No és nou que la dona científica ha estat invisibilitzada al llarg de la història, o que ha estat desautoritzada en els seus coneixements en el camp de la salut, alhora que la medicina creixia en mans androcèntriques.
Gràcies als estudis de gènere, hem conegut moltes d'aquestes dones que havien passat desapercebudes, si no ignorades, i que han de servir-nos com a model de referència.
En aquest llibre copsarem com, a l'empara de la ciència, s'han validat hipòtesis sobre una base científica esbiaixada, inadequada o orientada cap a interessos comercials.
En relació amb el paper de la dona en l'evolució humana, sempre s'ha donat per bo que l'home assumia el paper de caçador i, com a tal, el de principal suport del grup, mentre que la dona es feia càrrec, a banda de la reproducció, de la recol·lecció, en un paper secundari.
Aquesta assignació de rols es va fonamentar en els estudis dels primats a causa de la nostra proximitat amb ells, concretament en l'observació dels mandrils, espècie que no viu als arbres (cosa que faria difícil de resseguir-los) sinó a terra.
En ser, a més, un primat que viu a l'Àfrica, on se suposa que va sorgir l'espècie humana, els resultats obtinguts es van generalitzar al que suposadament hauria estat el comportament humà en temps prehistòrics.
La sexualitat de la dona, històricament negada, ha estat ben poc estudiada, llevat del punt de vista estrictament com a subjecte reproductiu.
Tampoc no s'investiguen els efectes secundaris de la contracepció femenina.
Així, mentre que les intoleràncies als medicaments anticonceptius per part dels homes són estudiades i reconegudes, per part de les dones no succeeix d'igual manera, de les quals de facto es pressuposa que hi són tolerants.
En la mateixa línia, amb un greu biaix de gènere també en aquest àmbit, es posa de manifest una preocupant escassedat d'estudis sobre esterilitzacions en dones amb discapacitat.
Habitualment, els assajos clínics només han estat provats en mostres de població masculines, i això fa que es pressuposi que una pròtesi o un medicament han de ser igualment tolerats i/o beneficiosos per a les dones que per als homes, quan la realitat no és aquesta.
En els assajos clínics s'ha imposat la valoració i la mirada androcèntrica que la nostra societat practica encara de manera ben espontània i acrítica.
Aquest biaix de gènere, que pot semblar-nos llunyà, també es fa palès en el col·lectiu de malalts de sida en què, tot i comptar amb un percentatge del 50% de dones afectades, no han format part de cap grup d'assaig.
La medicalització de símptomes i la creació des de síndromes a possibles malalties, amb la conseqüent comercialització, és també una font d'interessos comercials.
La menopausa, cicle en què la dona és etiquetada com a "no-reproductora", és un camí obert cap a l'assignació arbitràriament androcèntrica de possibles deficiències o malalties que ens fan acceptar-ne la medicalització.
I encara trobem altres moments o fets en els quals els fàrmacs són presentats com la solució: la depressió postpart.
Per acabar, el llibre ens fa veure com sovint la dona és catalogada de "depressiva", per canvis de comportament, d'humor, etc., que denotarien un cert "desequilibri natural", quan potser ens hem de plantejar, i estudiar a fons, si no és l'excés de responsabilitat sobrevinguda el que ens pot portar a moments assenyalats com de "feblesa".