Sean Mueller és investigador del programa Ambizione (finançat per la Fundació Nacional de Ciència de Suïssa) i professor de l'Institut de Ciències Polítiques de la Universitat de Berna (Suïssa).
Es va doctorar a la Universitat de Kent amb una tesi sobre la descentralització als cantons suïssos.
Les seves àrees principals de recerca són el federalisme suís, el federalisme comparat, el regionalisme, el govern local, els partits polítics i la democràcia directa.
Ha publicat diversos llibres a ECPR Press, Routledge i Ashgate, i els seus articles han aparegut a Publius, Regional & Federal Studies, Swiss Political Science Review, Journal of Public Policy, Government & Opposition, i European Political Science Review, entre altres revistes.
«Autogovern» i «govern compartit» són dos conceptes àmpliament utilitzats per definir, descriure i classificar els sistemes polítics federals.
En aquest article, es defineix el que signifiquen aquests conceptes, particularment en el context dels estudis federals, a més d'analitzar les diferents maneres d'entendre'ls i aplicar-los.
Partint de l'Índex d'autoritat regional (Hooghe et al., 2016), es presenten les variables que s'utilitzen per avaluar les dimensions d'autogovern i govern compartit en els sistemes polítics federals.
« Autogovern» i «govern compartit» són dos conceptes àmpliament utilitzats per definir, descriure i classificar els sistemes polítics federals.
Hi ha un acord ampli en la bibliografia sobre el fet que l'autogovern fa referència a l'autonomia i, per tant, a la capacitat de les unitats subnacionals ( länder, cantons, estats, províncies, comunitats autònomes, etc.) per decidir, finançar i posar en marxa les seves polítiques pròpies.
Sens dubte, també l'autogovern pot adoptar diferents formes, és a dir, la facultat de prendre decisions de polítiques públiques que es desviïn de les normes de nivell superior, o fins i tot les contradiguin; la capacitat d'obtenir ingressos mitjançant impostos específics, o no, i alimentar així la competència fiscal entre regions; la llibertat d'acceptar o rebutjar el finançament federal per a determinats projectes, o la possibilitat d'implementar normes nacionals segons les característiques de cada regió, per exemple, simplificant o dificultant el registre de la propietat.
No obstant això, en tots aquests casos, les decisions es refereixen sempre i exclusivament al territori propi de la regió, que és al que al·ludeix el prefix auto en el terme autogovern.
En canvi, el govern compartit pot donar compte de tres manifestacions de poder territorial radicalment diferents, segons el que s'entengui exactament per compartir amb.
Atès que només podem compartir alguna cosa amb algú altre, el significat de govern compartit variarà en funció de qui sigui aquest altre.
Així, doncs, una primera definició de govern compartit (vegeu, per exemple, Hooghe et al.
2016) seria la capacitat de les unitats subnacionals per participar en les decisions que concerneixen tota la comunitat política i no només la seva regió.
Un exemple és la segona cambra alemanya, el Bundesrat, en la qual està directament representat cadascun dels setze governs dels länder, el consentiment dels quals és necessari quan la legislació nacional afecta la seva regió.
Per tant, els governs dels länder tenen la possibilitat de vetar formalment les decisions nacionals si consideren que no s'han tingut en compte els seus interessos.
En aquest cas, l'«altre» és la comunitat nacional, i el poder és compartit amb una majoria simple o qualificada de diferents regions.
Una segona interpretació alternativa de govern compartit fa referència a la cooperació horitzontal entre les unitats constituents al marge del govern federal.
A Suïssa, per exemple, hi ha uns 800 tractats que regulen les normes comunes entre dos cantons, més de dos o tots 26, i fins i tot es poden arribar a crear comissions intercantonals, per exemple per decidir l'admissibilitat de diplomes i certificats.
Es diu que els cantons comparteixen govern mitjançant la cooperació i la creació d'institucions comunes, encara que en aquestes no incloguin l'àmbit federal.
Els sinònims de govern compartit entès com a cooperació horitzontal són la regionalització (si la cooperació es limita només a algunes unitats) i l'harmonització (si inclou totes les unitats constituents).
L'«altre», en aquest cas, són les coregions seleccionades.
Un tercer i últim significat de govern compartit, i probablement el que pretenia el seu autor (Elazar 1987), serien els poders i les competències del govern central.
La idea és que quan les regions s'agrupen en una unió federal deleguen algunes de les seves competències a la nova entitat i en conserven d'altres sota la seva jurisdicció exclusiva (autogovern).
Aquí, el govern compartit equival a centralització: el poder és compartit amb un nou «altre», és a dir, un nou govern supraregional que en gran manera queda fora de l'abast de cada regió.
Als Estats Units, per exemple, la facultat de declarar la guerra va ser cedida pels tretze estats fundadors el 1787 al Congrés dels Estats Units acabat de crear (secció 8, paràgraf 11).
L'estudi més complet i rigorós sobre l'autogovern i el govern compartit el van elaborar Liesbet Hooghe, Gary Marks, Arjan Schakel i altres col·laboradors (Hooghe et al.
Aquests autors conceben l'autogovern i el govern compartit com les dues dimensions essencials del que anomenen Índex d'autoritat regional (RAI, per la sigla en anglès), i proposen un esquema detallat d'avaluació (Taula 1).
L'última edició del seu conjunt de dades abasta 81 quasidemocràcies entre 1950 i 2010, incloent-hi totes les regions amb una població mitjana de 150.000 habitants com a mínim.
Des de la creació del RAI, han pogut comparar sistemàticament els sistemes federals i no federals en totes o algunes de les dimensions de l'autogovern i/o el govern compartit.
Grau en què un govern regional és autònom més que desconcentrat (de 0 = no hi ha cap administració general funcional en l'àmbit regional, a 3 = hi ha una administració general no desconcentrada i no subjecta al veto del govern central).
Conjunt de polítiques de les quals és responsable un govern regional (de 0 = competències d'autoritat molt febles en a) política econòmica; b) política cultural i educativa; c) política de benestar; i d) una de les següents: competències residuals, policia, organització institucional pròpia, govern local, a 4 = competències d'autoritat en d) i al menys dues d'a), b) o c), a més de competències en matèria d'immigració i ciutadania).
Grau en què un govern regional pot establir impostos de manera independent a la seva població (de 0 = el govern central estableix la base i la quantia de tots els impostos regionals, a 4 = el govern regional estableix la base i la quantia d'un impost important, com a mínim).
Autonomia per a demanar préstecs
Grau en què un govern regional pot demanar préstecs (de 0 = el govern regional no pot demanar préstecs, a 3 = el govern regional pot demanar préstecs sense restriccions imposades pel govern central).
Grau en què una regió disposa d'un poder legislatiu i un executiu independents (de 0 = no disposa de parlament regional i l'executiu regional és designat pel govern central, a 4 = parlament regional per elecció directa i executiu regional designat pel parlament o per elecció popular).
Grau en què els representants regionals codeterminen la legislació nacional (de 0 = sense representació regional, a 2 = representació regional amb dret a veto sobre les lleis nacionals que afecten la seva regió).
Grau en què un govern regional codetermina la política nacional en les reunions intergovernamentals (de 0 = no es duen a terme reunions bilaterals o multilaterals periòdiques entre el govern central i els governs regionals per debatre polítiques nacionals, a 2 = es duen a terme reunions bilaterals i multilaterals periòdiques amb caràcter vinculant).
Grau en què els representants regionals codeterminen la distribució dels ingressos fiscals nacionals (de 0 = sense consulta regional, a 2 = consultes amb dret a veto).
Grau en què un govern regional codetermina les limitacions dels préstecs subnacionals i nacionals (de 0 a 2, equivalent a control fiscal ).
Grau en què els representants regionals codeterminen els canvis constitucionals (de 0 = el govern central o l'electorat nacional poden reformar unilateralment la Constitució, a 4 = un o diversos governs regionals o els seus representants poden vetar el canvi constitucional).
L'avantatge principal d'aquesta conceptualització és que, en basar-se en les disposicions formals definides en la Constitució o la legislació, proporciona una imatge externament vàlida, fiable i transparent del govern regional.
No obstant això, l'inconvenient més gran és que els mecanismes informals d'influència regional —per exemple, els dels partits polítics o els que s'exerceixen mitjançant adjudicació— romanen a l'ombra.
A més, el nivell en què aquests canals s'utilitzen realment requereix que es duguin a terme estudis empírics més precisos.
Per exemple, fixant-nos en la capacitat per codeterminar la distribució dels ingressos fiscals d'àmbit nacional, quines aliances s'estableixen entre els representants regionals i sota quines condicions les regions poden imposar la seva voluntat davant del govern central, és a dir, com poden exercir el seu poder en el sentit weberià?
L'autogovern i el govern compartit capten l'essència dels sistemes polítics federals, és a dir, l'abast i la naturalesa de la distribució vertical del poder.
En teoria, hi ha quatre possibilitats: països amb un nivell alt d'autogovern i de govern compartit; països amb una puntuació baixa en totes dues dimensions; i dues altres opcions amb valors alts en una dimensió i baixos en l'altra.
En la pràctica, però, només trobem tres tipus de sistemes: països unitaris en què les regions no tenen ni autogovern ni govern compartit (per exemple, Xipre, Luxemburg o Islàndia); sistemes amb un nivell alt d'autogovern, però amb una puntuació baixa de govern compartit (per exemple, Itàlia, Bòsnia, Canadà o Mèxic), i federacions amb valors alts en totes dues dimensions (Alemanya, Espanya, Bèlgica, EUA i Suïssa).
Així, doncs, sembla que, entre aquestes dues dimensions, el govern compartit es rebutja més sovint i l'autogovern es concedeix amb més facilitat.
Una raó podria ser que una cosa és descentralitzar el poder a una regió en el seu propi territori i entre la seva població (i per tant transferir cert grau de responsabilitat i el deure d'autofinançar noves competències), i una altra de molt diferent és permetre que les regions participin en assumptes nacionals que moltes vegades es consideren massa importants per a la idiosincràsia local (per exemple, defensa, política macroeconòmica, benestar social).
No obstant això, cal fer comparacions país a país per esbrinar precisament per què això passa així, i les futures recerques sistemàtiques del RAI haurien de ser capaces de a) clarificar els factors que expliquen les variacions interregionals en la velocitat i la direcció del canvi, i b) revelar els efectes d'aquestes diferències entre països, però possiblement també entre diferents àmbits polítics i/o regions del mateix país.
Per exemple, es pot pensar que la formulació de polítiques segueix una trajectòria diferent segons si l'àmbit és una competència regional exclusiva o compartida pels governs regional i nacional, per exemple quan l'àmbit nacional defineix el marc general i les entitats subnacionals s'encarreguen d'aplicar les normes.
Els diferents nivells d'autoritat regional també es poden associar a la rendició de comptes democràtica, l'eficiència administrativa i l'acomodació de les minories socioculturals territorialment concentrades.
L'autogovern i el govern compartit són dos conceptes àmpliament utilitzats que capten l'essència dels sistemes polítics federals, és a dir, l'abast i la naturalesa de la distribució vertical del poder.
L'autogovern fa referència a l'autonomia regional en matèria de presa de decisions, finançament o implementació.
El govern compartit, en canvi, es pot entendre de tres maneres diferents: 1) participació regional en els processos nacionals de decisió (vegeu Hooghe et al.
2016); 2) cooperació horitzontal entre les unitats constituents, al marge del govern federal; i 3) competències delegades per les regions al govern central (centralització).
L'Índex d'autoritat regional (RAI) és, per ara, el sistema més utilitzat, fiable i vàlid per mesurar totes dues dimensions.
Citació proposada: Mueller, S. 2017.