Resolució de 7 de juliol de 2016, d'estimació de la Reclamació 34/2016
Llistat de moviments de la bestreta de caixa fixa d'una Àrea de la Diputació i les factures i justificacions corresponents.
L'interès públic en el control del bon ús dels recursos públics justifica l'accés per part dels electes locals al llistat de moviments d'una targeta de la Diputació vinculada a la bestreta de caixa fixa i a les factures i justificacions de les despeses efectuades.
El correcte desenvolupament de les funcions atribuïdes als càrrecs electes locals exigeix poder accedir a informacions de mandats anteriors sense haver de donar cap explicació.
Diputació, Targetes de crèdit, Bestretes de caixa fixa, Factures, Electes locals, Còpia, Informació de mandats anteriors, Silenci administratiu, Deure de confidencialitat,
"Ens agradaria poder consultar el llistat de moviments de la Bestreta de Caixa Fixa de l'Àrea de Protocol, des que el seu titular va ser [nom d'una concreta persona física] fins a l'actualitat.
També volem disposar de fotocòpia de les factures i justificacions de les factures que considerem oportunes un cop analitzats els moviments de la BCF".
"Volíem tenir coneixement de tots els moviments fets amb la targeta de crèdit i compte corrent de la Bestreta de Caixa Fixa 'Protocol', a càrrec de la Diputació de Girona.
És una de les 9 sol·licituds que el nostre partit polític ha presentat a la Diputació de Girona sense rebre resposta ni la informació sol·licitada dins el termini legalment establert, pel que entenem que és una pràctica premeditada de la institució que segueix l'objectiu de bloquejar la nostra tasca com a grup polític de l'oposició".
Aquesta resolució és traslladada per la Diputació a la GAIP el 17 de maig, juntament amb l'informe jurídic.
Concorren en aquest cas dues circumstàncies que podrien fer dubtar sobre l'admissibilitat de la reclamació i la pròpia competència de la GAIP per tramitar-la: el fet que la reclamació s'hagi interposat havent transcorregut més d'un mes des de la producció del silenci administratiu que té per objecte, i que tingui el seu origen en una sol·licitud d'accés a informació d'un càrrec electe local formulada a l'empara de la normativa de règim local, que no contempla expressament la possibilitat de reclamar davant òrgans de garantia com la GAIP.
Pel que fa a la primera circumstància, no pot impedir l'admissió a tràmit de la reclamació perquè, com és sabut, la jurisprudència ha considerat que, en els casos de silenci administratiu, el dret fonamental a la tutela judicial efectiva (article 24.1 de la Constitució) i l'equiparació material al supòsit menys greu de les notificacions defectuoses (aquelles en què existeix resolució expressa, degudament notificada, però sense contenir la indicació preceptiva dels recursos que es poden interposar, i en què el termini d'impugnació queda obert per exigència de l'article 58.3 LRJPAC) obliguen a deixar obert el termini d'impugnació (Sentència del Tribunal Constitucional 14/2006, de 16 de gener, i Sentència de la Sala 3a del Tribunal Suprem de 18 de setembre de 2007 –ECLI: ES:TS:2007:5893–, entre d'altres).
Aquesta jurisprudència ha estat recollida a la nova Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques, que entrarà en vigor el proper 2 d'octubre i que ja no sotmet a cap termini els recursos administratius que es poden interposar en cas de silenci administratiu, positiu o negatiu (articles 122.1 i 124.1).
D'altra banda, encara que el silenci, en aquest cas, sigui positiu (com es veurà més endavant) i la reclamació sigui presentada per la persona a qui beneficia el silenci, cal també admetre-la a tràmit perquè la informació sol·licitada no havia estat lliurada, i aquesta Comissió té competència per conèixer de reclamacions que es puguin interposar contra la manca de lliurament material d'informacions prèviament estimades (com ha fonamentat amb major detall a la Resolució sobre la Reclamació 18/2016, FJ 1).
A això cal afegir que, com s'ha assenyalat a l'antecedent núm. 5, amb posterioritat a la presentació d'aquesta reclamació la Diputació ha dictat una resolució expressa extemporània d'estimació merament parcial de la sol·licitud inicialment presentada, raó que justifica que aquesta Comissió es pronunciï sobre l'abast del dret a la informació de la persona reclamant en aquest cas concret.
Pel que fa a la segona circumstància que podria fer dubtar sobre l'admissibilitat a tràmit de la reclamació, tant l'Administració reclamada, la Diputació de Girona, com la persona afectada consideren que la GAIP no és competent per conèixer d'aquesta reclamació, en tenir per objecte una sol·licitud d'accés a informació formulada per un diputat provincial a l'empara de la normativa de règim local.
Aquesta Comissió no comparteix aquesta conclusió ni els arguments que aporten una i altra per fonamentar-la, i que han estat reproduïts als antecedents núm. 7 i 13.
Com aquesta Comissió ja ha assenyalat a les seves resolucions relatives a les Reclamacions 3/2016 i 4/2016, el règim d'accés dels càrrecs electes locals a la informació de l'ens local respectiu constitueix un supòsit de "règim d'accés especial" als efectes de la disposició addicional primera, apartat segon, de l'LTAIPBG i, com a tal, es regeix per la seva normativa específica (article 77 LBRL, articles 14 a 16 del Reial decret 2568/1986, de 28 de novembre, pel qual s'aprova el Reglament d'organització, funcionament i règim jurídic de les entitats locals –ROF– i, a Catalunya, l'article 164 TRLMRL) i, supletòriament, per l'LTAIPBG.
Aquesta aplicació supletòria de l'LTAIPBG comporta que els càrrecs electes locals disposin també del mecanisme de reclamació davant la GAIP que aquesta llei reconeix en general a la ciutadania.
Que l'accés dels càrrecs electes locals a la informació de l'ens local respectiu és un supòsit específic d'accés a informació pública sembla inqüestionable.
Així es desprenia ja de l'anterior article 37 LRJPAC, quan l'incloïa expressament entre els supòsits d'accés sotmesos a una regulació específica (apartat 6.f), i així es desprèn dels articles 15.c ROF i 164.2.c TRLMRLC (que remeten al dret general d'accés de la ciutadania com a contingut mínim) i de les nocions de dret d'accés i d'informació pública manejades per la legislació de transparència (lletres b i c de l'article 2 LTAIPBG).
Es tracta d'un supòsit d'accés caracteritzat pel subjecte que l'exerceix i que es troba especialment reforçat per la seva estreta connexió amb el dret fonamental a la participació política de l'article 23.2 de la Constitució.
Aquesta connexió és la que explica que el dret d'accés a informació dels càrrecs electes locals (com el dels parlamentaris) tingués un abast molt major que el dret d'accés reconegut a la generalitat de la ciutadania per l'anterior article 37 LRJPAC i que encara avui dia –malgrat la gran ampliació del dret general d'accés duta a terme per la nova legislació estatal i autonòmica de transparència– sigui objecte d'una regulació més favorable que aquest (p. ex., s'estableixen una sèrie de supòsits d'accés lliure o directe en què no cal formular sol·licitud escrita, el termini de resolució de la sol·licitud d'accés és de només quatre dies, el silenci és sempre positiu i la relació de límits és més breu).
De fet, els citats articles 15.c ROF i 164.2.c TRLMRLC exigeixen i garanteixen que el dret d'accés dels càrrecs electes sigui sempre com a mínim tan ampli com el reconegut a la resta de ciutadans, quan disposen que els primers tindran en tot moment accés lliure o directe –sense necessitat de sol·licitud escrita– a la informació que sigui de lliure accés per a la ciutadania, en el que es pot considerar una remissió dinàmica a la legislació de transparència vigent en cada moment.
Tractant-se d'un supòsit específic d'accés sotmès a un règim necessàriament més favorable, destinat a facilitar l'exercici d'un dret fonamental, no tindria cap sentit privar els càrrecs electes locals d'un mecanisme addicional de garantia del dret d'accés previst per a qualsevol ciutadà com és la via de la reclamació davant la GAIP, una reclamació potestativa i gratuïta davant d'un òrgan plenament independent i especialitzat que no exclou –sinó que complementa– la via del recurs contenciós administratiu i que pot permetre obtenir la deguda tutela en un termini més breu que aquesta.
Com a reclamació potestativa, són els càrrecs electes els qui lliurement decideixen si els resulta útil i la volen emprar o si prefereixen acudir directament a la via jurisdiccional.
La resolució que dicti aquesta Comissió també és impugnable pels càrrecs electes davant de l'ordre contenciós administratiu (article 72.2 LTAIPBG).
Lluny de limitar, per tant, les garanties dels càrrecs electes, concedir-los el mecanisme de reclamació previst supletòriament per l'LTAIPBG amplia les seves possibilitats de tutela jurídica front vulneracions del seu dret d'accés a la informació de la corporació local.
A això s'ha d'afegir que la GAIP és en general competent per conèixer de les reclamacions que puguin presentar els ciutadans contra resolucions expresses o presumptes dels ens locals de Catalunya en matèria de dret d'accés (articles 3.1.a, 39.1 i 72.1 LTAIPBG), que la normativa específica aplicable al dret d'accés dels càrrecs electes locals no prohibeix la intervenció de la GAIP ni conté cap element que la faci incompatible, que aquesta normativa és anterior a la creació de la GAIP (raó per la qual no la podia preveure) i que la disposició addicional primera de l'LTAIPBG en què es pot fonamentar la competència de la GAIP prové d'una llei bàsica estatal, la Llei estatal 19/2013, de 9 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern (disposició addicional primera, apartat segon), de manera que no existiria el conflicte apuntat per la Diputació entre la interpretació efectuada i la normativa bàsica estatal.
Aquesta mateixa llei bàsica estatal és la que ha establert la via de reclamació prèvia al recurs contenciós administratiu davant òrgans independents com la GAIP, com un dels mecanismes fonamentals de reforçament del nou dret d'accés a la informació pública dissenyat per l'actual legislació de transparència.
Pels motius exposats, aquesta Comissió es considera plenament competent per admetre a tràmit i resoldre aquesta reclamació, a la qual s'ha d'aplicar la regulació local específica i, supletòriament, l'LTAIPBG.
Com s'ha assenyalat als antecedents, el diputat reclamant sol·licita accedir al llistat de moviments de la bestreta de caixa fixa d'una Àrea de la Diputació (la de Protocol) i a les factures i justificacions corresponents.
Les bestretes o avançaments de caixa fixa es troben regulades a l'article 190.3 del Reial decret legislatiu 2/2004, de 5 de març, pel qual s'aprova el text refós de la Llei reguladora de les hisendes locals i als articles 73 a 76 del Reial decret 500/1990, de 20 d'abril, que despleguen l'anterior.
Es tracta, com el seu nom indica, de bestretes o provisions de fons fetes a favor de determinades persones de l'Administració de què es tracti per tal que puguin abonar –eventualment, mitjançant una targeta de crèdit específica–, sense necessitat d'aprovació prèvia per part dels òrgans d'intervenció, despeses corrents de caràcter periòdic o repetitiu, com dietes, despeses de locomoció, material d'oficina no inventariable, conservació i altres de característiques similars (article 73.1 del Reial decret 500/1990).
Les persones habilitades per disposar-ne han d'aportar els justificants corresponents, com a mínim, en el mes de desembre de cada any (article 74.4 del Reial decret 500/1990).
Només en poden disposar les persones a qui autoritzi l'entitat, i el seu import anual no podrà superar la quantia que fixi el Ple de la corporació (article 73.4 del Reial decret 500/1990).
En el cas de la Diputació de Girona, és el seu president qui les autoritza i a l'exercici de 2016 no poden superar els 12.020,24 euros (Base 30a del Pressupost de la Diputació de Girona per a l'any 2016).
Es tracta, per tant, d'accedir als moviments i justificants de les despeses abonades per un cap d'Àrea de la Diputació (el cap de l'Oficina de Protocol, Premsa i Comunicació) amb la targeta que aquesta ha posat a la seva disposició per tal de fer front a les despeses corrents de caràcter periòdic o repetitiu esmentades en què pugui incórrer en exercici de les seves funcions al servei de la Diputació.
Segons l'article 164.3 TRLMRLC, només es pot denegar l'accés d'un càrrec electe local a la informació que tingui en el seu poder la corporació "quan el coneixement o la difusió de la informació pugui vulnerar el dret constitucional a l'honor, la intimitat personal o familiar o a la pròpia imatge", i "quan es tracti de matèries afectades per la legislació general sobre secrets oficials o per secret sumarial".
D'entre aquests drets i interessos, la informació a la qual es vol tenir accés només podria arribar a tenir, potencialment, alguna incidència en el dret a la intimitat de la persona sobre la qual es predica.
Com assenyala l'APDCAT en el seu informe, "disposar d'informació sobre determinades despeses que una persona ha realitzat, sigui per la compra de bitllets d'avió, tren, estades en hotels o àpats en restaurants, permet conèixer no només el cost de la despesa, sinó també el detall d'on s'ha viatjat i en quina data, on i què s'ha menjat, i on s'ha allotjat.
Aquesta informació aïlladament considerada ja pot oferir en si mateixa informació, per exemple, sobre determinats aspectes que formen part de la intimitat o sobre el seguiment d'una determinada dieta vinculada a un problema de salut o fins i tot a conviccions religioses.
Però a més, informació que aïlladament considerada pot tenir una transcendència relativa, pot acabar descrivint un patró de conducta, cas que permeti conèixer un hàbit, per exemple cas que la persona en qüestió sigui habitual d'un determinat establiment, d'un determinat mitjà de transport etc., que podria afectar de forma altament intrusiva el seu dret a la protecció de dades personals, afectar a dades especialment protegides o fins i tot la seva intimitat personal i familiar, podent arribar, en algun cas, fins i tot a afectar la seva seguretat personal" (FJ IV).
Tanmateix, no consta que la persona afectada hagi realitzat moviments amb la targeta que revelin aspectes de la seva vida íntima (a les seves al·legacions, recollides a l'antecedent núm. 13, no en fa esment), i de fet pot succeir que els moviments que es demanen ni tan sols es refereixin, en la seva totalitat, a ella (ja que és habitual que aquest tipus de targetes també s'utilitzin per abonar despeses perfectament justificades d'altres persones diferents de la persona que n'és la titular).
En tot cas, encara que existís, aquesta potencial afectació de la intimitat s'hauria de ponderar amb l'interès evident que tot càrrec electe té a conèixer el destí que s'ha donat als fons públics de la Diputació per tal de poder exercir la funció de control i fiscalització que li correspon en virtut de l'article 33.2.e LBRL.
I aquest interès públic en el control del bon ús dels recursos públics constitueix un interès públic superior (article 22.1 LTAIPBG) que justifica l'accés a aquesta informació per part dels electes locals fins i tot encara que pugui revelar aspectes de la vida íntima del treballador afectat.
Les despeses que pugui efectuar el treballador amb la targeta vinculada a la bestreta de caixa fixa no són, com s'ha vist, despeses privades derivades d'una retribució en espècie (i que, per tant, siguin completament lliures i s'hagin de preservar del coneixement aliè), sinó despeses corrents de caràcter periòdic o repetitiu, com dietes, despeses de locomoció, material d'oficina no inventariable, conservació i altres de característiques similars que han d'estar directament relacionades amb l'exercici de les funcions assignades i són necessàries per al desenvolupament d'aquestes.
Es tracta, en definitiva, de despeses de fons públics vinculades a una determinada finalitat pública, i els càrrecs electes locals han de poder conèixer-les per tal de poder controlar que s'ajustin a aquesta finalitat.
A l'anterior s'ha de sumar que el deure de confidencialitat que imposa l'article 164.6 TRLMRLC als electes locals respecte la informació a què tinguin accés per raó del seu càrrec prohibeix que es faci una difusió indeguda d'aquesta informació.
Aquest deure de confidencialitat, evidentment, no impedeix la denúncia dels comportaments il·legals que es puguin detectar en l'ús de la targeta.
L'article 164.6 TRLMRLC només obliga a mantenir la confidencialitat "si el fet de publicar-ho pot perjudicar els interessos de l'ens local o de tercers", i la denúncia i depuració d'il·legalitats no perjudiquen, sinó que protegeixen els interessos de l'ens local, com aquesta Comissió ha assenyalat a la seva Resolució sobre la Reclamació 21/2016, FJ 5.
Però el deure de confidencialitat sí impedeix, p. ex., utilitzar la informació obtinguda per a finalitats alienes a les funcions del càrrec electe, difondre les despeses realitzades quan es trobin justificades i s'ajustin a la legalitat i fins i tot difondre dades d'actuacions il·legals que puguin afectar la intimitat i que no siguin d'interès públic.
A la vista de l'exposat, s'ha d'afirmar el dret del diputat reclamant a accedir a la informació sol·licitada.
L'APDCAT arriba a la mateixa conclusió en el seu informe, com s'ha vist a l'antecedent núm. 11.
En aquest cas, el que discuteix la Diputació és si el dret d'accés del diputat reclamant a la informació sol·licitada comprèn només la relativa a l'actual mandat corporatiu, o si pot demanar i accedir a informació corresponent a mandats anteriors a la seva presa de possessió.
Com s'ha assenyalat a l'antecedent núm. 5, la resolució de 26 d'abril del president de la Diputació dóna només accés (presencial) a la informació sol·licitada relativa a l'actual mandat corporatiu, però no la corresponent als mandats anteriors.
Respecte d'aquesta, es requereix a la persona reclamant "que complementi la petició formulada indicant per a quin procediment, actuació, tema o matèria del present mandat li resulta necessària".
A l'esmentada resolució no es motiven les raons d'aquesta restricció al dret d'accés del diputat reclamant.
Aquestes s'aporten a l'informe jurídic tramès a la GAIP durant la tramitació d'aquesta reclamació.
Allí es pot llegir que "el dret d'accés dels membres corporatius [...] resta vinculat a l'exercici de les funcions pròpies del càrrec.
El dret d'accés a la informació dels càrrecs electes pot incloure qualsevol document o informació anteriors a la seva presa de possessió, però sempre s'ha de referir a qüestions, matèries o tràmits que hagi de conèixer per a l'efectiu exercici de les seves funcions i per això cal posar en relació el dret d'accés amb el contingut de la informació, la matèria i les circumstàncies concurrents en cada cas".
Aquesta interpretació tan restrictiva del dret d'accés a la informació pública dels càrrecs electes no té cap fonament i no pot ser compartida.
La regulació específica d'aquest dret no limita temporalment el seu exercici ni el restringeix a les informacions d'un mandat determinat.
L'únic que estableix l'article 164.1 TRLMRLC, en els mateixos termes que l'article 77.1 LBRL, és que el dret abasta "tots els antecedents, les dades o les informacions que són en poder dels serveis de la corporació i són necessaris per al desenvolupament de llur funció [dels càrrecs electes locals]".
Però és evident que el correcte "desenvolupament de llurs funcions" exigeix poder accedir a informacions de mandats anteriors sense haver de donar cap explicació.
El coneixement d'informacions de mandats anteriors és necessari per exercir tant les funcions de gestió i de proposta política dels càrrecs electes, com la seva funció essencial de control i fiscalització.
Una adequada tasca de gestió i proposta política exigeix conèixer antecedents d'anys anteriors, amb independència del mandat al qual corresponguin, per tal de tenir la informació necessària per prendre les decisions més encertades.
El coneixement del passat també és imprescindible perquè els càrrecs electes de l'oposició puguin exercir la seva funció bàsica de control i fiscalització, que és consubstancial a la seva pròpia existència (articles 22.2.a i 33.2.b LBRL) i que no s'esgota amb el control de les actuacions realitzades en el mandat en curs.
Si qualsevol ciutadà, a l'empara de la legislació de transparència (que no estableix cap limitació temporal a les informacions que es poden demanar), pot sol·licitar accés a informacions de mandats precedents, sense necessitat de motivar la seva sol·licitud (articles 18.2 i 26.2 LTAIPBG), amb més raó ho han de poder fer els càrrecs electes locals.
En cas contrari s'impediria l'exigència de responsabilitats polítiques i jurídiques un cop finit el mandat corporatiu i es buidaria de contingut la funció de control i fiscalització dels càrrecs electes de l'oposició.
La jurisprudència del Tribunal Suprem no només no contradiu això, sinó que ho confirma plenament.
El fragment transcrit de l'STS de 20 de juny de 2003 està tret completament de context, ja que forma part d'un paràgraf incorporat a moltes de les seves sentències amb l'única finalitat de connectar el dret a informació dels càrrecs electes locals amb el dret fonamental de l'article 23.2 de la Constitució i justificar l'admissibilitat de la via excepcional del procediment especial de protecció de drets fonamentals.
Més endavant, en aquesta mateixa sentència, s'afirma que és l'Administració local a qui s'adreça la sol·licitud d'informació la que té la càrrega de provar que la finalitat perseguida no està relacionada amb les funcions pròpies del càrrec electe (com succeiria si s'hi volgués accedir en benefici personal o de terceres persones): " es carga de la Corporación probar que la finalidad perseguida sea otra distinta de la que vincula el derecho de información de los Concejales a que su utilización tenga por finalidad el desarrollo de su función " (FJ cinquè, amb cita d'altres sentències prèvies en el mateix sentit).
A altres sentències el Tribunal Suprem també ha remarcat que els càrrecs electes no tenen cap obligació de motivar les seves sol·licituds d'accés, adduint que aquesta motivació no ve exigida legalment i podria desvetllar les seves estratègies d'actuació política.
Per l'exposat, resulta totalment improcedent que la Diputació de Girona requereixi al diputat reclamant que justifiqui "per a quin procediment, actuació, tema o matèria del present mandat li resulta necessària" la informació sol·licitada.
La Diputació de Girona també discuteix l'abast del dret a obtenció de còpia de la documentació sol·licitada.
Segons la Diputació (antecedents núm. 5 i 7), el dret a la informació dels electes locals no comporta necessàriament el dret a obtenció de còpia, i per tal que aquesta sigui lliurada cal que la persona reclamant, després de consultar presencialment la informació, formuli una nova petició més concreta per escrit on individualitzi els documents dels quals la vol obtenir, i que "s'autoritzarà, si procedeix".
Aquesta interpretació trobaria el seu fonament en la jurisprudència del Tribunal Suprem que cita.
El Tribunal Suprem, certament, a les sentències citades per la Diputació i a moltes altres (com la Sentència de la Sala 3a de 29 de març de 2006, ECLI: ES:TS:2006:2554, que fa una bona síntesi de la seva jurisprudència) ha assenyalat que el dret fonamental de participació política de l'article 23.2 de la Constitució inclou el dret d'accés a la informació dels electes locals, però no el d'obtenir còpia dels documents; i que el dret a còpia no és incondicionat i s'ha de ponderar amb la pertorbació que el lliurament d'un volum excessiu de còpies pugui ocasionar en el funcionament de l'ens local, atenent els mitjans de què disposi.
D'altra banda, aquesta jurisprudència s'ha trobat molt condicionada per la regulació legal del dret d'accés dels càrrecs electes locals continguda als articles 14 a 16 del ROF i per les limitacions imposades pels apartats 7 i 8 de l'anterior article 37 LRJPAC (l'esmentat apartat 7 exigia "formular una petició individualitzada dels documents que es vulguin consultar"), normes estatals aplicables als supòsits de fet sobre els quals s'ha pronunciat el Tribunal i que han estat notablement ampliades pel legislador català de règim local i per la vigent legislació estatal i catalana de transparència.
Els supòsits d'accés lliure (no sotmès a prèvia sol·licitud escrita) són els establerts a l'article 15 ROF, en termes semblants als de l'article 164.2 TRLMRLC: informació relativa a les funcions delegades específiques que tingui assignades el càrrec electe, informació corresponent als assumptes que hagin de ser tractats pels òrgans col·legiats als quals pertanyi el càrrec electe, resolucions i acords adoptats per qualsevol òrgan de l'ens local, i informació que sigui "de lliure accés" per a la ciutadania.
Aquest darrer supòsit és el que ha portat el Tribunal Suprem, a la jurisprudència esmentada, a aplicar els requeriments dels apartats 7 i 8 de l'anterior article 37 LRJPAC.
Doncs bé, el legislador català de règim local ha ampliat notablement el dret a obtenció de còpia dels càrrecs electes locals quan, a l'article 164.5 TRLMRLC, el reconeix sense excepcions ni matisacions per a tots els tipus d'informacions a les quals tinguin accés, ja siguin les d'accés "lliure" o les sotmeses a prèvia sol·licitud escrita: "Els membres de la corporació tenen dret a obtenir còpia de la documentació a la qual tenen accés.
Aquesta còpia es pot obtenir en format paper o bé en el suport tècnic que permeti d'accedir a la informació requerida".
Aquesta no és l'única ampliació o "millora" del dret d'accés a informació dels càrrecs electes introduïda pel legislador català respecte els preceptes esmentats del ROF.
Altres ho serien l'escurçament en un dia del termini de resolució de les sol·licituds d'accés (el termini de cinc dies contingut a l'article 14.2 ROF passa a quatre dies a l'article 164.3 TRLMRLC) o la previsió expressa dels (cinc) únics límits que poden ser invocats per denegar la sol·licitud d'accés a la informació (article 164.3 TRLMRLC).
La regulació general del dret d'accés també és en l'actualitat molt més àmplia que sota la vigència de l'anterior article 37 LRJPAC.
Pel que fa als aspectes aquí considerats, ara ja no es requereix que es formuli petició individualitzada dels documents que es vulguin consultar (sens perjudici que la sol·licitud hagi de ser suficientment precisa –article 28 LTAIPBG, que obliga a l'Administració a ajudar a concretar la petició quan sigui necessari–) i l'Administració té l'obligació de motivar l'establiment d'una forma d'accés a la informació diversa de la sol·licitada (article 34.4.c LTAIPBG), que és la que s'ha de concedir com a regla general (article 36.1 LTAIPBG).
De fet, tot i no excloure que en casos degudament justificats es pugui permetre només la consulta presencial de la informació (en particular, quan així ho exigeixi l'aplicació d'algun límit legal a l'accés), l'LTAIPBG pressuposa en tot moment que la regla general ha de ser el subministrament material de la informació, donant només un cert marge d'apreciació a l'Administració a l'hora de determinar el format en què aquesta pot ser subministrada (article 36.2 LTAIPBG).
També s'estableix ara l'obligació de lliurament gratuït de les dades per correu electrònic, quan existeixin en format electrònic, com succeirà molt sovint (article 37.1 LTAIPBG).
Aquest enfocament és coherent amb la importància que el subministrament material de la informació pública té per tal que aquesta pugui ser examinada amb el suficient deteniment i ser objecte de control efectiu i ple aprofitament per part de la ciutadania.
Com s'ha assenyalat en el fonament jurídic 1, aquesta regulació és d'aplicació supletòria al dret d'accés dels càrrecs electes locals i confereix un conjunt mínim de garanties que no poden ser obviades per les administracions catalanes al resoldre les peticions que aquells els puguin adreçar.
De tot l'anterior es desprèn, per tant, que els càrrecs electes dels ens locals catalans tenen un dret indiscutible a obtenir còpia –en paper o, quan estigui disponible, en format electrònic– de la documentació a la qual accedeixin, sense necessitat de formular ulteriors sol·licituds, i sense que existeixi marge de discrecionalitat de l'Administració a l'hora de decidir si l'atorga o no.
La denegació de còpia, en els casos excepcionals en què es pugui admetre (p. ex., quan vingui exigida per l'aplicació d'algun límit legal o quan la sol·licitud de moltes còpies es formuli amb la sola finalitat de col·lapsar els serveis de la corporació, incorrent en abús de dret –en els termes restrictius exposats per aquesta Comissió a les resolucions sobre les Reclamacions 36/2015 i 7/2016, FJ 4–), o el seu lliurament en un format divers del sol·licitat (quan concorri alguna de les causes enumerades a l'article 36.2 LTAIPBG, aplicable supletòriament al dret d'accés dels càrrecs electes locals en virtut del segon incís de l'article 164.5 TRLMRLC), han de ser degudament motivats i acreditats per l'Administració a la resolució que es pronunciï sobre la petició d'accés, i la legalitat de la causa invocada pot ser revisada íntegrament per aquesta Comissió o els tribunals.
En el cas que ens ocupa no consta ni la Diputació ha acreditat que la manca d'estimació de les còpies sol·licitades estigui justificada.
A l'escarida motivació continguda a la resolució de 26 d'abril, que és estereotipada i es troba reiterada, sense matisos ni relació amb la sol·licitud en cada cas formulada, a moltes altres resolucions similars de la Diputació d'aquest mateix període, no es justifica per què no es pot atendre la petició de còpia presentada, que és suficientment precisa (s'identifica amb la seva denominació oficial la bestreta de caixa fixa i l'expedient respectiu al qual es vol tenir accés).
A més, a la sol·licitud ni tan sols es demana la còpia de tots els documents que integren aquest expedient, sinó només la d'aquelles factures i justificacions que la persona reclamant consideri necessari un cop hagi examinat presencialment la documentació, petició que resulta especialment raonable i respectuosa amb els principis d'eficàcia administrativa i d'eficiència en la gestió dels recursos de la Diputació.
L'APDCAT, al seu informe, també considera que el diputat reclamant té dret a l'obtenció de còpia de la informació sol·licitada.
A la vista de l'exposat, resulta contrari al dret d'accés del càrrec electe sotmetre la seva petició de còpia a una nova sol·licitud escrita on concreti (encara més) els documents dels quals la vol obtenir, i que se subordina a l'apreciació que en pugui fer la Diputació.
A l'assenyalat als fonaments jurídics anteriors cal afegir, a més, que la restricció injustificada del dret d'accés i còpia de la persona reclamant es produeix gairebé dos mesos després que la sol·licitud hagués estat estimada per silenci positiu (article 164.3 TRLMRLC).
Segons l'article 43.3 LRJPAC, "en els casos d'estimació per silenci administratiu, la resolució expressa posterior a la producció de l'acte només es pot dictar si és confirmatòria", de manera que la resolució de 26 d'abril, que la Diputació seguia obligada a dictar (article 43.3, en relació amb l'article 42.1 LRJPAC), només hauria pogut estimar íntegrament i sense restriccions de cap mena la sol·licitud presentada.