Biografia escrita pel seu fill, Francesc Misser
Francesc Misser a l'Espai Catalunya Europa de la Delegació, que acull el Fons Joan Misser.
El meu pare, Joan Misser, nasqué a Arenys de Mar l'any 1921.
Era el petit d'una família de quatre fills, procedent de Sant Vicenç de Llavaneres (avui Montalt), on passà els primers anys de la seva infantesa fins la venda de Can Misser, la casa pairal, l'any 1927.
Més tard, visqueren a Mataró i l'any 1935 la família anà a viure a Barcelona, al barri de Sant Pere de les Puel·les.
Els estralls i desgavells de destrucció i de mort, de què fou testimoni durant la guerra, el marcaren per sempre.
En va deixar un testimoni escrit, inèdit, redactat l'any 1998, « Records i lliçons d'una revolució traïda ».
En aquest opuscle descrigué una tragèdia que el va tocar de molt a prop (es pot consultar al Fons Joan Misser del Centre de Documentació Català de la Delegació del Govern davant la UE).
Al començament de la guerra aconseguí escapar per poc de l'incendi que hi hagué a l'església parroquial de Sant Pere el 19 de juliol del 1936.
A les memòries també explica com li tocà rebre una garrotada per no saludar la bandera «nacional», a final de gener del 1939 davant de l'església de Betlem, per part d'uns « marrecs falangistes ».
Entre un i altre episodi, la família, que havia amagat sacerdots i monges perseguits pels faistes, patí mil i una desventures.
Fou un temps particularment difícil per als germans del meu pare, en Josep Maria, claretià, i Salvador, que no volgué ésser reclutat per l'exèrcit « popular ».
En les memòries, el meu pare posa èmfasi en la ironia cruel de la tragèdia que afectà moltes famílies catalanes d'aquells temps.
També recorda com la seva família acollí mossèn Lluis Vidal, nét d'una germana d'en Francesc Ferrer i Guàrdia, el mestre anarquista, executat després dels fets de la Setmana tràgica i encara celebrat avui amb el monument erigit davant de la Universitat Lliure de Brussel·les.
En aquest opuscle, el meu pare deplora el « gran malentès » entre cristians i anarquistes, que varen veure uns i altres llurs ideals traïts.
Per part de comitès locals de milícies que, en certs llocs, eren « veritables màquines de terror », d'una banda, i per part de cristians que traïren el segon manament, posant al costat de Déu els ídols del diner i del poder, de l'altra...
Més tard, durant els anys de repressió i de vexacions, s'introduí juntament amb d'altres joves intel·lectuals, com ara Llorenç Gomis i Jordi Pujol, al moviment Pax Christi a Catalunya.
Fou durant les rutes de Pax Christi i trobades de reconciliació entre alemanys i altres europeus que conegué la seva futura dona, la meva mare, Françoise.
Concretament, en un viatge sobre el Rin l'any 1953.
Més de vint anys més tard, l'ex-conseller de governació, Manuel Ortínez, va escriure: " Joan Misser no ha estat aliè a cap dels nous corrents cristians i culturals que s'han produït a casa nostra, com per exemple l'Editorial Estela, la revista 'El Ciervo' i el FLP-FOC en la clandestinitat".
I és que, efectivament, el meu pare va col·laborar en la naixença a Catalunya del Frente de liberación popular, col·loquialment conegut com a «FELIPE», promogut per Julio Cerón a Madrid.
Aquest moviment va arribar a ajuntar democristians, simpatitzants i membres del PSUC, gent de corrents anarquistes.
Entre més membres, podem citar mossèn Josep Dalmau, Alfonso Comín, Josep Desumbila i Pere Mas.
Aquests dos últims, buscats per la policia de Franco, es refugiaren uns dies a casa nostra, a la Floresta, l'octubre de 1956.
Per casa també va passar-hi en Cerón.
Un xic més tard, cap al final de 1958, amb els seus amics Joaquim Garriga i Francesc Vicenç del PSUC, intentaren planejar una vaga general.
Però un altre company, Josep Benet, informà el meu pare que el seu nom havia estat mencionat moltes vegades durant un interrogatori de la policia.
Tot i que, arran de les connexions que tenia amb el Consolat de França. la policia el deixava tranquil, el pare i la mare decidiren traslladar la família a França l'any 1959.
Volien evitar que la seva correspondència i la vigilància a la que estava sotmès donessin pistes d'altres militants a la policia del règim.
A França, el pare completà els estudis d'història, matèria que sempre l'interessà, com ho demostra un opuscle publicat l'any 1996, que duu per títol « Un largo retiro en Montserrat » ( Separata de Nova et vetera anno XXVI Núm.
41 gener-juny) sobre la emigració a Catalunya de Louis de La Tour du Pin i tres altres bisbes l'any 1791, després de la revolució francesa.
Un altra prova d'aquest interès per la història és la seva contribució a la revista Serra d'or (setembre 1996) amb l'article « Les responsabilitats eclesiàstiques davant la guerra civil (1936-1939) vistes per dos sacerdots tarragonins ».
Durant la seva llarga carrera mostrà un interès particular per la cultura, la civilització i els desafiaments dels països germans de l'Amèrica Llatina, mentre continuà participant en els debats a Catalunya i a la resta de la península, tant per promoure el seu ideal ecumènic com per contribuir al canvi democràtic.
Recordo que durant tots aquells anys d'exili, molts refugiats polítics passaren per casa nostra a Armentières (prop de Lilla): abertzales, àcrates, pròfugs espanyols i portuguesos que volien evitar fer dos anys de mili, militants que lluitaven contra els independentistes a Angola...
També estigué sempre en contacte amb figures de la resistència i de la República, com l'exministra de Salut del govern de la República, Federica Montseny, Valentín Gonzalez « el campesino » i el Molt Honorable President Josep Tarradellas.
De fet, l'any 1979 el President de la Generalitat, Tarradellas, li va agrair al meu pare d'haver-li dedicat el seu llibre L'Hora de Catalunya, publicat per l'editorial Pòrtic, amb un pròleg de Manuel Ortinez que li reconeix un caràcter a vegades « iconoclasta ».
Això s'explica per el fet que el meu pare desitjava provocar « una sacsejada » per despertar el lector.
L'objectiu era invitar-lo a anar més lluny de les evidències confortables, que atribueixen tots els mals de Catalunya a Madrid.
Sobretot el meu pare volia convidar el lector a buscar les contestes a la pregunta de quina Catalunya es volia construir en aquell moment històric, justament quan acabava de recuperar el seu estatut d'autonomia.
A partir de la seva experiència a França, una altra lluita vital del meu pare va ser treballar en favor dels drets dels immigrants espanyols, portuguesos i més tard d'altres països.
Tot això el va portà a escriure el llibre « Immigrants avui, catalans demà » (Barcelona 2003), amb un pròleg del seu amic, Joan Botam, caputxí de Sarrià i un des protagonistes de la « caputxinada » de 1966.
Més tard defensà a la seva pàtria d'adopció, França, la causa dels refugiats, dels sense papers i sense domicili.
Alguns anys abans de morir, anava encara de tant en tant a manifestar la seva solidaritat amb els candidats a l'emigració a Anglaterra, atapeïts a l'anomenada « jungla » de Calais.
El Centre Ecumènic de Catalunya el va fer soci d'honor a l'inici d'aquest segle i, al seu torn, l'any 2003 l'Institut Víctor Seix de Polemologia de Barcelona, li atorgà el Memorial Joan XXIII com a « promotor entre nosaltres, des de l'anonimat, durant els anys de la lluita per la democràcia, la llibertat i la pau, des moviments pacifista i ecumènic i pel testimoniatge d'entesa entre diferents cultures ».
Em digué el meu pare que aquest títol és el que li agradava més dels que havia rebut.
Durant tota la seva vida, no deixà mai d'escriure sobre els temes més diversos, respectant un tradició familiar iniciada pel seu pare, Joseph Misser, autor d'un recull de tradicions i costums de les festes de Nadal, titulat Nadala, publicat l'any 1907, i també continuada pel seu germà Salvador, autor l'any 1977 de « El libro de Santa Tecla », sobre la patrona de Tarragona.
A més de les revistes ja citades el meu pare col·laborà a « La Revue de l'Unité Chrétienne» del pare Pierre Michalon a Lió, a les revistes cristianes progressistes belgues De Maand i La Revue Nouvelle i també a les publicacions argentines Criterio i El Independiente.
Durant molts anys, va també col·laborar a la revista Arenys vida parroquial, de la ciutat on va néixer, publicant-hi, cròniques de tota mena de personatges d'Arenys de Mar, tant religiosos com del famós antimilitarista un xic quixotesc Josep Maria Bordas, que durant la dictadura de Primo de Rivera distribuïa rodolins proclamant: "qui fa un crim és criminal, qui en fa mil és general!".
A la seva mort, deixà diverses obres no publicades, de caire teològic, titulades respectivament «Esperant contra esperança», «Responent a l'exigència de pau i de justícia» i «L'excrescència eclesiàstica».
Consultar el Centre de Documentació Català
El Centre de Documentació Català, que inclou el Fons Joan Misser, es troba situat a l' Espai Catalunya Europa de la Delegació del Govern davant la UE