Félix Mathieu és estudiant del doctorat de Ciències Polítiques de la Universitat del Quebec a Montreal.
Dave Guénette és estudiant del doctorat de Dret de la Universitat Catòlica de Lovaina i la Universitat Laval.
Els seus principals interessos de recerca estan relacionats amb el procés constituent, la gestió institucional de la diversitat nacional i els vincles entre constitucionalisme i nacionalisme.
Ha publicat en revistes acadèmiques de Bèlgica, Canadà, França, Espanya i el Regne Unit.
Les (quasi)federacions plurinacionals són entitats polítiques que agrupen almenys dos socis nacionals constituents.
A diferència de les nacions sobiranes o majoritàries, les nacions minoritàries que es desenvolupen en aquestes federacions no poden, en general, potenciar del tot la seva cultura societal basant-se exclusivament en la seva pròpia voluntat i amb les seves institucions autònomes.
Pensem que aquesta incapacitat pot donar lloc a un dèficit més o menys rellevant en el federalisme plurinacional.
De fet, com menys permeti la (quasi)federació plurinacional que les nacions minoritàries desenvolupin i consolidin la seva cultura societal, més possibilitats hi haurà que es produeixi aquest dèficit, i viceversa.
Però, com podem mesurar aquest dèficit?
Hem identificat sis pilars de tipus legal que resulten fonamentals perquè una nació minoritària mantingui la seva cultura societal.
Aquests pilars, que es concreten en la pràctica en dotze indicadors, constitueixen la base de l'Índex de cultura societal, que permet mesurar i comparar les nacions minoritàries combinant estudis normatius i recerca empírica.
Les (quasi)federacions plurinacionals 1 són entitats polítiques que agrupen almenys dos socis nacionals constituents.
En aquest context, en general, les nacions minoritàries no són capaces de potenciar del tot la seva cultura societal exclusivament amb les seves institucions autònomes, de manera que l'estat en el qual es desenvolupen pot experimentar un dèficit de federalisme plurinacional més o menys rellevant.
En aquest article, definim primer el federalisme plurinacional i exposem els principis normatius clau que el sustenten.
En síntesi, sostenim que una concepció plurinacional del federalisme té per objecte proporcionar a cada un dels socis nacionals que formen l'associació política les competències constitucionals necessàries per desenvolupar i consolidar la seva cultura societal respectiva.
En segon lloc, identifiquem sis pilars de tipus legal que resulten fonamentals perquè una nació minoritària mantingui la seva cultura societal.
Aquests pilars, i els dotze indicadors en què es concreten, constitueixen la base de l'Índex de cultura societal, que permet mesurar i comparar les nacions minoritàries pel que fa a la capacitat de desenvolupar i enfortir la seva cultura societal.
En tercer lloc, presentem breument els múltiples casos que poden encaixar en aquest marc analític i analitzem la rellevància de l'Índex.
Per quasifederacions ens referim en general a aquells estats que, encara que no siguin federacions formals pel que fa a l'ordenament polític i jurídic, han introduït en la seva estructura constitucional alguns elements significatius d'autogovern regional i en alguns casos de govern compartit (vegeu Watts 1996: 8).
El Regne Unit, Espanya, Itàlia, Japó, els Països Baixos, Indonèsia, etc., són alguns exemples d'aquestes quasifederacions.
Igual que les nacions majoritàries, les nacions minoritàries tenen la seva pròpia «cultura societal» (Kymlicka 1995: 53), és a dir, solen tenir accés a institucions jurídiques, polítiques, culturals i econòmiques que fan possible que una comunitat política determinada s'emancipi tant políticament com culturalment.
Tal com ho articula Kymlicka (1995), una cultura societal ofereix als ciutadans un «context d'elecció» perquè puguin gaudir d'autonomia i llibertat individuals.
No obstant això, a diferència de les nacions majoritàries que governen en els estats sobirans, les nacions minoritàries de les (quasi)federacions plurinacionals en general no poden potenciar del tot la seva cultura societal basant-se exclusivament en la seva voluntat pròpia, perquè es desenvolupen en un estat polític més ampli i dins d'un ordre jurídic més general.
Les nacions majoritàries d'un estat sobirà, quan se senten amenaçades o preocupades per una força política determinada —tant si té a veure amb la immigració, amb qüestions lingüístiques o culturals o amb l'autodeterminació, etc.—, poden enfortir o consolidar la seva cultura societal per (intentar) gestionar i resoldre l'amenaça identificada.
Ara bé, és possible que les nacions minoritàries només tinguin una autoritat legal limitada, o fins i tot cap autoritat legal real, per desenvolupar i consolidar la seva cultura societal quan han de fer front a aquest tipus de conflictes.
Les nacions minoritàries que formen part d'un estat plurinacional tendeixen, doncs, a expressar més sensació de «fragilitat» o «inseguretat» (Gagnon 2014).
Al seu torn, si als membres (minoritaris) d'aquesta associació política no se'ls considera iguals i no poden desenvolupar la seva cultura societal, això pot provocar un dèficit greu en matèria de federalisme plurinacional.
Per ser clars, una federació és una organització política en la qual almenys dos ordres de govern «combinen elements de govern compartit mitjançant institucions comunes i l' autogovern regional per als governs de les unitats constituents» (Watts 1996: 7).
El federalisme, per la seva banda, fa referència expressa al relat normatiu i teòric que justifica la conveniència de les federacions sobre els sistemes polítics unitaris.
Com a conjunt complex d'idees que serveixen de base a una xarxa d'institucions i principis específics, el federalisme consisteix a trobar un equilibri entre les forces polítiques centrípetes i centrífugues per garantir la coexistència equitativa de múltiples lleialtats i identitats (nacionals) de vegades contraposades.
Per tant, és important tenir en compte que el federalisme no és el mateix que la descentralització (política), ni que el traspàs de competències.
De fet, la descentralització i el traspàs de competències són maneres de distribuir el poder en un estat determinat, mentre que el federalisme és un principi universal i normatiu que justifica com s'ha de fer aquesta distribució.
Per tant, el federalisme suggereix que un sistema de govern s'ha d'entendre com una forma d'associació política composta per múltiples socis, en la qual no hi ha cap membre que governi sobre els altres.
Al nostre entendre, si apliquem aquest concepte al federalisme plurinacional, això significa concretament que cada soci nacional ha de gaudir de les capacitats constitucionals necessàries per desenvolupar i enfortir la seva cultura societal.
Altrament, la federació desenvolupa un dèficit més o menys rellevant respecte als principis fonamentals que impulsen el federalisme plurinacional.
Però, com podem mesurar i comparar aquest dèficit?
Proposem un índex compost estandarditzat per estudiar i comparar la capacitat legal de les nacions minoritàries per institucionalitzar la seva cultura societal en les (quasi)federacions plurinacionals.
En particular, hem identificat sis pilars de tipus legal i dotze indicadors que resulten fonamentals perquè una nació minoritària pugui exercir un grau significatiu d'autonomia per mitjà de l'autogovern mantenint una cultura societal dinàmica.
Així, com més gran sigui la puntuació d'una nació minoritària en l' índex de cultura societal, més petit serà el dèficit de federalisme plurinacional de la (quasi)federació de la qual forma part, i viceversa.
En una escala metodològica, cada pilar institucional —tots amb el mateix valor absolut— es combina amb dos indicadors específics per observar empíricament el seu valor dins de l'ordre constitucional (Mathieu i Guénette 2017).
Aquests dotze indicadors representen condicions que, si s'adopten, contribuirien en gran manera a l'aprofundiment de la vida democràtica i de la idea federal en els estats plurinacionals (Gagnon 2010: 6), en què les tensions entre la majoria i les minories —com a socis en igualtat de condicions— es gestionarien constructivament.
A continuació, presentem breument aquests sis pilars i dotze indicadors:
Seguint Taylor (1992: 33), pensem que l'expressió de la identitat nacional depèn essencialment de les relacions dialògiques, i que la manca de reconeixement formal per part del «parent més pròxim» constitueix un greu mal moral i polític.
D'una manera neoherderiana, sostenim que la llengua s'ha d'entendre com una «manera de pensar» formal que reflecteix i potencia les identitats culturals concretes.
Si tots els membres d'una (quasi)federació han de ser iguals, el sistema de govern hauria de facilitar que prosperessin les identitats culturals múltiples.
Competències en immigració i integració
És primordial que una nació minoritària exerceixi cert control sobre les taxes d'immigració dins del seu territori, perquè la comunitat nacional pugui proporcionar una integració justa per a tothom (Kymlicka 1995: 285).
Per a una nació minoritària, «ser autònoma no basta per gaudir d'autogovern.
L'estat federat ha de ser autònom des del punt de vista fiscal i polític» (Seymour i Gagnon 2012: 4).
Si es vol que la nació minoritària sigui considerada un soci en igualtat de condicions dins de la (quasi)federació plurinacional, ha d'estar facultada per iniciar negociacions i debats sobre l'ordre constitucional vigent.
La nació minoritària també ha d'estar capacitada per bloquejar una revisió que vagi en contra dels seus interessos.
Dins de la lògica del dret a l'autodeterminació (Gagnon 2014: 6), pensem que una nació minoritària hauria de tenir el dret d'iniciar un procés democràtic que conduís a la secessió quan no tingui reconeixement formal i si legalment no pot potenciar ni consolidar la seva cultura societal.
L'abast del marc analític que es presenta aquí es limita a les (quasi)federacions plurinacionals democràtiques del món occidental.
No obstant això, un dels seus beneficis per a investigacions futures és que el fet de comparar la capacitat legal de diverses nacions minoritàries per desenvolupar la seva cultura societal en el context d'una (quasi)federació plurinacional «pot ajudar a identificar opcions que altrament passarien desapercebudes [i] ens permet preveure amb més claredat les conseqüències dels acords particulars que es propugnen» (Watts 1996: 2).
En conseqüència, moltes (quasi)federacions i nacions minoritàries es poden analitzar utilitzant l'Índex de cultura societal, com el Quebec al Canadà; Escòcia o Gal·les al Regne Unit; Catalunya, el País Basc, Galícia o Navarra a Espanya; Alsàcia, Bretanya o Còrsega a França; Flandes a Bèlgica; Jura a Suïssa; Puerto Rico als Estats Units; Tirol del Sud o Sardenya a Itàlia; etc. De fet, ja hem utilitzat l'Índex per estudiar els casos de Catalunya, Quebec i Tirol del Sud.
Els resultats obtinguts —Catalunya 4/12, Quebec 9,5/12 i Tirol del Sud 6/12 (vegeu Mathieu i Guénette 2017)— ens han permès formular algunes conclusions normatives.
Així, doncs, el fet de considerar i comparar de quina manera les nacions minoritàries poden desenvolupar legalment la seva cultura societal —i així arribar a experimentar menys sensació relativa de fragilitat o inseguretat— pot ajudar precisament a trobar i promoure millors marcs de convivència per arribar a tenir unes (quasi)federacions plurinacionals més acollidores.
Per tant, un benefici clar de proposar un ordre constitucional que ajudi les nacions minoritàries a obtenir la màxima puntuació possible en l'Índex és que la governança i la democràcia millorin globalment en les (quasi)federacions plurinacionals (Mathieu i Guénette 2017).
Atès que una (quasi)federació plurinacional està composta per múltiples socis nacionals, la recerca de l' ideal federal és una opció encertada «per aconseguir el principi d'igualtat en un estat molt divers» (Burgess i Gagnon 2010: 17).
De fet, per a aquestes associacions polítiques, sentir-se còmodes amb l'expressió de la diversitat hauria de significar que «la igualtat dels estats membres constituents no implica necessàriament igualtat de tracte, perquè això possiblement contribuiria a mantenir una situació injusta per a una determinada comunitat en un entorn federal» ( ibid.: 18).
Per tant, entenem que el compromís d'una (quasi)federació plurinacional amb la democràcia i el federalisme es reforça en la mesura que la nació o les nacions minoritàries internes augmenten al màxim la seva puntuació en l'Índex de cultura societal.
Com a resultat, l'expressió democràtica de l'associació política sorgiria tant de l'estat central com dels estats membres constituents.
Citació proposada: Mathieu, F. i D. Guénette.