La bacteriúria asimptomàtica es defineix com un creixement de més de 100.000 UFC/mL d'uropatògens en un cultiu d'orina d'un pacient sense símptomes d'infecció urinària.
En general, per establir el diagnòstic, es demana l'existència de dos urinocultius consecutius amb el mateix microorganisme.
L'existència de bacteriària asimptomàtica augmenta la probabilitat de patir una infecció urinària simptomàtica (0,2-0,9 per 1.000 pacients i dia): en general en forma de cistitis, molt poques vegades en forma de pielonefritis aguda i de manera excepcional amb bacterièmia.
La bacteriúria asimptomàtica és més freqüent en la dona (1%-5%) i en certs col·lectius com ara pacients amb sonda vesical (100% en sonda permanent) i persones ingressades a centres sociosanitaris (10%-50%), i augmenta amb l'edat (15% en majors de 75 anys).
El seu tractament amb antibiòtics pot disminuir la incidència d'infecció simptomàtica durant els primers mesos, però a la llarga l'augmenta.
Hi ha evidència provinent d'estudis amb un seguiment dels pacients de més de deu anys que demostra que la bacteriúria asimptomàtica mantinguda no és causa de deteriorament de la funció renal.
A més, la bacteriúria asimptomàtica es resol moltes vegades de forma espontània.
Freqüentment, a la pràctica clínica diària, es realitzen urinocultius "rutinaris" sense una sospita clara d'infecció urinària, i es troben, per tant, casos de creixement bacterià (bacteriúria) que no corresponen a una infecció real de l'aparell urinari (asimptomàtica).
Hi ha la tendència a tractar aquests pacients amb la intenció d'evitar possibles complicacions posteriors.
Cal esmentar, però, que l'evidencia científica existent no recolza l'inici del tractament antibiòtic de la bacteriúria asimptomàtica de forma sistemàtica.
Per exemple, tots els pacients portadors de sonda urinària permanent presenten bacteriúria després d'un mes de la seva inserció.
Amb el tractament antibiòtic, com a molt, aquesta es pot resoldre puntualment, però tots els pacients tornen a recaure, no modificant per tant la seva evolució final.
A més, això comporta la selecció de soques resistents que a la llarga dificulten molt el tractament dels episodis simptomàtics.
En el cas de dones amb diabetis, s'ha demostrat que el tractament de la bacteriúria asimptomàtica no varia la incidència d'infecció urinària simptomàtica, ni d'hospitalització per infecció urinària o altres causes.
I encara que no hi ha estudis aleatoritzats en homes diabètics, tampoc no es recomana el tractament sistemàtic d'aquests pacients.
De la mateixa manera, els estudis amb pacients grans o amb lesió medul·lar amb bacteriúria asimptomàtica, no han demostrat cap millora rellevant en el grup dels tractats en relació amb els no tractats amb antibiòtics.
No hi ha una recomanació clara en pacients amb neutropènia i amb trasplantats renals, encara que es pot considerar en els sis primers mesos posteriors al trasplantament.
Les guies de pràctica clínica actuals desaconsellen el tractament de la bacteriúria asimptomàtica en la població general, fora de casos molt concrets: dones embarassades (ja que la seva presència augmenta el risc de patir una pielonefritis aguda durant el tercer trimestre d'embaràs amb un clar empitjorament de la morbiditat-mortalitat maternofetal), pacients que s'han de sotmetre a cirurgia prostàtica o a manipulació urinària amb risc de sagnat de la mucosa (no en el recanvi de sonda vesical), prèviament a cirurgia de maluc o fusió espinal lumbar i nens amb reflux vesicoureteral moderat-sever.
Per tant, només en aquests casos està indicat demanar un urinocultiu al pacient sense símptomes d'infecció urinària, amb la intenció de detectar la presència de bacteriúria i tractar-la.
En la resta de la població, incloent-hi dones no embarassades, dones diabètiques, persones grans, pacients amb lesió medul·lar i pacients amb sonda vesical, el tractament antibiòtic de la bacteriúria asimptomàtica no està justificat.
El tractament dels casos no recomanats, no només no suposa cap benefici per al pacient, sinó que facilita la selecció de soques multiresistents als antibiòtics, amb els greus problemes que se'n poden derivar, tant per al mateix pacient com en l'àmbit comunitari.
A Catalunya s'estima que el nombre de dones sanes no embarassades premenopàusiques amb bacteriúria asimptomàtica se situaria entre 23.848 i 119.240.
En dones postmenopàusiques la prevalença és superior i el nombre de dones estimat seria entre 39.682 i 121.882.
D'altra banda, en el nostre entorn, el 40% dels urinocultius demanats corresponen a pacients sense clínica d'infecció urinària.
Aquests i els tractaments antibiòtics no indicats suposen una despesa no justificada i un risc per al pacient de patir efectes indesitjats.
En conclusió, es desaconsella el tractament antibiòtic de la bacteriúria asimptomàtica de forma sistemàtica en la població general, considerant també com a casos no-indicats les dones no embarassades, dones diabètiques, persones grans, pacients amb lesió medul·lar i pacients amb sonda vesical.
Fulls d'informació per a pacients.
Societat Catalana de Medicina Familiar i Comunitària (CAMFIC), 2010.