El Palau Robert dedica una exposició retrospectiva al fotògraf català de moda i retratista Antoni Bernad, amb més de 50 anys de professió i obra publicada a tot el món, a la Sala 3 del Palau Robert del 10 de maig al 26 d'agost.
Visita guiada amb el fotògraf Antoni Bernad
Del 10 de maig al 26 d'agost de 2018, a la Sala 3
Nord/Sud/Est/Oest", organitzada per la Generalitat, presenta un conjunt de fotografies sense ordre cronològic, que posa de manifest, a través de centenars d'imatges, el segell perfeccionista que caracteritza l'autor.
El títol no fa referència, en aquest cas, a cap delimitació geogràfica sinó al fil que lliga de forma soterrada un vast rerefons de relacions culturals, com també els ambients i les vivències de Bernad en llocs diferents i que l'han influït.
"La mostra dedicada a Antoni Bernad, que té com a comissari Antoni Llena i ha comptat amb la col·laboració de l'Arxiu Nacional de Catalunya, es presenta en quatre espais on es barregen les fotos de moda i els retrats amb l'intent d'establir una complicitat entre imatges que elimini barreres i jerarquies.
El recorregut expositiu acaba amb un audiovisual on Bernad parla de la seva obra de forma distesa, explicant que sempre ha mirat de dignificar la professió amb entusiasme i rigor.
El treball d'Antoni Bernad, reconegut internacionalment, ve avalat per una llarga trajectòria.
Malgrat que se'l coneix com a fotògraf de moda, també s'ha especialitzat en el retrat.
Fugint de la frivolitat, ha tractat amb idèntic respecte artistes, intel·lectuals i models.
"La meva obsessió per obtenir la perfecció –assenyala– m'ha obligat a començar de nou cada dia".
En la seva obra, treball i vida són indestriables.
El seu esperit inquiet li ha permès treure profit de totes les manifestacions artístiques: teatre, música, pintura, cinema i arquitectura, com també de les grans publicacions de moda internacionals.
"A l'Espanya grisa dels anys cinquanta –comenta–, vaig descobrir en les revistes que arribaven de fora una finestra oberta al món.
Hi havia una vida, un color, una llibertat que aquí no teníem".
Antoni Bernad (Barcelona, 1944) va començar la seva vida professional com a grafista, però la fascinació per la imatge impresa el va conduir a la fotografia.
Abans de dedicar-s'hi, ja havia fotografiat profusament germanes i amigues i va muntar, a principis dels anys seixanta un laboratori al seu habitatge familiar i va aprendre l'ofici investigant i estudiant exhaustivament de forma autodidacta els secrets de l'art fotogràfic.
L'any 1966 es va instal·lar a París on va rebre els primers encàrrecs professionals.
La seva estada a la capital francesa va coincidir amb l'impacte del Maig francès del 1968.
Bernad va trobar en la fotografia de moda la llibertat que desitjava i s'hi va abocar amb entusiasme.
Mai no tracta les dones com a estereotips, vol que les seves models tinguin ànima, que no siguin clixés.
Busca que a les seves imatges femenines hi aflori l'espontaneïtat i l'elegància natural.
Les seves fotografies relaten situacions que evidencien la seva fascinació per captar la vida.
Ha utilitzat la fotografia de moda per homenatjar alguns dels seus ídols: els pintors Balthus, Picasso, Dalí; els fotògrafs Peen, Avedon, Horst, Newton; actrius com Hepburn, Garbo, i personalitats diverses com Callas, Chanel, Buñuel, Lorca...
Una part de retrats de l'exposició provenen del llibre CATALANS, Retrats 1984, (Edicions 62), i reeditat per l'Ajuntament de Barcelona el 2015.
"El meu treball com a retratista –remarca– és vampiresc, pretenc absorbir l'ànima de la gent que fotografio", això fa que capti, subtilment, el perfil psicològic del retratat.
En aquesta disciplina utilitza majoritàriament un blanc i negre de contrastos delicats.
Amb tot, no fa servir mai una mateixa llum: busca la que millor escau a la personalitat de cadascú.
Si fa servir l'artifici és per enquadrar millor el personatge, perquè considera reveladors tots els detalls.
Les seves composicions ajustades i els seus enquadraments directes atorguen a les seves fotografies una distància que les fa impermeables al pas del temps.
Antoni Bernad té obra al Museu Nacional d'Art de Catalunya (MNAC), Museu d'Art Contemporani de Barcelona (MACBA), Reina Sofia de Madrid (MNCARS), Museu del Disseny de Barcelona (DHUB), Col·lecció Vila-Casas, Ateneu de Barcelona, a part de col·leccions particulars.
Ha exposat retrats d'actors i fotografies de moda als llocs següents: Galeria Joan Prats durant el Festival de Cinema de Barcelona; The Armory Show, de Nova York; Galeria Tandem, de Barcelona; La Vitrina del Fotògraf del Palau Robert de Barcelona; Palau Solterra, de Torroella de Montgrí; Galeria FORVM, de Tarragona; Antic Hospital de Santa Caterina de Girona, Centre Cultural de Terrassa...
Als 19 anys va rebre el primer premi de documental de moda a la Setmana del Cinema en Color de Barcelona (1962).
Entre d'altres ha aconseguit el Premi Laus (1992), i el premi Loewe (1972).
Ha treballat per a les revistes AD, CARTIER, CENTRO MODA, CHIC, EL PAÍS, ELLE, ELLE FRANCE, EL MUNDO, GQ, LA VANGUARDIA, MARIE-CLAIRE, VOGUE, TELVA, VAN CLEEF & ARPELS, VANITY ITÀLIA; VANITY FAIR USA, VOGUE, L'UOMO VOGUE, MÄNNNER VOGUE, VOGUE BRAZIL, VOGUE BRITISH, VOGUE HOMMES, VOGUE PARIS, VOGUE USA, i també per als catàlegs de les firmes Cartier, Emporio Armani, Zara i SMODA.
CAROLINA HERRERA, dissenyadora de moda.
MANOLO BLAHNIK, dissenyador de sabates.
NÉSTOR ALMENDROS, director de fotografia cinematogràfica.
MARIA CORRAL, exdirectora del Museu d'Art Reina Sofía.
ALBERTO MARTÍN, crític fotogràfic.
Acadèmic de l'Acadèmia de les ciències i de les arts de Barcelona.
-És una exposició de fotografia de moda i retrats, amb PARITAT entre fotos de moda i retrats exacta: 190 i 190.
-El títol NORD/SUD/EST/OEST és equívoc, pel fet que no hi ha paisatges d'aquestes latituds, ans fa referència als encreuaments culturals a què la vida contemporània ens força, alhora que relativitza els confins: tot centre pot ésser nord en relació amb un altre sud o, a l'inrevés.
Tot punt cardinal és correlatiu a partir d'un centre de referència.
-L'exposició recull treballs de cinquanta anys de carrera professional d'Antoni Bernad.
La foto més antiga és de fa seixanta anys: és el retrat d'un primer amor, en què es percep que la noia no vesteix segons els cànons que dictaven les revistes de moda del moment, sinó segons l'estètica existencialista exhibida pel món intel·lectual de l'època.
-L'exposició defuig l'ordre cronològic i barreja fotos de moda i retrats amb el propòsit d'eliminar valoracions jeràrquiques.
El fotògraf tracta amb el mateix respecte models, intel·lectuals i artistes.
-En la grisa societat espanyola dels anys cinquanta, Bernad va descobrir a les revistes que venien de fora un món ple de vida i de color.
Gràcies a aquestes revistes ( Life, París Mach, Vogue, Elle...) va tenir coneixement de l'existència de cineastes, pintors, escriptors, arquitectes... que ignorava, i també, informació d'espectacles teatrals i musicals que li van servir de referència.
La fascinació per les publicacions gràfiques el menà a ser fotògraf.
Es considera a si mateix un artesà a la recerca de l'excel·lència.
Mai no ha volgut "fer" d'artista, ni tampoc de fashion víctim.
Com a professional mai no ha oblidat que servia a la indústria i que la roba s'havia d'entendre.
S'ha dedicat a la fotografia de moda perquè li ha permès una sociabilitat i una llibertat de moviments que l'han fet sentir confortable.
-Les seves models no eren considerades dones "clixé", sinó persones reals.
Les seves imatges són part d'un relat: expressen situacions que es poden relacionar amb fotogrames cinematogràfics.
Quan, per qüestions de guió, la model ha hagut d'encaixar amb l'estereotip "maniquí", Bernad ha impregnat la imatge d'un sentit de l'humor crític i subtil.
Per exemple: en un servei de llenceria lliga la model de mans i peus dins el capó d'un cotxe; és a dir, la mostra encadenada a les fantasies eròtiques de la mirada masculina.
-Tant en la fotografia de moda com en el retrat cerca la llum i l'ambient adequats que més bé poden dibuixar la situació, o el perfil psicològic del retratat.
El seu esperit perfeccionista li ha impedit sempre menystenir cap detall.
-.Una gran part de les fotografies es mostren emparellades, talment les pàgines d'un llibre o d'un magazín.
Sovint, a l'hora d'establir relacions mira d'introduir-hi complicitats iròniques.
Per exemple, a la fotografia del rei Felip VI, veiem el príncep, encara jove, fent un salt que... no va enlloc...Al costat, hi ha la fotografia d'una noia davant un mur que també fa un salt.
Hi ha una idea subliminar, perquè darrere la paret que barra el pas a la noia s'entreveu el paradís... la llibertat.
-.El muntatge expositiu vol recrear un extens aparador d'imatges.
En un moment en què la proliferació d'imatges en devalua i en perverteix el valor, Bernad, amb el seu rigor professional i el seu extens ventall de registres, les reivindica amorosament.
Antoni Bernad aposta per la bellesa, i fa seu aquell vers de John Keats que diu: "La bellesa és un goig per sempre".