Teresa Baró és experta en habilitats de comunicació personal
Com a experta en presentacions orals, quina ha estat l'evolució històrica de l'oralitat i per què és necessari avui en dia tornar a valorar l'oralitat com un dels pilars que ja en el pensament clàssic formava part de la retòrica?
És cert que la nostra cultura ha passat per etapes en què l'oralitat ha quedat en segon terme.
L'educació que hem rebut a l'escola i a la universitat ha estat basada sobretot en l'escriptura perquè es valorava la seva vessant més racional, reflexiva i perdurable.
Paral·lelament, fora de l'àmbit educatiu, la preeminència dels mitjans audiovisuals ha fet que desviéssim l'atenció cap a la imatge.
Fins ara, la llengua parlada semblava relegada a les relacions informals i a l'àmbit familiar.
Fins i tot les tradicions de transmissió oral, com ara el costum d'explicar contes a casa, s'han trencat en les últimes generacions.
I ara sembla que és el moment de trobar l'equilibri i donar a l'expressió oral la importància que li correspon en els registres formals i cultes.
Quin impacte creus que ha tingut l'ús generalitzat d'eines informàtiques de suport a la creació de presentacions com el PowerPoint?
Per una banda, moltes persones s'han vist amb cor de parlar en públic gràcies al suport d'unes imatges que els fan de guió i desvien l'atenció cap a la pantalla.
Això seria positiu si no fos perquè, en definitiva, només ha servit per apedaçar una gran mancança en habilitats de comunicació.
A la majoria de nosaltres no ens han ensenyat a construir un discurs, a aplicar tècniques de persuasió, a dominar els recursos del llenguatge corporal i la veu, a planificar estratègicament una intervenció, etc. Tot això genera inseguretat, i el PowerPoint és un salvavides que sembla que ho pugui suportar tot.
El resultat és que hi ha presentacions poc clares, insípides, feixugues, la majoria de vegades innecessàries, que empitjoren la imatge del ponent o de l'empresa que les signa.
Com valores, des del teu punt de vista, altres eines més complexes com Prezi?
D'entrada té alguns avantatges perquè des del punt de vista del disseny ofereix moltes més possibilitats.
Potser la més important és no haver de sotmetre's a l'ordre lineal de les diapositives.
Però, al capdavall, crec que té les mateixes virtuts i defectes que el PowerPoint i sempre depèn de l'ús que se'n faci.
Al teu parer, quina seria la presentació ideal?
La presentació ideal és aquella que està al servei del ponent i del públic.
Per tant, ha de permetre enviar missatges clars, afavorir l'atenció del públic i la seva implicació i ser amena i memorable.
Tot això s'aconsegueix utilitzant una caixa d'eines molt variades, ben assortida, amb la destresa de l'artesà que visualitza el resultat i sap fer servir l'eina adequada en cada moment.
Hem de tornar al discurs narrat i les històries?
Tanmateix, estem sobrevalorant en excés l' storytelling?
Les històries, sens dubte, són un gran recurs, formen part de la nostra tradició cultural i ens atrauen.
A més, tenen el poder d'encomanar emocions i transmetre valors.
Són una manera de facilitar la comprensió i el record de les idees.
Ara bé, les hem d'utilitzar en la dosi justa, segons el tipus de públic o el tema que tractem.
Sovint, quan ens sembla que alguna cosa és innovadora, caiem en el parany de seguir la moda i llavors n'abusem.
L' storytelling pot ser un ingredient important de la presentació, però cal estudiar-ne bé la idoneïtat.
Com s'haurien d'integrar les competències en comunicació en els plans educatius?
Per mi, aquestes habilitats són essencials i transversals.
No hauria de sortir cap alumne de l'escola primària i secundària sense haver rebut una formació de qualitat en habilitats de comunicació.
Això inclou la capacitat per relacionar-se amb els altres i l'habilitat de parlar en públic.
I es poden transmetre en el marc de qualsevol àrea de coneixement, perquè aquestes habilitats es necessiten per parlar de matemàtiques, comentar un poema, reflexionar i argumentar a classe de filosofia o d'història.
Perquè la comunicació sigui eficaç, cal ensenyar específicament aquestes tècniques.
Cal ensenyar-les i practicar-les perquè seran les que els nois i noies necessitaran quan surtin al carrer a buscar feina, a vendre o a defensar un projecte.
Necessitaran conèixer metodologies de preparació, tècniques de persuasió, estratègies de màrqueting, eines de gestió de la pròpia imatge, etc. I aquest conjunt de destreses ja constitueix en si mateix una "assignatura" que els mestres i professors de tots els nivells, com a comunicadors professionals, haurien d'estar preparats i capacitats per impartir als seus alumnes.
Quines creus que són les aportacions més importants que fas en el teu darrer llibre, dedicat a la comunicació no verbal?
La intenció és posar a l'abast de tothom els coneixements que tots hauríem de tenir sobre comunicació no verbal per utilitzar-la de manera conscient.
Però això potser ja ho fan altres llibres.
Per a mi, el més important d'aquest és que és un manual que ajuda el lector a ser conscient de la seva actitud i capacitat com a comunicador i, per tant, de la responsabilitat que té en l'èxit de les relacions familiars, professionals i socials en general.
Li permet adonar-se que un pot canviar la seva manera de viure, aconseguir els seus objectius o, fins i tot, modificar la seva personalitat.
Si utilitzem conscientment el poder del llenguatge no verbal, controlem la nostra imatge i, per tant, l'impacte que causem en els altres.
I això, em sembla, és una bona notícia perquè ens permet alliberar-nos de prejudicis, dels jous que ens ha imposat l'educació o la tradició, o dels actes d'autosabotatge amb què sovint ens limitem.
En la comunicació en línia, com es poden compensar les limitacions dels aspectes de confiança i claredat de la dimensió relacional i afectiva que la comunicació no verbal té en la comunicació presencial?
Sí, aquesta qüestió és molt interessant perquè avui el pes de la comunicació en línia és molt gran i també afecta les nostres relacions i la nostra imatge: piulades, correus electrònics, WhatsApp, etc., es basen en la llengua escrita.
I la llengua escrita sempre havia estat reflexiva, premeditada, formal i diferida, cosa que ens permetia dedicar-hi temps per aprofitar tots els matisos que ens ofereix la llengua.
Però ara la llengua escrita és instantània, sovint informal i pública.
Per això han tingut tant d'èxit les emoticones, perquè ens permeten indicar estats d'ànim, aclarir intencionalitats, marcar una ironia... és a dir, suplir tot allò que comunicaríem amb la veu i el llenguatge corporal en una relació presencial.
M'agrada ser agosarada en aquest sentit i predir que algunes emoticones acabaran sent utilitzades de manera natural i normativa igual que ara fem servir els signes d'exclamació per indicar sorpresa o un to de veu alt.:-)
Quins consells donaries per ser més efectius en la hibridació de la comunicació presencial i la comunicació en línia?
El meu consell va justament en contra de l'ús simultani d'ambdues vies de comunicació.
Si estic parlant amb vostè, no em puc comunicar al mateix temps en línia amb altres persones.
Ara està de moda projectar les piulades dels assistents a un acte en una gran pantalla darrere de la taula dels ponents.
Penso que és una manca de respecte per al ponent perquè desvia l'atenció cap a la pantalla.
I també provoca estrès en el públic, que té diferents punts d'atenció i no es vol perdre res.
Però això, ara per ara, és impossible: si escoltem, no llegim i, si llegim, no podem escoltar.
Per molt atractiu que sigui el món en línia, encara no hi ha res que substitueixi la capacitat de connexió d'un expert davant la seva audiència.
Des de fa uns mesos estem treballant en la tercera publicació del programa Compartim, que volem que surti a la llum pròximament, i de la qual parlarem també en la 31a sessió web 'Millorar els serveis de l'Administració mitjançant la col·laboració'.
L'objectiu d'aquesta nova publicació es dirigeix a recopilar tot el coneixement pràctic que en vuit anys ha fet el programa per poder-lo compartir i posar a disposició de tots els interessats en la gestió de comunitats.
Són particularment interessants els capítols dedicats a processos (els hem resumit en els sis fonamentals) i les plantilles de treball per posar en marxa les diferents accions necessàries en la creació i manteniment de comunitats de pràctica (CoP).
En un altre capítol expliquem eines bàsiques –i provades- per a la col·laboració.
També dediquem espais a mètriques i desenvolupem específicament dues accions vitals: l'eficiència en el treball en línia i l'eficiència en el treball presencial.
Tanmateix, aquest treball de recopilació ens està descobrint aspectes connectats amb el programa Compartim que haurien de ser desenvolupats de manera diferenciada mitjançant programes ad hoc.
O el que és el mateix (i una obvietat), no tot en gestió del coneixement passa per comunitats de pràctica.
L'onada de la nova participació de les persones en les organitzacions, propiciada per les inacabables possibilitats de la tecnologia, segurament han estat les responsables de portar a un segon lloc de prioritats altres necessitats organitzatives relacionades amb el coneixement, no menors.
Rellegim els sempre actuals Collison i Parcell a Learning to Fly i hi veiem alguns dels problemes de les organitzacions públiques com poden ser, entre d'altres:
- Aconseguir que el coneixement existent formi part de les rutines de treball instaurades (d'aquesta manera ho planteja Martínez Aldanondo: quan has de fer una tasca que forma part del teu treball, disposes de tota la intel·ligència de la teva empresa per fer-la de la millor manera possible?
- La ineficiència en l'assegurament del coneixement intern en època de canvis (d'aquí a poc temps hi haurà jubilacions massives de la generació anomenada baby boom que plantejaran problemes d'ineficiència organitzacional greus si no ho preveiem anticipadament).
Doncs bé, aquests podrien ser alguns dels objectius pròxims a desenvolupar en gestió del coneixement a les organitzacions públiques.
En la nova publicació presentarem una metodologia d'avaluació de coneixement (crític) de les organitzacions que ens permet situar el rol de les CoP i ens avisa quan és possible utilitzar altres eines per a una altra mena de necessitats.
Estem adaptant aquesta metodologia gràcies a la generositat de Catenaria (Javier Martínez) i Knoco.
Tot i no ser aquest un camp nou -ja en un butlletí anterior esmentàvem algunes de les eines més profitoses-, creiem que hi ha un ampli camí a explorar per a alguns dels problemes assenyalats.
Com podem llegir en el butlletí 58 de Catenaria, cal destacar-ne com a tasques relacionades algunes de les següents:
- Identificar el coneixement crític en cada organització.
- Identificar les persones que tenen aquest coneixement.
- Identificar les persones que l'organització considera que necessiten tenir aquest coneixement.
- Identificar la millor manera per adquirir-lo i assegurar-lo.
- Comptar amb el disseny d'un procés de sortida de la persona que permeti assegurar que el substitut s'incorpora amb plenes garanties.
Les possibles alternatives ( butlletí 81 ) són:
Per compartir els coneixements:
- Consulta a l'expert (pàgines grogues)
Per documentar i sistematitzar els coneixements:
Per transferir els coneixements:
- Capacitació (contextualitzada i situada)
El proper 17 d'abril tindrà lloc la 31a sessió web.
Jesús Martínez, responsable del programa Compartim del Departament de Justícia, ens explicarà els elements que fan possible que organitzacions com les administracions públiques, no dissenyades originàriament per permetre la participació dels empleats, esdevinguin espais d'innovació i millora permanent dels seus serveis per la implicació directa dels professionals.
31a sessió web: "Millorar els serveis de l'Administració mitjançant la col·laboració"
17 d'abril de 2013, de 9 a 10.30 h
Inscripció: fins al 14 d'abril inclòs
Espais de gestió del coneixement.
Sessió 3 "Presentacions sense PowerPoint"
8 d'abril de 2013, de 15.45 a 19 h
Inscripció: fins al 2 d'abril inclòs
VI Jornada Penal Internacional i Universal "Compliment de penes privatives de llibertat a l'estranger"
Jornada anual del Col·legi d'Advocats Penal Internacional
10 de maig de 2013, de 8.45 a 14 h
Inscripció: fins al 5 de maig inclòs
V Jornada d'Educadors Socials de Centres Penitenciaris
15 de maig de 2013, de 9 a 14 h
Inscripció: fins al 9 de maig inclòs
Com cada any, la Biblioteca del CEJFE celebra Sant Jordi amb diferents activitats relacionades amb la lectura.
II Concurs de microrelats negres "A la presó..."
Obert fins al 4 d'abril de 2013 a Twitter Bases
III Tertúlia literària sobre novel·la negra: "Crim i relat"
Amb Paco Camarasa, comissari de la BCNegra i propietari de la llibreria Negraycriminal, i amb grans lectors del Departament de Justícia
10 d'abril de 2013, de 17 a 19 h
Inscripció: fins al 7 d'abril inclòs
Amb Mirentxu Corcoy, Sergi Cardenal, Víctor Gómez i Juan Carlos Hortal
16 d'abril de 2013, de 17 a 19 h
Exposició de fotografies "Lectura i presó"
Obres premiades del Concurs de fotografia de centres penitenciaris
Del 19 d'abril al 21 de juny de 2013, al vestíbul de la sala d'actes del CEJFE
II Mostra de relats en format digital: Sant Jordi DigiTale
Una selecció de les obres presentades a la convocatòria de relats en formats audiovisuals (oberta fins al 15 d'abril)
25 d'abril de 2013, de 16 a 18 h
Inscripció: fins al 21 d'abril inclòs
Presentació del llibre La hija del Este
Relat d'una víctima insospitada del conflicte del Balcans
9 de maig de 2013, de 17 a 18.30 h
De les activitats que han tingut lloc darrerament destaquem:
Creacions dels tallers artístics de centres penitenciaris
Fins al 17 d'abril de 2013, al vestíbul de la sala d'actes del CEJFE
Vídeos de la VI Jornada Monitors Artístics de Centres Penitenciaris (14 de març):
En aquest llibre, dirigit als docents i a qualsevol persona interessada en l'aprenentatge, el coneixement, la col·laboració i les tecnologies, podem trobar els marcs de referència que serveixen per desenvolupar activitats interessants i innovadores amb l'ajut de les TIC.
Es faciliten recursos, experiències i propostes per aprofitar tot aquest potencial respectant el ritme de cadascú.
Les idees principals d'aquesta obra del popular filòsof basc Daniel Innerarity giren entorn del fet que el coneixement és un instrument imprescindible per conviure i del repte que suposa que els ciutadans tinguin un veritable accés a la informació i el coneixement per assolir no sols prosperitat econòmica sinó, fonamentalment, qualitat democràtica.
Podeu veure aquesta entrevista a l'autor, en què parla de diferents qüestions que apareixen al seu llibre.
Gliffy és una aplicació en línia per crear diagrames.
Permet la creació de diagrames de flux, que són una de les eines més esteses per a l'anàlisi i representació de processos.
Se sol començar establint els punts de partida i de final i després s'identifiquen i classifiquen les diferents activitats que formen el procés.
Tot això es disposa mitjançant símbols, amb significats ben definits que representen els passos que s'han d'anar seguint, i fletxes, que determinen el flux d'execució.
L'eina permet arrossegar els diferents símbols de la biblioteca per crear el diagrama, usar plantilles predefinides i també compartir els diagrames per treballar-los col·laborativament.
Com en la majoria d'aquestes aplicacions, té una versió gratuïta i una de pagament amb més prestacions.