s'ha de pronunciar sobre si, de conformitat amb el que disposa la normativa de la Unió Europea, aquesta submissió és procedent.
Si l'òrgan jurisdiccional entén que la submissió esmentada és procedent, ha de suspendre el procediment i instar l'Administració tributària perquè sotmeti l'afer a la Comissió en el termini màxim de dos mesos.
Quan l'acte relatiu a la liquidació d'un deute duaner objecte de recurs hagi estat sotmès a una decisió de les institucions de la Unió Europea que s'hagi de pronunciar sobre la no contracció a posteriori, la devolució o la condonació del deute esmentat, s'ha de suspendre el curs de les actuacions des que aquesta circumstància es posi en coneixement de l'òrgan jurisdiccional i fins que sigui ferma la resolució adoptada per les institucions esmentades.
També és procedent la suspensió del curs de les actuacions, exclusivament respecte dels elements de l'obligació tributària que siguin objecte del procediment amistós, des que s'iniciï el procediment amistós en matèria d'imposició directa a què es refereix la disposició addicional primera del text refós de la Llei de l'impost sobre la renda de no residents, aprovat pel Reial decret legislatiu 5/2004, de 5 de març, fins que finalitzi el procediment amistós esmentat.
En els procediments tramitats a l'empara del Conveni 90/436/CEE i en els casos en què l'existència de sancions exclogui l'accés a la fase arbitral del procediment amistós, el que estableix el paràgraf anterior no és aplicable quan s'hagi interposat qualsevol recurs en la via contenciosa administrativa contra les sancions.
De conformitat amb el que disposa l'article 3. a d'aquesta Llei, no correspon a l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu conèixer de les pretensions que es dedueixin respecte de les actuacions tributàries vinculades a delictes contra la hisenda pública que es dictin a l'empara del títol VI de la Llei 58/2003, de 17 de desembre, general tributària, excepte el que preveuen els articles 256 i 258.3 d'aquesta.
Una vegada iniciat el procés penal corresponent per delicte contra la hisenda pública, tampoc correspon a l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu conèixer de les pretensions que es dedueixin respecte de les mesures cautelars adoptades a l'empara de l'article 81 de la Llei 58/2003, de 17 de desembre, general tributària.
Els processos pendents davant les sales contencioses administratives dels tribunals superiors de justícia la competència dels quals correspongui, conformement a aquesta Llei, als jutjats contenciosos administratius, es continuen tramitant davant aquestes sales fins a la seva conclusió.
Mentre no entrin en funcionament els jutjats contenciosos administratius, les sales contencioses administratives dels tribunals superiors de justícia exerceixen competència per conèixer dels processos que, d'acord amb aquesta Llei, s'hagin atribuït als jutjats.
En aquests casos, el règim de recursos és el que estableix aquesta Llei per a les sentències dictades en segona instància per les sales contencioses administratives dels tribunals superiors de justícia.
Els recursos contenciosos administratius interposats abans que entri en vigor aquesta Llei es continuen substanciant d'acord amb les normes que regeixin en la data de la seva iniciació.
No obstant això, quan el termini per dictar sentència en aquests processos s'hagi iniciat després de l'entrada en vigor d'aquesta Llei, en la sentència s'ha de fer aplicació del que disposa la secció 8a del capítol I del títol IV.
Si s'ha d'aplicar un precepte que impliqui innovació, s'ha d'atorgar a les parts un termini comú extraordinari de deu dies per escoltar-les.
També són aplicables les regles de la secció 9a del capítol I del títol IV a tots els recursos contenciosos administratius en què no s'hagi dictat sentència quan entri en vigor aquesta Llei.
El règim dels diferents recursos de cassació que regula aquesta Llei és plenament aplicable a les resolucions de les sales contencioses administratives de l'Audiència Nacional i dels tribunals superiors de justícia que es dictin després que hagi entrat en vigor, i també és aplicable a les resolucions de data anterior si en entrar en vigor no han transcorregut els terminis que estableix la normativa precedent per preparar o interposar el recurs de cassació que sigui procedent.
En aquest cas, el termini per preparar o interposar el recurs de cassació que correspon d'acord amb aquesta Llei es compta des de la data en què aquesta entri en vigor.
Els recursos de cassació preparats abans de l'entrada en vigor d'aquesta Llei es regeixen per la legislació anterior.
L'execució de les sentències fermes dictades després de l'entrada en vigor d'aquesta Llei s'ha de dur a terme segons el que disposa aquesta Llei.
Les sentències dictades abans l'execució total de les quals no consti en actuacions judicials s'han d'executar en allò que estigui pendent d'acord amb aquesta Llei.
Els recursos interposats en matèria de protecció dels drets fonamentals de la persona abans de l'entrada en vigor d'aquesta Llei es continuen substanciant per les normes que regien a la data de la seva iniciació.
La qüestió d'il·legalitat només es pot plantejar en tots els procediments la sentència dels quals adquireixi fermesa des de l'entrada en vigor d'aquesta Llei.
El règim del procediment especial en els casos de suspensió administrativa d'acords regulat a l'article 127 és aplicable a les impugnacions i als trasllats d'actes suspesos que tinguin lloc després de la seva entrada en vigor, encara que aquests actes hagin estat dictats abans d'aquesta data.
En els procediments pendents a l'entrada en vigor d'aquesta Llei es poden sol·licitar i acordar les mesures cautelars que preveu el capítol II del títol VI.
El règim de costes processals que estableix aquesta Llei és aplicable als processos i als recursos que s'iniciïn o promoguin després que entri en vigor.
Queden derogades totes les normes del mateix rang o d'un rang inferior en tot el que s'oposin a aquesta Llei.
a ) La Llei reguladora de la jurisdicció contenciosa administrativa de 27 de desembre de 1956.
b ) Els articles 114 i 249 de la Llei 118/1973, de 12 de gener, text refós de la Llei de reforma i desenvolupament agrari.
c ) Els articles 6, 7, 8, 9 i 10 de la Llei 62/1978, de 26 de desembre, de protecció jurisdiccional dels drets fonamentals de la persona.
d ) L'apartat 3 de l'article 110 de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú.
En tot el que no preveu aquesta Llei, regeix com a supletòria la Llei d'enjudiciament civil.
S'autoritza el Govern per dictar totes les disposicions d'aplicació i desplegament d'aquesta Llei que siguin necessàries.
En concret, en el termini d'un any a comptar de l'entrada en vigor d'aquesta Llei, el Govern, a proposta del Consell General del Poder Judicial, ha de regular l'organització i el règim d'accés al Registre que preveu la disposició addicional tercera.
Alhora, el Govern ha d'elaborar els programes necessaris per a la instauració dels òrgans unipersonals contenciosos administratius en el període comprès entre el 1998 i el 2000, i correspon al Consell General del Poder Judicial i al Ministeri de Justícia o, si s'escau, a l'òrgan competent de la comunitat autònoma el desplegament i l'execució, dins l'àmbit de les competències respectives.
Aquesta Llei entra en vigor cinc mesos després d'haver estat publicada en el Butlletí Oficial de l'Estat, sens perjudici del que estableix la disposició addicional cinquena.