Aquest Dictamen té per objecte el Projecte de decret legislatiu per a l'adequació de normes amb rang de llei a la Directiva 2006/123/CE, del Parlament i del Consell, de 12 de desembre de 2006, relativa als serveis en el mercat interior.
El Projecte consta d'un preàmbul, vuit capítols, dues disposicions addicionals, una disposició transitòria, una disposició derogatòria, i una de final.
En el preàmbul es descriu el contingut i el marc normatiu en el qual s'insereix la norma projectada i llur finalitat, això és, adaptar la normativa catalana amb rang legal als criteris i principis de la Directiva 2006/123/CE.
Amb aquesta finalitat, s'exposa en el preàmbul que el Projecte preveu la supressió dels règims d'autorització que afecten l'exercici o l'accés a una activitat de serveis i que no es justifiquen per una raó imperiosa d'interès general; i s'afirma que en els casos en què sí que està justificat el manteniment d'un règim d'autorització, aquest es revisa per tal que respongui als principis de proporcionalitat i no discriminació.
D'altra banda, les modificacions normatives que s'introdueixen 'es diu' comporten l'eliminació de tots els requisits que la Directiva prohibeix i dels que no s'ajusten a allò que preveuen els seus articles 15 i 16; i que, en tots els casos, les modificacions introduïdes impliquen l'adaptació del règim sancionador al nou marc normatiu.
Aquestes són les finalitats que desplega l'articulat.
El capítol 1 es dedica a les mesures administratives i modifica el Text refós de la Llei municipal i de règim local de Catalunya, aprovat per Decret legislatiu 2/2003, de 28 d'abril.
El capítol 2, relatiu als serveis mediambientals, es divideix en dues seccions: en la primera es modifica la Llei 6/1988, de 30 de març, forestal de Catalunya; i en la segona, la Llei 9/1995, de 27 de juliol, de regulació de l'accés motoritzat al medi natural.
El capítol 3 preveu les corresponents modificacions de lleis en l'àmbit dels serveis de la salut: la secció 1, en relació amb la Llei 31/1991, de 13 de desembre, d'ordenació farmacèutica de Catalunya; i la secció 2, en relació amb la Llei 2/1997, de 3 d'abril, sobre serveis funeraris.
El capítol 4 es refereix als serveis per a infants i joves i modifica la Llei 38/1991, de 30 de desembre, d'instal·lacions destinades a activitats amb infants i joves.
El capítol 5, relatiu als serveis comercials i publicitaris, s'estructura en tres seccions: en la primera, es modifica el Text refós sobre comerç interior, aprovat per Decret legislatiu 1/1993, de 9 de març; en la segona, es modifica la Llei 8/1994, de 25 de maig, d'activitats firals; i en la secció tercera es modifica la Llei 9/2000, de 7 de juliol, de regulació de la publicitat dinàmica a Catalunya.
El capítol 6 es dedica als serveis professionals i es divideix en dues seccions: en la secció 1 es modifica la Llei 7/2006, de 31 de maig, de l'exercici de professions titulades i dels col·legis professionals; i en la secció 2, la Llei 12/2001, de 13 de juliol, de creació del Col·legi de Joiers, d'Orfebres, de Rellotgers i de Gemmòlegs de Catalunya.
En el capítol 7, relatiu als serveis turístics, es modifica la Llei 13/2002, de 21 de juny, de turisme de Catalunya.
I, finalment, en el capítol 8, dedicat als serveis industrials, es modifica la Llei 9/2009, de 30 de juny, de política industrial.
La disposició addicional primera disposa la vigència dels reglaments que despleguen les normes que el Projecte modifica si no s'hi oposen; mentre que la segona, es refereix a la tramitació en la finestreta única.
La disposició transitòria estableix el règim jurídic aplicable als procediments iniciats abans de l'entrada en vigor de la norma projectada.
La disposició derogatòria és de caràcter general.
I la disposició final estableix l'entrada en vigor per a l'endemà de la publicació de la norma.
La Comissió Jurídica Assessora és competent per a emetre dictamen preceptiu respecte dels projectes de disposicions normatives que elabori el Govern com a conseqüència d'una delegació legislativa, segons disposa l'article 8.2.a) de la Llei 5/2005, de 2 de maig, com ara és el cas, en què el Projecte en qüestió es dicta en virtut de la delegació legislativa continguda en la Llei 5/2010, de 26 de març, de bases de delegació en el Govern de la potestat legislativa per a l'adequació de normes amb rang de llei a la Directiva 2006/123/CE, del Parlament i del Consell, de 12 de desembre de 2006, relativa als serveis en el mercat interior.
D'altra banda, l'article 5 de l'esmentada Llei 5/2010, de 26 de març, de bases de delegació en el Govern de la potestat legislativa per a l'adequació de normes amb rang de llei a la Directiva 2006/123/CE, del Parlament i del Consell, de 12 de desembre de 2006, relativa als serveis en el mercat interior, estableix que: 'La Comissió Jurídica Assessora ha d'informar preceptivament sobre tots els projectes de decret legislatiu que hagi d'aprovar el Govern en l'exercici de la delegació que li atorga aquesta llei, de conformitat amb la llei reguladora d'aquest òrgan consultiu.'
El conseller d'Economia i Finances sol·licita que aquest dictamen es formuli amb caràcter d'urgència, atès que el termini per a fer ús de la delegació legislativa és de sis mesos a partir de l'entrada en vigor de la Llei 5/2010, de 26 de març; termini que fineix el proper dia 7 d'octubre.
Aquesta Comissió Jurídica valora la raó que motiva la urgència i emet el dictamen amb aquest caràcter.
En l'examen de casos com el present, en què es dictamina sobre un Projecte de decret legislatiu, l'abast de l'actuació de la Comissió Jurídica Assessora comporta l'estudi de la competència de la Generalitat de Catalunya i del compliment dels requisits de la delegació al Govern per a dictar la norma de què es tracta; la comprovació que s'hagin seguit els tràmits procedimentals previstos en la llei per a l'elaboració; i l'anàlisi de la legalitat del text normatiu, tant des de la perspectiva de les bases establertes a la llei delegant com des de la resta del marc normatiu aplicable, quan escaigui.
Tot això, sens perjudici que també es puguin formular suggeriments sobre eventuals deficiències que calgui evitar o sobre possibles millores que calgui introduir en el Projecte.
Competència de la Generalitat de Catalunya
La competència de la Generalitat per a dictar la norma sobre la qual es dictamina és la mateixa que tenia atribuïda per a dictar les lleis que ara són objecte de modificació.
Tanmateix, és rellevant especificar individualitzadament els títols que fonamenten cada regulació sectorial prevista en el Projecte, atès que el règim competencial que la regeix predetermina el propi i singular marc normatiu al qual se subjecta, i en la mesura que el nou Estatut de 2006 ha introduït un nova sistemàtica competencial.
En concret, el capítol 1 es fonamenta en els títols competencials previstos en els articles 160.1 i 2 EAC (règim local, competència exclusiva o compartida segons la submatèria).
El capítol 2, secció 1, es dicta sobre la base del títol previst a l'article 116.2.b) EAC (regulació i règim d'intervenció administrativa i d'usos de la forest, dels aprofitaments i els serveis forestals i de les vies pecuàries de Catalunya, competència compartida); i la secció 2, sobre la base del títol competencial previst en l'article 144.1 EAC (medi ambient, competència compartida).
El capítol 3, secció 1, es dicta a l'empara del títol competencial de l'article 162.2 EAC (ordenació farmacèutica); i la secció 2, a l'empara de l'article 162.3 EAC (salut pública, competència compartida).
El capítol 4 es correspon amb el títol competencial previst en l'article 142.1.c) (activitats i instal·lacions destinades a la joventut, competència exclusiva).
El capítol 5, secció 1, es fonamenta en el títol previst en l'article 121.1 EAC (comerç interior, competència exclusiva); la secció 2, en l'article ara esmentat (fires no internacionals, competència exclusiva) i en l'article 121.2 EAC (fires internacionals, competència executiva); mentre que la secció 3 es fonamenta en l'article 157 EAC (publicitat, competència exclusiva).
El capítol 6 es dicta en virtut del títol competencial previst en els articles 125.1 EAC (col·legis professionals, competència exclusiva) i 125.4 EAC (professions titulades, competència exclusiva).
El capítol 7 ho fa sobre la base del títol competencial establert en l'article 171 (turisme, competència exclusiva).
I el capítol 8, en el previst en l'article 139.1 EAC (indústria, competència exclusiva).
Les disposicions que acompanyen el Projecte estan dictades d'acord amb el que disposa l'article 150 EAC (organització de l'Administració de la Generalitat, competència exclusiva).
La Generalitat, per tant, té competència suficient per a aprovar la norma projectada.
El compliment dels termes de la delegació: requisits formals
Els requisits formals que ha de complir el Projecte de decret legislatiu estan establerts en l'article 63 de l'Estatut.
L'apartat 1 determina que 'El Parlament pot delegar en el Govern la potestat de dictar normes amb rang de llei'.
L'apartat 2 preveu que 'La delegació legislativa només es pot atorgar al Govern.
La delegació ha d'ésser expressa, per mitjà d'una llei, per a una matèria concreta i amb la determinació d'un termini per a fer-ne ús.
La delegació s'exhaureix quan el Govern publica el decret legislatiu corresponent o quan el Govern es troba en funcions'.
I l'apartat 3 determina que 'Quan es tracti d'autoritzar el Govern per a formular un nou text articulat, les lleis de delegació han de fixar les bases a les quals s'ha d'ajustar el Govern en l'exercici de la delegació legislativa'.
En aquest cas, la delegació ha estat atorgada efectivament al Govern per la Llei 5/2010, de 26 de març, de bases de delegació en el Govern de la potestat legislativa per a l'adequació de normes amb rang de llei a la Directiva 2006/123/CE, del Parlament i del Consell, de 12 de desembre de 2006, relativa als serveis en el mercat interior; llei publicada al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya núm. 5601, de 6 d'abril de 2010.
La Llei 5/2010 ha atorgat expressament l'autorització per a formular un nou text articulat, consistent a 'adequar normes amb rang de llei a la Directiva 2006/123/CE, del Parlament i del Consell, del 12 de desembre de 2006, relativa als serveis en el mercat interior' (art. 1.1).
La delegació s'estén expressament 'sobre les matèries regulades per les normes amb rang de llei incloses en l'annex' (art. 1.3) 'annex que conté el nom de tretze normes amb rang de llei a modificar' i se'n fixen les bases en l'article 2: 'A l'efecte de l'aplicació de l'article 1, són bases de la delegació, en qualitat de principis i criteris a què s'ha d'ajustar el Govern en l'elaboració dels decrets legislatius corresponents, les disposicions de la Directiva 2006/123/CE, pel que fa a les matèries objecte de delegació'.
El contingut de la disposició autoritzatòria no planteja, doncs, cap interrogant quant a la identificació expressa dels textos legals afectats, que són, efectivament, els tretze que s'inclouen en l'annex de la Llei delegant.
Ni tampoc no hi ha dubte sobre l'abast de les bases a què s'ha d'ajustar la delegació, que, per remissió expressa, són les disposicions de la Directiva.
El termini per a fer ús de la delegació, d'acord amb l'article 3 de l'esmentada Llei, és de sis mesos a partir de la seva entrada en vigor.
En finir aquest, segons s'ha assenyalat, el 7 d'octubre de 2010, el Govern haurà d'aprovar aquest decret legislatiu abans d'aquesta data.
Posteriorment caldrà traslladar-lo al Parlament de Catalunya, d'acord amb l'article 137.7 del Reglament del Parlament.
En conseqüència, des d'una perspectiva formal, el Projecte compleix amb les condicions de la recepció de la delegació per a dictar la norma projectada.
La verificació del compliment dels requisits materials de la delegació s'haurà de dur a terme, en canvi, en el Fonament Jurídic VI i següents, quan s'analitzi el contingut del Projecte de decret legislatiu i, en concret, si respecta les bases establertes per la Llei delegant.
L'expedient d'elaboració del Projecte de decret legislatiu conté els documents que exigeix l'article 36.3 (per remissió de l'article 37.2) de la Llei 13/2008, de 5 de novembre, de la presidència de la Generalitat i del Govern.
Així, el Projecte va acompanyat d'una memòria, on figura el marc normatiu en què s'insereix la proposta, la justificació de la seva oportunitat i l'adequació de la norma als fins que es persegueixen, així com a la delegació legislativa, i una taula de vigències.
S'hi adjunta una memòria econòmica en la qual, malgrat tot, no s'estima en termes concrets el cost i l'impacte econòmics derivats de l'aplicació de la norma.
Aquesta mancança és, però, suplerta a l'informe d'avaluació d'impacte normatiu, el qual, a més, realitza un examen acurat de l'abast de la reducció de les càrregues administratives en cada sector afectat pel Projecte.
Aquest darrer informe és encara actualitzat en una fase posterior de tramitació.
A més d'altres documents que consten en els antecedents d'aquest Dictamen, s'han de destacar els informes preceptius que s'hi inclouen.
Hi consta l'informe d'impacte de gènere de l'Institut Català de les Dones, en el qual es recomana substituir els termes androcèntrics detectats al llarg del text.
L'Autoritat Catalana de la Competència emet informe, en el qual es formulen diverses observacions de caràcter general i observacions particulars sobre cadascuna de les normes modificades.
Així mateix, n'han informat la Comissió de Govern Local i el Consell de Treball Econòmic i Social.
La norma projectada ha estat sotmesa al tràmit d'audiència i d'informació públiques.
Totes les propostes emeses en aquests informes i en el tràmit d'audiència han estat degudament valorades per l'Administració i algunes d'elles incorporades a les successives versions del Projecte.
També hi consta una nota valorativa de les propostes formulades pels diversos departaments en el tràmit d'audiència interdepartamental, tot i que no consten incorporats a l'expedient tramès els escrits presentats pels departaments que presentaren observacions al text, com hauria estat correcte de fer.
Clouen l'expedient l'informe jurídic final de l'advocat en cap del Departament d'Economia i Finances i el certificat de la secretària del Govern segons el qual el Projecte ha estat objecte d'informe favorable del Consell Tècnic.
Es valora, doncs, positivament, en el seu conjunt, la tramitació del Projecte en les seves diverses fases.
Consideracions prèvies a l'examen del contingut del Projecte
La Directiva 2006/123/CE, a més de constituir, en qualitat de principis i criteris, les bases del Decret legislatiu projectat, forma també part del marc normatiu al qual està subjecte.
A més, com anteriorment s'ha assenyalat, el marc normatiu acabarà de configurar-se per cada matèria segons el règim competencial al qual estigui sotmesa, d'acord amb l'exposat en el fonament jurídic III.
En atenció a aquest criteri, eventualment, caldrà atendre les normes que siguin bàsiques de la Llei 17/2009, de 23 de novembre, sobre el lliure accés a les activitats de serveis i el seu exercici, i a aquelles altres normes bàsiques estatals corresponents (modificades, si és del cas, per la Llei 25/2009, de 22 de desembre) quan la matèria estigui subjecta a un règim competencial compartit, com s'anirà indicant.
D'altra banda, caldrà tenir en compte la Llei 26/2010, de 3 d'agost, de règim jurídic i de procediment de les administracions públiques de Catalunya, que encara no està vigent, a fi de servar la coherència de la norma projectada amb el conjunt del sistema normatiu.
El contingut de la delegació i límits de la recepció
La delegació legislativa no refonedora consisteix en la possibilitat governamental de normar amb rang de llei textos articulats; possibilitat que, a diferència de la funció legislativa del Parlament, en cap cas és il·limitada sinó constreta a les bases elaborades pel legislador sobre una determinada matèria.
En aquest cas, com anteriorment s'ha indicat, la matèria delegada queda circumscrita a l'adequació a la Directiva 2006/123/CE de les tretze normes amb rang de llei incloses en l'annex, és a dir, les tretze següents: Llei 6/1988, de 30 de març, forestal de Catalunya; Llei 31/1991, de 13 de desembre, d'ordenació farmacèutica de Catalunya; Llei 38/1991, de 30 de desembre, d'instal·lacions destinades a activitats amb infants i joves; Text refós sobre comerç interior, dels preceptes de la Llei 1/1983, de 18 de febrer, i la Llei 23/1991, de 29 de novembre, aprovat pel Decret legislatiu 1/1993, de 9 de març; Llei 8/1994, de 25 de maig, d'activitats firals; Llei 9/1995, de 27 de juliol, de regulació de l'accés motoritzat al medi natural; Llei 2/1997, de 3 d'abril, sobre serveis funeraris; Llei 9/2000, de 7 de juliol, de regulació de la publicitat dinàmica a Catalunya; Llei 12/2001, de 13 de juliol, de creació del Col·legi de Joiers, d'Orfebres, de Rellotgers i de Gemmòlegs de Catalunya; Llei 13/2002, de 21 de juny, de turisme de Catalunya; Text refós de la Llei municipal i de règim local de Catalunya, aprovat pel Decret legislatiu 2/2003, de 28 d'abril; Llei 7/2006, de 31 de maig, de l'exercici de professions titulades i dels col·legis professionals; i Llei 9/2009, de 30 de juny, de política industrial.
Per tant, la recepció de la delegació pot incidir exclusivament sobre les normes amb rang de llei esmentades i amb l'exclusiva finalitat d'adequar-les a la Directiva de serveis, de manera que qualsevol altra modificació que no respongués a aquesta finalitat excediria de la delegació i en resultaria contrari a l'Estatut d'autonomia.
Aquest és, doncs, un primer límit al qual es troba sotmesa l'actuació normadora del Projecte.
Un segon límit el representen les bases dictades pel Parlament, que, en aquest cas, les constitueixen 'en qualitat de principis i criteris a què s'ha d'ajustar el Govern en l'elaboració dels decrets legislatius corresponents', les disposicions de la Directiva 2006/123/CE.
Per tant, les bases de la delegació, enteses com a principis i criteris i, per tant, deixant cert marge d'actuació al Decret legislatiu projectat, són constituïdes, en aquesta ocasió, per les disposicions contingudes en l'anomenada Directiva de serveis.
I si la delegació s'exhaureix quan el Govern publica el decret legislatiu corresponent (art. 63.3), o com diu l'article 4.2 de la Llei 5/2010, exhaureix en aquell moment 'íntegrament la delegació legislativa conferida respecte a la matèria que regula', aquesta extinció de facultats s'ha d'entendre no només des d'una perspectiva temporal sinó també material, de manera que no seran possibles ulteriors regulacions o modificacions d'aquelles matèries objecte de delegació via decret legislatiu (llevat que es produís una nova delegació) o en normes de rang inferior.
Això suposa també que no es poden deslegalitzar per part del decret legislatiu projectat regulacions que suposin una adequació directa a la Directiva de les normes que s'han de modificar.
És a dir, el que ha de fer el decret legislatiu és determinar l'instrument d'intervenció administrativa aplicable en cada cas, i per tant no són possibles les remissions en blanc o genèriques al reglament, essent vàlides, però, les remissions de desplegament dels continguts legals.
Aquest és, doncs, el tercer límit que també caldrà analitzar si el Projecte ha respectat.
Les bases a les quals es refereix la llei de delegació estan constituïdes per les disposicions de la Directiva.
Aquestes disposicions es refereixen a la simplificació administrativa, la llibertat d'establiment dels prestadors, la llibertat de circulació de serveis i la qualitat dels serveis, pel que afecta les matèries regulades per les normes objecte d'adequació.
En relació amb això, cal fer una sèrie de consideracions de caràcter general en vista de les diferents tipologies d'observacions que suggereix l'anàlisi de l'articulat.
A) El manteniment de les autoritzacions.
Aquest instrument d'intervenció està recollit essencialment en els articles 9 a 12 de la Directiva, els quals estableixen, entre d'altres, els criteris següents: a) l'autorització és un règim excepcional que pot actuar si existeixen raons imperioses d'interès general, en el sentit previst en l'article 4.8 de la Directiva; b) el règim autoritzatori no podrà ser discriminatori per al prestador; c) s'ha de valorar si l'objectiu perseguit no es pot aconseguir mitjançant una mesura menys restrictiva i si un control a posteriori podria resultar ineficaç; d) cal garantir als interessats que les seves sol·licituds seran tramitades en un termini raonable, amb objectivitat i imparcialitat, i e) cal garantir que les denegacions han d'estar degudament motivades i que el particular pot recórrer judicialment contra les eventuals denegacions de l'autorització.
És, doncs, a partir d'aquests criteris que s'haurà d'aplicar tant el cànon de contrast de la legitimitat en l'excepcionalitat de l'autorització, com el cànon de procediment, és a dir, examinar si, un cop previst el règim d'autorització, la regulació d'aquest és l'adequada per a garantir als interessats que les seves sol·licituds seran tramitades en un termini raonable, amb objectivitat i imparcialitat, que les denegacions seran degudament motivades, i que es prevegi que el particular pugui recórrer judicialment contra les eventuals denegacions de l'autorització (sobre els diversos conceptes utilitzats vegeu, en especial, les sentències del Tribunal Europeu de Justícia de 10 de març de 2007, C-169/07, FJ 46, i de 19 de maig de 2009, Gran Sala, C-171/07 i C-172/07, FJ 19, com també, la Sentència C-372/04, de 16 de maig de 2005).
En aquest sentit la mateixa Directiva, en el considerant 56, incorpora uns elements interpretatius: 'De conformitat amb la jurisprudència del Tribunal de Justícia, els objectius de salut pública, protecció dels consumidors, sanitat animal i protecció de l'entorn urbà constitueixen raons imperioses d'interès general que permeten justificar l'aplicació de règims d'autorització i altres restriccions.
No obstant això, cap règim d'autorització o restricció d'aquestes característiques ha de discriminar per raó de nacionalitat.
A més, s'han de respectar sempre els principis de necessitat i proporcionalitat'.
En virtut de la transparència i la correcta interpretació de la norma, la Comissió observa que seria adequat que el preàmbul de la norma no només enumerés els supòsits autoritzatoris que es mantenen sinó que incorporés la motivació suficient que en justifica el manteniment.
En aquest sentit ho estableix l'article 5 de la Llei 17/2009.
B) El règim del silenci administratiu.
Segons l'article 13.4 de la Directiva, l'absència de resposta o la falta de resposta dins d'un termini permet considerar que l'autorització ha estat concedida, tot i que hi ha la possibilitat d'aplicar règims diferenciats respecte a determinades activitats quan estigui justificat objectivament per raons imperioses d'interès general.
Convindrà, doncs, examinar si la previsió del silenci negatiu resta suficientment justificada.
En un altre ordre de consideracions, aquesta Comissió aconsella que en el Decret legislatiu es faci referència al règim de silenci de cadascuna de les autoritzacions sectorials ja que precisament l'article 56 de la Llei 26/2010, de 3 d'agost, de règim jurídic i de procediment de les administracions el regula amb caràcter general i deixa en mans de la legislació sectorial la seva regulació específica.
C) Pel que fa als supòsits de comunicació prèvia, les normes poden preveure, si escau, els terminis d'inici de l'activitat entre la presentació de la comunicació prèvia i la realització efectiva.
En el cas que hi hagi una remissió al reglament, el Decret legislatiu haurà de determinar, al marge del mateix instrument, el supòsit de fet concret i, com s'ha dit, és acceptable la remissió reglamentària com a desplegament o complement tècnic.
D) La supressió de tècniques d'intervenció a priori que inspira la Directiva comporta la necessitat de preveure les mesures adequades per tal de garantir la qualitat dels serveis tal com exigeix l'article 26 de la Directiva.
L'increment de les mesures d'inspecció i control que lògicament es correspondrien amb l'afebliment dels controls previs ha de ser recollit a la normativa sectorial, segons fixa l'article 88 de la Llei 26/2010, però trobaria dificultats per a preveure-les en aquest Projecte normatiu atesos els límits de la delegació.
E) En relació amb les modificacions que afecten el règim sancionador dels diferents àmbits sectorials, la Comissió constata que les modificacions proposades procuren adequar als nous instruments d'intervenció les respectives tipificacions d'infraccions i de sancions sectorials.
L'opció adoptada de mantenir el mateix règim sancionador malgrat haver modificat el règim autoritzatori per les noves tècniques d'intervenció no és contrària a la delegació rebuda, sens perjudici de les opcions de política legislativa que es puguin realitzar en funció del bé jurídic a protegir.
Tot seguit s'analitzaran els continguts de cadascun dels capítols del Projecte.
El capítol 1 modifica el Text refós de la Llei municipal i de règim local de Catalunya, aprovat pel Decret legislatiu 2/2003, de 28 d'abril.
La modificació consisteix essencialment en l'adaptació a les noves formes d'intervenció administrativa, incloent la comunicació prèvia i la declaració responsable com a tècniques ordinàries que substitueixen en el lloc central a l'autorització.
Així mateix s'estableix una nova norma de foment de la finestreta única.
Les modificacions no presenten problemes tret de l'apartat 2 de l'article 236.
És congruent amb la delegació la inclusió dels principis de necessitat i no discriminació, però no hi ha cap motiu que es pugui derivar de la Directiva de serveis per a eliminar els principis de legalitat, igualtat, congruència amb els motius i els fins que justifiquen la potestat i el respecte a la llibertat individual com fa el Projecte.
Certament la no referència explícita d'aquests principis no significa que sigui impossible aplicar-los, ja que constitueixen principis essencials de tot el dret administratiu.
Però el que és rellevant és el fet que els principis a què fem referència pel fet de ser limitadors de la intervenció administrativa afavoreixen la lliure prestació de serveis i s'ajusten a allò que estableix l'article 10 de la Directiva, amb la qual cosa eliminar-los contradiu l'efectivitat dels objectius de la delegació.
No és obstacle aquesta observació al fet que la modificació de l'article 84 de la Llei de bases de règim local efectuada per la Llei 25/2009 hagi fet aquesta supressió, ja que, per una banda, les normes bàsiques operen com un mínim comú, que pot ser ampliat pel legislador autonòmic i, per una altra, a diferència del legislador estatal, el Govern català, en el cas present, està limitat per la delegació rebuda.
Aquesta observació es formula, per tant, amb caràcter essencial.
Modificació de la Llei 6/1988, de 30 de març, forestal de Catalunya
L'article 4 del Projecte de decret legislatiu modifica l'apartat 2, i s'afegeix un nou apartat 3 a l'article 49 de la Llei 6/1988.
La modificació de l'apartat 2 implica que el Decret legislatiu regula l'aprofitament de fruits, resines, plantes aromàtiques, plantes medicinals, bolets (incloses les tòfones), productes apícoles i, en general, els d'altres productes propis dels terrenys forestals.
Quan aquests productes forestals consten en projectes d'ordenació o en plans tècnics aprovats, se n'ha de comunicar prèviament l'aprofitament a l'Administració forestal.
La regulació prevista no contradiu a la Directiva 2006/123/CE, ja que es parteix del fet que, per tractar-se d'aprofitaments de productes que ja consten en projectes d'ordenació o en plans tècnics aprovats, l'Administració ha tingut ocasió de comprovar l'afectació a d'altres interessos ambientals.
Per tant, la matèria pot ser regulada amb el contingut que es determina i, d'altra banda, és aliena a la regulació de la Llei estatal 17/2009 i de la Llei estatal 25/2009.
Modificació de l'apartat 3 de l'article 49 de la Llei forestal
El contingut del precepte estableix que el règim de control dels aprofitaments dels productes forestals, relacionats en l'apartat 1, que no constin en projectes d'ordenació o en plans tècnics aprovats és el de la comunicació prèvia acompanyada de declaració responsable en els termes que s'estableixin reglamentàriament.
Aquest primer incís de la nova redacció de l'article 49.3 estableix dos instruments jurídics que hauran de ser llegits a la llum de la Llei 26/2010, de 3 d'agost, de règim jurídic i de procediment de les administracions públiques de Catalunya, malgrat que en el termini màxim per a dictar-se el Decret legislatiu no es trobarà encara en vigor.
La redacció donada a l'article 49.3 estableix, també, que els aprofitaments dels productes forestals sotmesos a comunicació prèvia acompanyada de declaració responsable s'han d'efectuar 'en els termes que s'estableixin reglamentàriament'.
La remissió al Reglament, en aquest cas, a l'efecte de completar els termes de dos instruments jurídics que tanquen una regulació i en els quals el text del Decret legislatiu ja n'ha valorat la compatibilitat amb l'interès públic i l'ajustament a la Directiva de serveis, recau en l'àmbit de l'habilitació donada al Govern.
En efecte, es tracta d'un complement reglamentari que, possiblement per la seva tecnificació, té en el Reglament la seva regulació més perfilada.
L'últim incís de la nova regulació donada en l'article 49.3 és qüestionable.
La seva redacció és la següent: 'Per reglament es poden sotmetre a autorització els aprofitaments que puguin malmetre l'equilibri de l'ecosistema del bosc o la persistència de les espècies.'
Aquesta Comissió Jurídica Assessora entén que el Decret legislatiu el que vol dir és que se subjecten a autorització els aprofitaments que puguin malmetre l'equilibri de l'ecosistema del bosc o la persistència de les espècies, i que per reglament es desplegaran els supòsits al qual s'aplicarà.
Tanmateix tal com està redactat el precepte pot donar a entendre que el que es remet al reglament és l'elecció de l'instrument jurídic autoritzatori, la qual cosa seria incompatible amb l'habilitació al Govern atorgada per la Llei 5/2010, com s'ha posat en relleu al fonament jurídic VI, i mereixeria una observació essencial.
Tot això amb el benentès que els supòsits assenyalats recauen en el concepte de raó imperiosa d'interès general, que convindria explicitar al preàmbul.
Per últim, el Projecte de decret legislatiu haurà d'establir, tal com s'ha establert en el fonament jurídic VI, el règim del silenci administratiu.
L'article 5 del Decret legislatiu té per objecte modificar l'apartat 1 de l'article 58.
Estan sotmeses a l'autorització de l'Administració forestal o a la comunicació prèvia, segons que es tracti d'espècies de creixement lent o d'espècies de creixement ràpid, respectivament.
Regula també que la manca de notificació de resolució expressa sobre les autoritzacions en el termini de tres mesos té efectes estimatoris.
La distinció que efectua el precepte entre les espècies de creixement lent 'sotmeses a autorització' i les espècies de creixement ràpid 'sotmeses a comunicació prèvia' té suficient motivació, que seria convenient que s'explicités en el preàmbul, i és proporcionada quant a la naturalesa diferent de les tales a les quals s'aplica.
D'altra banda, en relació amb el règim del silenci, el marge d'apreciació de què es disposa per a valorar-lo pot justificar que la manca de notificació de la resolució expressa, en el cas de l'autorització, tingui un sentit positiu, ja que el marge de resolució de tres mesos que l'Administració proposa per a dictar la resolució expressa constitueix un marge raonable de temps de resolució i, per tant, està d'acord amb la Directiva.
Malgrat l'anterior, la Comissió entén que la regulació és incompleta.
El text proposat es refereix exclusivament a les espècies arbòries, però no a la seva localització.
Es podria donar el cas que els llocs on es fan les tales arreu de les espècies de creixement lent, o fins i tot les de creixement ràpid, estiguessin situats en alguna zona ambientalment protegida; per posar un exemple, podrien estar situats en una zona que prèviament hagués estat declarada ZEPA, o en una zona de protecció de la Xarxa Natura 2000.
En el cas esmentat, es podria concloure que coexisteixen dues raons imperioses d'interès general que justificarien l'autorització de l'Administració forestal.
Una, derivada de la protecció del mateix bosc, i una altra, derivada de la Directiva Habitat, 92/43/CEE, de manera que podrien ser necessaris dos procediments 'un d'avaluació d'impacte ambiental i l'autoritzatori'.
De cara a la simplificació de procediments, seria convenient introduir un precepte similar a la disposició addicional cinquena de la Llei 25/2009, estatal, d'adaptació de la legislació a la Directiva de serveis i la seva transposició.
Aquest precepte es podria incloure en la secció relativa als serveis ambientals, o es podria incloure com una disposició addicional del text articulat.
Se suggereix una redacció que prevegi que quan s'exigeixi una declaració responsable o una comunicació per a l'accés a una activitat o el seu exercici, i una avaluació d'impacte ambiental conforme a la legislació corresponent, la declaració responsable o la comunicació no es pugui presentar fins haver estat emesa una declaració d'impacte ambiental i, en tot cas, fins a disposar de la documentació que així ho acrediti.
En tot cas, la disposició addicional cinquena de la Llei 25/2009, estatal, té caràcter bàsic atesa la seva naturalesa procedimental i de règim jurídic.
Article 6, de modificació de l'article 66 de la Llei 6/1988
El primer regula les empreses que es volen dedicar a l'aprofitament de fustes, llenyes i escorces, que han de presentar una comunicació prèvia davant de l'òrgan competent en matèria forestal de l'Administració de la Generalitat, i han de complir els requisits que es determinen per reglament.
Afegeix que la manifestació del compliment dels requisits es fa mitjançant una declaració responsable en els termes que preveu la normativa sobre règim jurídic i procediment administratiu.
La remissió reglamentària efectuada en l'incís primer de l'article 66.1 és compatible amb l'extensió de l'habilitació donada per la Llei 5/2010.
L'instrument jurídic, que és la comunicació prèvia, està determinat en el supòsit de fet.
En conseqüència, la remissió al reglament pot ser acceptable com a complement tècnic.
Modificació de la Llei 9/1995, de 27 de juliol, de regulació de l'accés motoritzat al medi natural
L'article 7 modifica l'article 17 de la Llei 9/1995 en els apartats 1, 2, 3 i 4, a més d'afegir un apartat 5.
L'apartat 1 del novament redactat article 17 sotmet a comunicació prèvia el recorregut corresponent de les activitats organitzades de circulació motoritzada.
Canvia, per tant, el règim d'aprovació prèvia del recorregut que existia anteriorment.
L'últim incís del paràgraf fa referència a 'sens perjudici de les condicions específiques que puguin establir altres normatives sectorials', normativa que, però, no ha estat objecte de la present delegació normativa.
L'article 17 es troba situat en el capítol II de la Llei 9/1995, intitulat 'Circulació de vehicles', i estableix les normes generals per a la circulació de vehicles, les regles respecte al medi, als béns i als drets, la identificació dels vehicles, la delimitació dels vials, la prohibició de circular camp a través i fora de camins i de pistes, les limitacions i prohibicions, les activitats organitzades (que ara s'estan analitzant) i les limitacions de l'horari de circulació.
Aquesta Comissió Jurídica entén que l'expressió 'sens perjudici de les condicions específiques que puguin establir altres normatives sectorials' es presta a diverses interpretacions.
Una d'elles és, en efecte, que el comunicant ha de complir les condicions específiques que s'estableixin en una altra normativa sectorial.
Però també podria induir a interpretar que entre aquestes condicions específiques que puguin establir altres normatives sectorials es troben altre tipus d'autoritzacions que l'Administració no ha valorat per excedir de la delegació.
Per tant, seria aconsellable aclarir la redacció en el sentit que incumbeix al comunicant del recorregut corresponent l'haver complert amb les condicions específiques que s'estableixen en d'altres normes.
En altres casos això s'ha fet acompanyant a la comunicació prèvia una declaració responsable.
L'apartat 2 determina que la comunicació prèvia s'ha d'efectuar davant l'Ajuntament si l'activitat afecta un sol municipi, o al consell o consells comarcals si afecta dos o més municipis o comarques; aquesta distinció sembla raonable, proporcional i territorialment ajustada a la distribució de competències.
El precepte regula també que la comunicació prèvia s'ha d'efectuar amb un mes d'antelació a la realització de l'activitat.
Aquest requisit és raonable, proporcional i permet un control anterior que, com aquí ja s'ha dit i assenyala la Directiva, resulta beneficiós, ja que un control a posteriori, és a dir, un cop portada a terme l'activitat organitzada de circulació motoritzada, no resultaria ni eficaç ni efectiu.
El deure d'ajuntaments i consells comarcals que rebin les comunicacions de donar compte al departament competent en matèria de medi ambient és una qüestió interna que no afecta l'activitat dels particulars, ni els impedeix l'accés a aquesta ni els multiplica els tràmits que han de complir.
El paràgraf tercer, que preveu l'activitat organitzada de circulació motoritzada en un espai natural de protecció especial, s'ajusta també al contingut de la Directiva.
En efecte, el medi ambient és un dels elements que la mateixa Directiva qualifica com d'interès a salvaguardar, i justifica, per tant, que quan l'activitat transcorre per un espai natural de protecció especial la comunicació s'ha de fer a l'òrgan gestor de l'espai.
Ara bé, l'expressió de l'apartat 2 i de l'apartat 3 poden tenir diverses interpretacions: la primera interpretació, que conflueixen totes les comunicacions a l'ajuntament i al gestor del parc natural, i la segona, que seria suficient que, quan l'activitat organitzada de circulació motoritzada en grup passi per un espai natural de protecció especial, la comunicació s'ha de fer només a l'òrgan gestor de l'espai, el qual pot introduir modificacions o limitacions en el recorregut i incorporar les condicions específiques necessàries per a evitar danys al medi.
Aquesta segona interpretació és la més adequada amb la finalitat de la Directiva i amb la simplificació administrativa, ja que no aportaria res el fet que el trànsit de l'aprovació prèvia del recorregut a la seva comunicació prèvia es transformés, en alguna ocasió, en dues o tres comunicacions prèvies.
Caldria, per tant, millorar l'expressió del paràgraf tercer de l'article 17 per a evitar interpretacions que portessin a acumular comunicacions prèvies.
L'apartat 4 de l'article 17 estableix que els ajuntaments, els consells comarcals i el departament competent en matèria de medi ambient poden suspendre totalment o parcialment l'exercici de les activitats ja comunicades per circumstàncies meteorològiques, per incendis o altres supòsits justificats per la protecció del medi.
Tenint en compte, com ja s'ha dit, que la salvaguarda del medi ambient pot ser considerada entre les raons imperioses d'interès general, la possibilitat de la suspensió és adequada.
En primer lloc perquè en haver-se hagut de comunicar amb un mes d'antelació poden haver variat les circumstàncies atmosfèriques i posar en risc greus elements de la naturalesa; i, en segon lloc, perquè la suspensió obeeix a raons objectives, avui dia més fàcilment previsibles, com és el canvi de les circumstàncies meteorològiques.
La redacció d'aquest precepte que fa referència als ajuntaments, als consells comarcals i al departament competent en matèria de medi ambient reafirma la confusió que aquesta Comissió Jurídica entén que es genera en l'apartat tercer, respecte de la duplicitat de les comunicacions prèvies o, si és del cas, triplicitat, si l'activitat organitzada de circulació motoritzada passa per un espai natural de protecció, ja que, quan l'article 4 enumera les autoritats administratives amb competència per a suspendre, omet l'autoritat gestora de l'espai natural.
L'apartat 5 de l'article 17, referent al fet que tots els vehicles participants en l'activitat organitzada han de disposar d'una còpia de la comunicació efectuada per a poder exhibir-la als agents de l'autoritat si els la requereixen, no és contrari a la simplificació administrativa, ja que significa, exclusivament, la identificació objectiva del vehicle a fi de comprovar que coincideix amb aquelles dades que s'han comunicat.
La conclusió de la nova redacció del precepte és que s'han reduït les existents tècniques jurídiques d'intervenció amb l'equilibri suficient per a la salvaguarda del medi natural.
Això no obstant, com ja s'ha assenyalat, els apartats 2 i 3 mereixerien una revisió que aclarís definitivament si és que, en efecte, són necessàries les comunicacions prèvies a les entitats locals i a l'òrgan gestor de l'espai, o si, quan es tracta d'espais naturals de protecció especial, és suficient la comunicació a l'òrgan gestor de l'espai.
L'article 8 del Decret modifica l'article 23 de la Llei 9/1995, de regulació de l'accés motoritzat al medi natural.
L'article 23 dóna una redacció nova al precepte i conserva l'expressió que les competicions esportives únicament es poden fer en circuits catalogats.
La resta del precepte modificat fa referència al fet que són les federacions catalanes de motociclisme i automobilisme les que han d'elaborar anualment el catàleg de circuits i el calendari de les competicions previstes, els quals s'han de trametre al departament competent en matèria de medi ambient el primer trimestre de cada any.
La modificació significa suprimir l'aprovació del catàleg per acord del Departament d'Agricultura, Alimentació i Acció Rural, i suprimir, també, l'audiència prèvia de les entitats locals i de les comissions consultives creades per la disposició addicional tercera i la dels titulars de les carreteres i camins que en resultin afectats.
La conseqüència és l'eliminació de dos tràmits administratius, un d'ells ni més ni menys que el de l'audiència prèvia de tres entitats i subjectes jurídics diferents.
És evident que un cop les federacions catalanes de motociclisme i d'automobilisme han elaborat anualment el catàleg de circuits, la remissió del catàleg al departament competent en matèria de medi ambient el primer trimestre de cada any suposa una simplificació administrativa considerable.
Suposa, també, un principi de predictibilitat el fet que en el primer trimestre de cada any el departament competent en matèria de medi ambient conegui el moment en què es portaran a terme les competències esportives, ja que és obvi que aquestes es poden realitzar en circuits catalogats tant en la legislació anterior com en la modificada.
Modificació de la Llei 31/1991, de 13 de desembre, d'ordenació farmacèutica de Catalunya
L'article 10 del Decret legislatiu proposa la modificació de l'apartat 3 de l'article 13.
L'article 13, referit als centres distribuïdors de productes farmacèutics, inicialment preveia que 'Les funcions tècnico-sanitàries que desenvolupen els centres distribuïdors han d'ésser responsabilitat d'un director tècnic farmacèutic.
Segons el volum de les activitats que es realitzin en els centres, pot preveure's la necessitat de farmacèutics adjunts'.
La modificació proposada consisteix a eliminar el segon incís del precepte, és a dir, el referent a la necessitat de farmacèutics adjunts.
En conseqüència, el que es garanteix és que les funcions tècniques sanitàries que hagin de desenvolupar els centres distribuïdors estan només sota la responsabilitat d'una persona directora tècnica farmacèutica.
A l'efecte d'analitzar amb coherència la modificació proposada, cal assenyalar que l'apartat 4 del mateix article 13, referit, com s'ha dit, als centres distribuïdors de productes farmacèutics, disposa que 'Sens perjudici dels requisits mínims que pugui fixar l'Estat, s'han d'establir per reglament els requisits tècnics i els recursos materials i humans amb què han de comptar els centres distribuïdors de productes farmacèutics, i també el procediment per autoritzar-los'.
Per la seva banda, l'article 47 de la Llei 25/2009, d'adaptació a la Directiva sobre lliure accés a les activitats de servei i el seu exercici, modifica la Llei 29/2006, de garanties i ús racional dels medicaments i productes sanitaris a nivell estatal.
Entre les modificacions originades es dóna una nova redacció a l'article 71, el segon paràgraf del qual queda redactat de la manera següent: 'El Govern ha d'establir les funcions del director tècnic.'
La modificació proposada pel Decret legislatiu en l'apartat 3 de l'article 13 resulta compatible amb la Directiva de serveis, ja que el fet d'establir la figura de la persona del director tècnic farmacèutic com a únic responsable dels centres de distribució elimina l'antiga regulació, que preveia, si era del cas, la necessitat de farmacèutics adjunts.
Doncs bé, l'eliminació de l'antiga imposició de farmacèutics adjunts suposa una disminució dels requisits que podrien incidir en la llibertat d'establiment a què al·ludeix l'article 15 de la Directiva.
En tot cas, la figura del director tècnic garanteix la consecució de l'objectiu de protecció de la salut pública en la distribució dels medicaments i no va més enllà del necessari per aconseguir-ho, ja que la figura del director tècnic farmacèutic cobreix la responsabilitat, i no és necessari afegir altres mesures que siguin més restrictives i que permetin obtenir els mateixos resultats.
Modificació de la Llei 2/1997, de 3 d'abril, sobre serveis funeraris
Abans d'entrar en l'anàlisi dels preceptes modificats per aquesta secció del Projecte, cal ressaltar que la Llei 25/2009, de 22 de desembre, estatal, de modificació de diverses lleis per a la seva adaptació a la Llei sobre lliure accés a les activitats de serveis i el seu exercici, inclou una disposició addicional setena, sota el títol 'Serveis funeraris', que és del tenor literal següent: 'En el termini de sis mesos des de l'entrada en vigor d'aquesta Llei, el Govern ha de portar a terme un estudi i proposar, si s'escau, els canvis normatius necessaris per garantir la llibertat d'elecció dels prestadors de serveis funeraris, inclosos els supòsits en què s'hagi contractat una assegurança de decessos, així com per impulsar l'eliminació d'altres possibles traves que puguin derivar-se de la normativa vigent.'
La Llei esmentada va entrar en vigor el dia 27 de desembre de 2009.
L'article 11 del Decret legislatiu en projecte modifica els apartats 2 i 3 de l'article 3 de la Llei 2/1997, sobre serveis funeraris, en relació al deure d'informació i a l'obligació de prestació del servei.
Pel que fa al deure d'informació, s'estableix que les entitats que presten serveis funeraris han de facilitar a l'ajuntament del municipi on estan establertes la informació actualitzada sobre prestacions i preus, per tal que pugui ser consultada per les persones interessades.
Amb aquest objecte, els ajuntaments han d'establir mecanismes de publicitat actualitzada, per tal que les persones que vulguin accedir als serveis puguin disposar d'aquesta informació.
El deure d'informació anunciat s'ajusta a l'article 7 de la Directiva de serveis, que regula un deure genèric d'informació, perquè tant prestadors com destinataris puguin tenir accés a tots els elements que es refereixin al servei en concret.
En aquest cas, el fet que l'ajuntament reuneixi la informació corresponent als prestadors i estableixi mecanismes de publicitat actualitzada és una regulació que s'ajusta a les finalitats de la Directiva.
La nova regulació de l'apartat 3 rau en l'eliminació del terme 'autoritzades' que utilitzava l'antic article 3.2: 'Les empreses autoritzades a prestar el servei funerari' és substituït per 'les entitats que prestin serveis funeraris', de manera que s'elimina el concepte 'autorització'.
D'aquesta manera s'evita que es pogués interpretar que es produeix una discriminació entre unes i altres empreses, cosa que seria contrària a l'article 10 de la Directiva.
L'article 12 del Projecte de decret legislatiu modifica la lletra c) de l'apartat 1 de l'article 4, que regula l'activitat dels serveis funeraris, i comprèn, entre d'altres, les funcions establertes en l'apartat c): fer les pràctiques higièniques necessàries en el cadàver, col·locar-lo en el fèretre i transportar-lo des del lloc de la defunció fins al domicili mortuori, si escau, i fins al lloc de destinació final, mitjançant un vehicle de transport funerari.
La modificació operada consisteix en la desvinculació entre els serveis funeraris pròpiament dits i el transport de cadàvers que, en la regulació que ara es modifica, estava lligada també a 'un vehicle de transport funerari autoritzat'.
S'ha produït, doncs, la desvinculació entre el que és pròpiament el servei funerari regulat en l'article 11.3, subjecte a autorització, i el que és el transport del cadàver a la seva destinació final, exclòs d'aquest règim.
Aquesta distinció no és contrària a les previsions de la Directiva, i pot significar l'eliminació d'un dels requisits a què al·ludeix l'article 15 de la Directiva.
L'article 13 del Decret legislatiu projectat modifica, d'una manera considerable, l'antic article 5.
L'article 5 regulava que el transport del cadàver es podia fer mitjançant entitats prestadores dels serveis funeraris degudament autoritzades, en els termes municipals on es trobi el cadàver o del lloc on s'ha de fer la inhumació o incineració, a elecció de les persones usuàries.
La nova redacció donada a l'article 5 es composa de dos paràgrafs.
En el primer, es regula que les entitats habilitades per a prestar serveis funeraris en el municipi on tenen la seu, tant si és dins com fora de Catalunya, poden prestar lliurement el servei de transport de cadàvers a qualsevol municipi de Catalunya.
El transport pot portar associades les funcions compreses en l'article 4.d) i c) (subministrament de fèretre i pràctiques higièniques necessàries en el cadàver).
La nova redacció donada s'ajusta al principi de llibertat d'establiment i s'ajusta al principi de lliure prestació de serveis, ja que qualsevol empresa situada fora de Catalunya, en termes amplis, pot prestar lliurement el servei de transport de cadàvers.
No fa falta apel·lar al principi de reconeixement mutu per a arribar a la conclusió que el precepte és compatible amb la Directiva.
En el paràgraf 2 de la nova redacció de l'article 5 es reforça l'anteriorment dit, sota l'expressió que les persones que volen accedir al servei de transport de cadàvers poden contractar lliurement amb diferents entitats prestadores de serveis funeraris la realització per separat, de les diverses prestacions que la funció de transport duu associada.
Resultat de l'anterior és també la desvinculació, des del punt de vista de l'usuari, és a dir, de qui vol accedir al servei de transport de cadàvers, per contractar lliurement diferents entitats prestadores de serveis funeraris, realitzant per separat totes les prestacions que implica la funció de transport.
El servei funerari queda sotmès a una autorització, mentre que les pràctiques higièniques i el transport queden fora d'aquesta.
El manteniment d'aquell règim autoritzatori, com més endavant es concretarà, s'ha de fonamentar en una raó imperiosa d'interès general, que s'ha explicitat al llarg de l'expedient 'raons de salut pública i d'universalització i continuïtat del servei funerari', tot i que no difereixen substancialment de les que estan presents en les altres activitats exemptes d'autorització.
En tot cas, s'hauria de justificar en el preàmbul de la norma, tal com ja s'ha posat de manifest en aquest Dictamen.
L'article 14 modifica dos paràgrafs de l'antic article 6.
En el primer, elimina la necessitat que els vehicles de transport estiguin degudament autoritzats per l'òrgan competent de la Generalitat.
En efecte, la lletra b) de l'apartat 1 de l'article 6 passa a tenir la redacció que permet a qualsevol vehicle que compleixi els requisits tècnics i sanitaris que preveu la normativa específica de transport funerari, passar a realitzar aquest servei sense la necessitat d'autorització (objectiva) aplicable al vehicle mitjançant el qual s'efectua el servei.
L'apartat 3 de l'article 6 passa a tenir una redacció que elimina la possibilitat que ordenances i reglaments municipals puguin fixar nivells mínims de qualitat o disponibilitat i puguin exigir a les empreses funeràries el servei de tanatori, amb independència de la titularitat corresponent, amb un nombre de sales que es determinessin, i també un local propi en el terme municipal.
En la redacció actual, el paràgraf 3 de l'article 6 es limita a regular que les ordenances o reglaments municipals poden fixar els requisits mínims de disponibilitat de mitjans a què es refereix l'apartat 1 (organització administrativa i personal, vehicles que compleixin els requisits, i fèretres i resta de material funerari a disponibilitat).
L'últim incís del precepte assenyala que els requisits mínims de disponibilitat de mitjans han de tenir per finalitat garantir la qualitat del servei, han de ser proporcionats, i han de respectar la lliure concurrència.
L'expressió del nou precepte amb la redacció donada no sembla incompatible amb les finalitats de la Directiva, i no va més enllà ja que imposa els criteris que han de contenir les regulacions d'ordenances i reglaments i, en especial, disposa la finalitat per la qual han de ser imposats, que no és una altra que la de garantir la qualitat del servei, la qual cosa sembla identificar quins objectius o requisits objectius 'com els que la regulació anterior del mateix precepte exigia' queden exclosos.
L'article 15 del Decret legislatiu projectat modifica l'apartat 2 de l'article 7 que, en la Llei de serveis funeraris, regulava la possibilitat que els serveis funeraris poguessin ser gestionats pels ajuntaments o per empreses privades.
En l'antiga expressió, les empreses privades de serveis funeraris havien d'obtenir, prèviament, una autorització, la qual podia estar sotmesa a condicions, era de naturalesa reglada i estava sotmesa a les condicions sanitàries; es requeria una fiança com a condició prèvia a l'atorgament de l'autorització; s'imposava la gratuïtat o la bonificació a persones amb manca de mitjans econòmics, etc.
La nova redacció donada a l'apartat 2 de l'article 7 continua sotmetent a autorització de l'ajuntament del municipi les empreses privades de serveis funeraris.
No obstant això, la condició de l'antiga redacció d'obtenir prèviament l'autorització del municipi o dels municipis on volen dur a terme aquestes activitats és substituïda per 'l'autorització de l'ajuntament del municipi on estan establertes'.
Es desvincula, doncs, l'establiment de l'empresa amb la prestació del servei.
Les autoritzacions han de ser reglades i s'han d'atorgar a totes les empreses que compleixen els requisits fixats.
L'atorgament de les autoritzacions s'ha de condicionar al compliment per part de les entitats funeràries dels requisits que estableix la normativa sanitària, a la garantia dels principis de continuïtat i universalitat del servei i al respecte dels drets de les persones usuàries.
Per últim, es pot condicionar l'autorització al fet que el servei es presti gratuïtament, de forma bonificada, a les persones que d'acord amb les indicacions dels serveis socials municipals ho requereixin, per manca de mitjans econòmics propis, o en els casos en què ho acordi l'autoritat judicial.
En aquest cas, l'ajuntament ha de distribuir aquestes prestacions forçoses entre les empreses privades de serveis funeraris que operin en el terme municipal, de manera proporcional a la facturació de cada una.
L'atorgament de l'autorització ha de respectar els principis de lliure competència i igualtat.
Si concorren empreses públiques i privades en la prestació dels serveis, la condició de gratuïtat i bonificació del servei i el fet d'assumir-lo entre tots els prestadors exigeix que la distribució d'aquestes 'càrregues' s'efectuï, també, a les empreses públiques prestatàries.
Altrament, es donaria un condicionament discriminatori contrari a l'article 16 de la Directiva.
En conseqüència, per al seu ajustament a la Directiva, el precepte (art. 7.2.d)) s'haurà de redactar novament incloent l'expressió 'empreses privades i públiques' o suprimint l'expressió 'privades'.
Atesa la redacció de l'article 7, apartat 2, que es proposa, és necessari analitzar dues qüestions en concret: en primer lloc, la necessitat de l'autorització i, en segon lloc, el condicionament de l'autorització a la constitució d'una fiança com a requisit previ a l'atorgament de l'autorització.
Ja s'ha dit anteriorment que el marge d'apreciació de què disposen els estats per a interpretar què són raons imperioses d'interès general correspon a cada un d'ells; per tant, als seus legisladors dins de l'àmbit competencial corresponent.
Sense cap dubte, el Tribunal de Justícia de la Unió Europea, citat anteriorment, ha assenyalat que la protecció de la salut pública figura entre les raons imperioses d'interès general, que pot justificar restriccions a les llibertats de circulació garantides en el Tractat.
La nova redacció donada a l'article 7 qualifica les autoritzacions com de naturalesa reglada i s'han d'atorgar a totes les empreses que compleixin els requisits fixats.
Omet, no obstant això, el termini per a atorgar-les i, també, l'al·lusió al sentit del silenci administratiu en el cas que transcorri el termini, el qual, en el cas de complir els requisits fixats, hauria de ser positiu.
Des del punt de vista procedimental, l'atorgament de les autoritzacions ha de respectar els principis de lliure concurrència i d'igualtat però el precepte omet una regulació sobre el procediment.
Així doncs, aquesta Comissió Jurídica Assessora entén que s'hauria de completar la regulació atenent els criteris que per a l'autorització imposa la Directiva de serveis, i establir: a) el termini raonable per a l'atorgament; b) la naturalesa d'objectivitat i imparcialitat (que podria entendre's ja amb la condició de reglada de l'autorització); c) els supòsits de denegació; d) l'esment als recursos; i e) el sistema procedimental suficientment accessible i adequat per a garantir als interessats que les seves sol·licituds seran tramitades en un termini raonable.
Per últim, respecte de l'obligació de constituir una fiança com a requisit previ a l'atorgament de l'autorització, cal assenyalar el que segueix.
L'article 14 de la Directiva estableix entre els requisits prohibits o supeditats a avaluació en el règim de les autoritzacions, precisament, l'obligació de constituir un aval financer, de participar-hi o de subscriure una assegurança amb un prestador o un organisme establert en el territori nacional.
Aquesta discriminació respecte al caràcter nacional de la institució amb la qual es constitueix la fiança no apareix en el Projecte; per tant, no és aquesta la qüestió a analitzar.
La qüestió a analitzar és si certament l'obligació de constituir la fiança correspon a aquella possibilitat d'exigir garanties d'assegurança financera com a tals.
És obvi que, atesa la definició de servei essencial d'interès general pel nostre ordenament pel que fa als serveis funeraris 'que no impedeix que empreses privades, juntament amb empreses públiques en règim de concurrència, puguin prestar aquests serveis, a l'efecte del seu manteniment', es pot establir l'obligació de constituir una fiança com a requisit de la prestació del servei.
Aquesta Comissió Jurídica Assessora entén, no obstant això, que, per respecte a l'autonomia local, les ordenances són les normes que haurien d'aclarir les causes, la justificació i la quantia de la fiança, així com els motius que en farien efectiva la pèrdua, ja que aquesta només es pot prestar en funció de la qualitat, continuïtat i universalitat del servei.
L'article 16 del Decret legislatiu deixa sense contingut les lletres b) i c) de l'apartat 1 de l'article 8, que modifica l'apartat 3, que passa a tenir la redacció següent: 'La fiança no pot ser retornada o cancel·lada mentre sigui vigent l'autorització.'
Aquest és l'únic element de tota la nova regulació donada als serveis funeraris del qual es dedueix que l'autorització no està sotmesa a termini, un dels requisits de la Directiva.
Modificació de la Llei 38/1991, de 30 de desembre, d'instal·lacions destinades a activitats amb infants i joves
L'article 18 del Projecte modifica l'article 3 de la Llei 38/1991, i dóna nova redacció als seus apartats 1 i 2.
L'article 3.1 dóna una nova redacció en suprimir l'autorització prèvia de l'Administració competent per al funcionament de les instal·lacions objecte de la Llei.
Requereix la comunicació prèvia a l'Administració competent, acompanyada d'una declaració responsable en què es manifesti sobre el compliment dels requisits que la normativa estableix.
En l'apartat 2 de l'article 3 es regula que l'Administració competent, un cop rebuda la comunicació, ha d'inscriure d'ofici la instal·lació al Registre corresponent d'instal·lacions destinades a activitats amb infants i joves.
Amb caràcter general, cal assenyalar que la Llei regula les instal·lacions relatives a les cases de colònies, les granges escola o aules de natura i que s'entén per jove tota persona menor de 30 anys.
Del text sotmès a dictamen sembla derivar-se que, en relació amb les instal·lacions destinades a activitats amb infants i joves, tot i poder haver-hi una raó imperiosa d'interès general, no és imprescindible la utilització d'una autorització com a tècnica d'intervenció i, per tant, s'entén que forma part d'aquelles activitats que es poden prestar subjectes a règim de menor intervenció.
La regulació de l'article 3, relativa a la comunicació prèvia acompanyada de la inscripció en el Registre d'instal·lacions destinades a activitats amb infants i joves és una opció possible.
Tanmateix, la persistència d'aquell interès general aconsellaria la regulació de mesures de política de qualitat del servei, com ara les previstes en l'article 26 de la Directiva.
L'article 19 del text articulat modifica l'article 4 de la Llei 38/1991 i dóna nova redacció als requisits aplicables a les instal·lacions.
L'apartat primer de l'article 4 conté una remissió reglamentària perquè el Govern estableixi les condicions tècniques que ha de complir cada tipus d'instal·lacions per a garantir la seva funció educativa, la correcta prestació del servei, la qualitat de vida, i la seguretat dels usuaris, i l'evitació de molèsties a terceres persones i efectes negatius per a l'entorn.
La remissió que conté la norma proposada a un futur reglament, per la seva funció de complement de la Llei, per la seva referència concreta tant a l'objecte com a la finalitat i als criteris, és una remissió compatible amb la Llei 5/2010, d'habilitació al Govern.
L'apartat 2 de l'article 4, en la nova redacció, es refereix als elements objectius de les instal·lacions perquè aquestes garanteixin les condicions mínimes necessàries d'higiene i seguretat que ja estan regulades en la normativa aplicable, i perquè compleixin la normativa sobre mesures preventives amb relació a substàncies que puguin generar dependència i sobre supressió de barreres arquitectòniques i d'accessibilitat.
Es tracta d'una regulació compatible amb la Directiva, ja que estableix les condicions necessàries en funció de la protecció de persones, de la mateixa manera que l'apartat anterior regulava les condicions relatives a les instal·lacions o edificis.
L'apartat 3 del text legislatiu exigeix que totes les instal·lacions comptin amb una assegurança de responsabilitat civil o garantia equivalent en la forma i quantia que es determini reglamentàriament.
Sobre aquesta redacció s'ha d'assenyalar el que segueix.
En primer lloc, ja existia regulació vigent a Catalunya respecte de l'exigència de subscripció d'un contracte d'assegurança quan es realitzaven activitats de lleure amb joves (Decret 137/2003, de 10 de juny).
En aquest cas, les instal·lacions són les que han de comptar amb una assegurança de responsabilitat civil o garantia equivalent en la forma i quantia que es determini reglamentàriament.
La diferència entre la redacció que ara es proposa i l'existent és que abans el titular de l'autorització era qui tenia l'obligació de contractar l'assegurança de responsabilitat civil per cobrir els riscos derivats de la utilització de la instal·lació davant l'usuari i en la redacció actual és la instal·lació la que ha de comptar amb una assegurança de responsabilitat civil.
Aquesta Comissió Jurídica Assessora entén que l'expressió del text articulat i la regulació que es proposa és insuficient.
En el seu contrast amb la Directiva no hi ha obstacle perquè una instal·lació compti amb una assegurança de responsabilitat civil amb independència de qui sigui el gestor de l'activitat, fins i tot per raons de nacionalitat.
Ara bé, diferir a reglament una condició que està exempta de qualsevol criteri, podria anar més enllà de la delegació al Govern, per la qual cosa aquesta Comissió Jurídica entén que el precepte hauria d'establir com a criteri que la fiança ha de ser adequada i suficient.
L'article 7.1 dóna una nova redacció en el sentit que, segons l'article 71 del Text refós de la Llei municipal i de règim local de Catalunya, aprovada per Decret legislatiu 2/2003, de 28 d'abril, els municipis poden exercir per delegació potestats d'execució en la matèria objecte d'aquesta Llei, les quals s'han d'incloure en la gestió i tramitació que deriva de la comunicació prèvia, de les facultats d'inspecció, també de sanció previstes en l'article 14, sempre que s'adopti un acord exprés en aquest sentit on es justifiqui la capacitat tècnica, financera i de gestió per a dur-les a terme.
S'ha d'informar l'Administració de la Generalitat d'aquest acord, segons el que preveu la normativa de règim local.
Amb aquesta redacció se substitueix la referència a l'autorització per la comunicació prèvia.
L'article 22 afegeix un nou article 8 bis a la Llei 38/1991 amb el text següent: 'La gestió del registre d'instal·lacions destinades a activitats amb infants i joves correspon a l'òrgan competent en matèria de joventut de l'Administració de la Generalitat, que l'ha de dur a terme d'acord amb el contingut i funcionament que s'estableix per reglament.'
Per tractar-se d'una regla de competència i d'una habilitació de desplegament reglamentari merament organitzatiu, aquesta Comissió Jurídica entén que és compatible amb l'habilitació i recau en la seva extensió.
L'article 23 del Text articulat modifica l'article 9 de la Llei 38/1991, que determina que les entitats locals han d'informar l'òrgan competent en matèria de joventut de l'Administració de la Generalitat de la documentació que reben en aplicació de l'article 3.1 (relativa al funcionament de les instal·lacions) i de les sancions que s'imposen en compliment d'aquesta Llei.
La nova redacció substitueix un procediment que es referia al fet que l'atorgament de les autoritzacions de funcionament de les instal·lacions juvenils regulades s'establís per reglament, d'una manera unitària, que integrés en els seus tràmits, les llicències, els permisos, les autoritzacions, els informes vinculants, etc. La Comissió Jurídica entén que l'establiment d'un deure d'informar l'òrgan competent en matèria de joventut de la documentació que es rebi 'que, en tot cas, serà una comunicació prèvia i una declaració responsable, segons el text actual' és compatible amb la Directiva de serveis, no multiplica tràmits administratius que puguin afectar els particulars, no dificulta l'accés a l'activitat i està d'acord amb la Llei d'habilitació.
L'article 27 del Projecte sobre el qual es dictamina afegeix, amb el número 3, una nova disposició addicional a la Llei 38/1991, que estableix que, a partir de l'entrada en vigor de l'article 8 bis, relatiu a la gestió del Registre d'instal·lacions, l'esmentat Registre substitueix el Llibre Registre previst pel Decret 276/1994.
Es tracta d'una norma organitzativa, compatible amb la Llei d'habilitació.
Només s'ha de rectificar la paraula 'infant', que cal redactar-la en plural.
Modificació del Text refós sobre comerç interior, dels preceptes de la Llei 1/1983, de 18 de febrer, i la Llei 23/1991, de 29 de novembre, aprovat per Decret legislatiu 1/1993, de 9 de març
El capítol 5 modifica, en la secció 1, el Text refós de comerç interior aprovat pel Decret legislatiu 1/1993, de 9 de març.
En aquest cas s'ha substituït l'autorització municipal com a regla general en relació amb diversos tipus d'activitats de vendes, en la majoria de casos, per l'obligació de disposar de la documentació acreditativa de les intervencions municipals.
Aquestes intervencions només excepcionalment són una autorització, per estar relacionada l'activitat amb les vies públiques, i altres vegades significa simplement el compliment d'uns requisits, que no han de ser declarats ni comunicats.
S'elimina el Registre de comerciants d'inscripció obligatòria per a poder dur a terme activitats comercials.
Amb caràcter general aquestes modificacions responen a la delegació.
S'ha d'assenyalar que no es regula el silenci a les autoritzacions.
D'acord amb l'article 13.3 de la Directiva, el silenci és positiu si no hi ha previsió en sentit contrari.
Es pot considerar que la prevalença del silenci positiu ja està establerta en la legislació bàsica estatal.
La Llei 17/2009 repeteix l'exigència de norma amb rang de llei per a l'establiment de silenci negatiu.
Tanmateix, com ja s'ha dit en el fonament jurídic VI, una transposició més correcta de la Directiva aconsella regular el silenci sectorialment.
Només d'aquesta manera es poden valorar els interessos afectats per optar pel silenci positiu i s'evita la inseguretat jurídica en l'aplicació al cas concret de les regles del silenci.
Cal fer les observacions següents a l'articulat:
L'article 28, en modificar l'article 4.4, estableix que el Govern pot condicionar l'exercici de determinats tipus de venda a la prestació de garanties o fiances i remet a les prescripcions de la Llei estatal 17/2009, de 23 de novembre.
Tècnicament seria aconsellable fer referència a la Directiva que es desplega i efectuar la transposició més que fer una remissió.
La referència a la llei estatal només és adequada si es parteix del fet que la norma estatal té caràcter bàsic i ha imposat obligacions més enllà del que estableix la Directiva.
L'element nou important de la llei estatal respecte de la Directiva és l'exigència de norma amb rang de llei per a establir les assegurances i garanties.
Però l'article 28 del Projecte sobre el qual es dictamina diu que és el Govern qui estableix aquest condicionament.
La remissió a la llei estatal és per tant contradictòria amb el text del precepte.
En conseqüència, s'haurà d'eliminar la remissió a la llei estatal o bé regular directament aquestes garanties en el mateix Projecte.
La Comissió formula una observació de caràcter essencial.
L'article 30 deixa sense contingut l'article 5, que regula els horaris comercials.
Aquesta norma ha estat anul·lada pel Tribunal Constitucional en la Sentència de 284/1993, de 30 de setembre, per tant seria innecessari el precepte en qüestió.
Ara bé en tractar-se d'un ajust merament tècnic no contradiu la delegació.
L'article 31 modifica l'article 10, que regula la venda no sedentària, i en el paràgraf 4 canvia el termini màxim de l'autorització d'1 any a 8.
El sotmetiment al règim d'autorització està justificat per l'ús de la via pública amb les conseqüències de seguretat, higiene, trànsit i medi ambient que se'n deriven; raons d'interès general que convé expressar en el preàmbul de la norma.
Això pot comportar una limitació del nombre d'autoritzacions disponibles, la qual cosa obliga que l'autorització es concedeixi per una durada limitada i adequada i no pot donar lloc a una renovació automàtica (art.12.2 de la Directiva).
Aquest aspecte no està previst en el Projecte i, atès que aquest aspecte serà objecte de regulació per ordenances municipals, que tradicionalment han permès el contrari, és convenient incorporar-lo expressament en el text del Projecte.
L'article 32 deixa sense contingut l'article 12.2.
No altera l'article 14.1, però s'hauria de precisar que l'autorització municipal per a la venda de productes agraris pels mateixos agricultors es dóna només quan utilitzin espais públics.
L'article 47 estableix una nova disposició transitòria que estableix que les autoritzacions de venda no sedentària atorgades amb anterioritat queden prorrogades per un termini de 4 anys.
L'Administració ha de valorar la proporcionalitat del termini fixat i en quina mesura això pot suposar eventuals avantatges dels actuals prestadors que no estarien permesos per la Directiva.
Tot l'anterior es diu sense perjudici del conflicte positiu de competències plantejat per la Generalitat amb motiu de l'aprovació i publicació del Reial decret 199/2010, de 26 de febrer, pel qual es regula l'exercici de la venda ambulant o no sedentària.
Modificació de la Llei 8/1994, de 25 de maig, d'activitats firals
La secció 2 del capítol 5 modifica la Llei 8/1984, de 25 de maig, d'activitats firals.
Se substitueix el règim d'autorització pel de comunicació prèvia.
Se suprimeixen les facultats de coordinació de l'Administració de la Generalitat per evitar duplicitats de fires i exposicions sobre la base de criteris d'àmbit territorial d'influència, oferta exposada, dades de l'activitat i visitants.
El Registre funciona d'ofici i té un mer valor informatiu.
Es manté el règim d'autorització si l'activitat firal es realitza en espais que formen part del domini públic.
Totes aquestes reformes estan dins del mandat de la delegació, llevat del que es dirà més endavant.
En qualsevol cas, sí que cal establir en el Projecte la regulació del silenci en els termes del fonament jurídic VI.
En particular cal formular les observacions següents:
En l'article 49, en modificar el paràgraf 2 de l'article 9, es pot presentar algun dubte respecte de si, a més de la comunicació a l'ajuntament, cal la comunicació a l'Administració de la Generalitat o si es realitza una comunicació interadministrativa entre l'ajuntament i la Generalitat.
L'article 50 modifica l'article 11, en establir que les comunicacions s'han d'actualitzar anualment.
La significació de l'actualització ofereix dubtes.
S'ha d'entendre que només és exigible la comunicació anual si s'han produït canvis.
Ara bé, si això no fos així, i s'hagués de comunicar anualment encara que no hi hagués cap canvi, no es justificaria la limitació temporal en cap dels motius que l'article 11 de la Directiva preveu pel que fa a les autoritzacions i que a fortiori s'han de tenir en compte per a les comunicacions.
Així ho entén la Llei estatal 17/2009, que en l'article 7 equipara autoritzacions, comunicacions i declaracions responsables a l'efecte dels límits temporals.
Cal modificar-ne la redacció; altrament la norma contradiria la Directiva europea i mereixeria una observació de caràcter essencial.
S'ha suscitat en l'expedient el manteniment de la categoria de fires oficials amb les restriccions que comporta, per exemple: que no hi hagi autoritzada cap altra fira o exposició de característiques similars.
Però el fet de no ser una fira oficial no impedeix realitzar l'activitat firal sense aquest caràcter.
L'atorgament del caràcter oficial suposa una certa publicatio de l'activitat, amb l'obligació que les administracions participin en el comitè organitzador i amb una especial tutela sobre aquesta.
Si les possibilitats d'accedir-hi no són discriminatòries i no hi ha limitacions als participants o a les mercaderies, l'existència d'unes fires amb el caràcter d'oficials' no afecta la llibertat de prestació de serveis que pretén la Directiva.
Cal recordar, sobre això, que les exposicions universals estan regulades per tractat internacional i que la Comunicació de la Comissió 98/C 143/02 entén que no afecta les llibertats del Tractat l'existència de fires oficials.
La Directiva de serveis no ha alterat aquesta situació i per tant es poden mantenir les restriccions existents en la Llei respecte a les fires oficials.
Modificació de la Llei 9/2000, de 7 de juliol, de regulació de la publicitat dinàmica a Catalunya
La secció 3 modifica la Llei 9/2000, de 7 de juliol, de regulació de la publicitat dinàmica a Catalunya.
La transformació consisteix també aquí en el pas del règim d'autorització al de comunicació prèvia.
Aquesta comunicació prèvia en alguns casos pot anar acompanyada de la necessitat de declaracions responsables del compliment dels requisits establerts a la normativa específica.
En concret es preveu que, quan la publicitat dinàmica pugui afectar de forma rellevant la neteja de les vies i els espais públics, l'exercici de l'activitat pot quedar condicionada a la subscripció d'una assegurança de responsabilitat civil en la forma i la quantia que determini l'ordenança corresponent.
En no existir règim autoritzador, el condicionament només pot venir per la via de fer necessària l'oportuna declaració responsable que s'ha subscrit l'assegurança.
No presenta problemes el fet que es difereixi la regulació a l'ordenança municipal.
La limitació objectiva que significa la finalitat de la garantia (és a dir, afectar la neteja de les vies) assegura la proporcionalitat i permet que sigui determinada pel reglament en la seva funció de complement necessari de la llei.
D'altra banda, atesa la matèria de típica competència municipal i la diversitat entre els diferents municipis, la norma reglamentària ha de correspondre als municipis.
Cal remarcar que en el cas de la publicitat dinàmica, malgrat afectar en alguns supòsits la via pública i la seguretat del trànsit, s'ha optat per no utilitzar en cap cas la tècnica de l'autorització, a diferència d'altres supòsits en què la simple afectació de la via pública ha portat a mantenir l'autorització.
D'altra banda, l'article 65, en modificar la disposició addicional primera de la llei modificada, al·ludeix a l'aplicació de la regulació de règim municipal en matèria de procediment.
Sobre això, caldrà tenir en compte la propera entrada en vigor de la Llei 26/2010, d'aplicació a totes les administracions catalanes.
Modificació de la Llei 7/2006, de 31 de maig, de l'exercici de professions titulades i dels col·legis professionals
El capítol 6, a la secció 1, modifica la Llei 7/2006, de 31 de maig, de l'exercici de professions titulades i dels col·legis professionals.
La modificació més important és la desaparició de la funció d'informació en matèria d'honoraris professionals.
Es flexibilitza la garantia per a cobrir la responsabilitat.
I s'estableix com a funció col·legial la defensa dels consumidors i consumidores i usuaris i usuàries.
Respecte a la desaparició de la funció d'informació en matèria d'honoraris professionals (art. 68 i 71 del Projecte), la Comissió considera que va més enllà de les previsions de la Directiva.
En efecte, en l'article 15 de la Directiva només se subjecta a examen les tarifes obligatòries mínimes i/o màximes que el prestador hagi de respectar i aquest no és el cas de la funció informativa, respectant el règim de lliure competència, segons la norma que es vol suprimir, cosa que més aviat és una garantia als usuaris i usuàries o consumidors i consumidores.
En conseqüència aquesta Comissió considera que existeix una regulació ultra vires i hi formula una observació de caràcter essencial.
La Comissió considera que l'Administració activa ha de valorar la necessitat d'adaptar l'article 37 que regula els requisits de creació dels col·legis, que està en relació amb la disposició transitòria sisena, que preveu un procés de revisió de l'organització col·legial.
L'article 70 modifica l'article 39 i addiciona la possibilitat 'quan s'estableixi mitjançant conveni amb les Administracions públiques, [d']exercir les funcions de comprovació dels projectes i treballs professionals'.
Malgrat que es tracti d'una possibilitat ja existent, no es veu la relació amb les bases de la delegació.
En conseqüència, cal formular-hi una observació de caràcter essencial.
La secció 2 del capítol 6 modifica l'article 3 de la Llei 12/2001, de 13 de juliol, de creació del Col·legi de Joiers, d'Orfebres, de Rellotgers i de Gemmòlegs de Catalunya.
Se suprimeix la col·legiació obligatòria.
La supressió de la col·legiació facilita la lliure prestació del servei i és, per tant, una mesura que entra dins de la delegació.
En l'expedient es reflecteix que s'ha discutit sobre altres supòsits en què tampoc concorren raons imperioses d'interès general, però només es poden modificar les lleis objecte de delegació i per tant no és possible la modificació d'altres lleis.
El capítol 7 modifica la Llei 13/2002, de 21 de juny, de turisme de Catalunya.
Les modificacions que s'efectuen canvien la tipologia d'empreses turístiques.
En general substitueixen el règim d'autorització pel de declaració responsable.
Se suprimeixen exigències de registre en alguns casos.
Es liberalitza també l'activitat de guies de turisme.
Sobre l'articulat es formulen les observacions següents:
Es produeix una flexibilització en permetre als agents de viatges qualsevol forma de personalització, cosa que és congruent amb la Directiva.
Es reserva en exclusiva als agents de viatges la comercialització i organització de viatges combinats o forfets.
En la regulació precedent eren moltes més les activitats reservades i per tant es produeix una liberalització.
Només estaria justificada la reserva de viatges combinats en la mesura que enllacés amb la Directiva 1990/214/CEE de viatges combinats, d'aplicació preferent, vacances coordinades i circuits combinats, i en la mesura que tingués una funció de defensa de les persones consumidores i usuàries; altrament seria contrària a la Directiva de serveis.
L'article 82 modifica l'article 55 i regula els requisits dels agents de viatges.
Entre aquests requisits hi ha el d'acreditar que en el cas d'insolvència o fallida quedaran coberts el reembors dels fons dipositats i la repatriació de les persones consumidores.
Seria aconsellable una major densitat normativa del precepte i una remissió explícita a la potestat reglamentària, com existia en l'anterior article 58, ara deixat sense contingut per l'article 83.
El capítol 8 modifica la Llei 9/2009, de 30 de juny, de política industrial.
La modificació consisteix en la substitució del Registre d'establiments industrials, pel Registre industrial i de serveis empresarials de la producció.
El nou registre té caràcter informatiu i la inscripció no és requisit previ per a l'exercici de l'activitat.
La modificació està d'acord amb la Directiva de serveis, ja que l'exigència d'una inscripció amb caràcter previ convertiria a la pràctica una comunicació en un procediment d'autorització (Dictamen 20/10).
Fórmula promulgatòria, disposicions addicionals, transitòria, derogatòria i final
Tal i com recorda aquesta Comissió en els dictàmens 220/09 i 252/2010, l'aprovació de l'Estatut d'autonomia ha significat la introducció d'un canvi significatiu en la fórmula de promulgació dels decrets legislatius.
L'article 67.6.a) de l'Estatut assimila la fórmula de promulgació del decret legislatiu a les lleis i estableix que correspon al president o presidenta de la Generalitat 'Promulgar, en nom del rei, les lleis, els decrets llei i els decrets legislatius de Catalunya i ordenar-ne la publicació'.
Més recentment, la Llei 13/2008, de 5 de novembre, en l'article 11.a) inclou també que el president, com a representant ordinari de l'Estat a Catalunya, promulgarà en nom del rei o reina les lleis, els decrets legislatius i els decrets llei.
Aquesta Comissió entén que el Govern ja inclourà la fórmula promulgatòria en el text un cop aprovat, amb una forma similar a la següent: 'Sia notori a tota la ciutadania que el Govern ha aprovat i jo, en nom del Rei i d'acord amb el que estableix l'article 67.6.a) de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, promulgo el següent [...]
En cas contrari, mereixeria una observació essencial, com en anteriors ocasions.
No susciten cap qüestió les disposicions addicionals i la derogatòria.
En canvi, i en relació amb les disposicions transitòria i final, cal destacar les qüestions següents:
a) Apartat 2 de la disposició transitòria.
Es preveu que en els procediments iniciats abans de l'entrada en vigor del decret legislatiu projectat, i abans que es dicti resolució, les persones interessades puguin optar perquè els sigui d'aplicació la nova normativa.
A banda d'un tema de redacció (és sobrera la preposició 'de' final), la qüestió jurídica que se suscita a la vista d'aquesta previsió és quina serà la normativa aplicable quan no hi hagi acord entre una possible pluralitat d'interessats.
Convindria, doncs, o suprimir la previsió o bé establir un nou sistema d'activació de la retroactivitat prevista, o bé substituir el terme 'interessat' pel de 'sol·licitant'.
No obstant això, potser la intenció de l'apartat 2 d'aquesta disposició transitòria era la de reproduir la possibilitat dels interessats establerta a la disposició transitòria 1 de la Llei 17/2009, de 23 de novembre, quan estableix que 'Els procediments d'autorització iniciats abans de l'entrada en vigor d'aquesta Llei es tramiten i resolen per la normativa vigent en el moment de presentar la sol·licitud.
Si la tramitació i resolució es produeix a partir del 28 de desembre de 2009 i la normativa aplicable inclou requisits prohibits segons l'article 10 d'aquesta Llei, l'òrgan competent no els pot tenir en compte.
No obstant això l'interessat, abans de la resolució, pot desistir de la seva sol·licitud i optar per l'aplicació de la nova normativa'.
En la Llei bàsica, però, el supòsit és distint del Projecte, ja que en la primera l'opció per la nova normativa només es dóna si l'interessat, com és lògic, ha desistit de la seva sol·licitud.
b) Apartat 3 de la disposició transitòria.
Determina el sentit del silenci en els procediments previstos en l'apartat 1.
Tanmateix, es diu erròniament que el silenci s'ha 'd'aplicar' quan de fet és una norma dirigida als interessats que obliga a una redacció diferent: les persones interessades poden entendre estimades o desestimades les seves sol·licituds.
I així s'ha d'expressar en aquesta disposició.
Estableix l'entrada en vigor de la norma per a l'endemà de la seva publicació, sense especificar que es durà a terme en el Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya; convindria, doncs, indicar-ho.
Una darrera consideració està motivada per la complexitat d'aquesta intervenció normativa, atesa la important afectació a les lleis objectes de modificació.
La claredat de l'ordenament i la simplificació normativa són exigències lligades a la seguretat jurídica que aconsellen a aquesta Comissió suggerir al Govern que elabori i publiqui, amb valor merament informatiu, els textos consolidats de les lleis modificades pel Projecte sobre el qual s'ha dictaminat.
Un cop considerades les observacions formulades en el cos d'aquest Dictamen, i tingudes en compte les que tenen caràcter essencial, es pot elevar al Govern, per a aprovar-lo, el Projecte de decret legislatiu per a l'adequació de normes amb rang de llei a la Directiva 2006/123/CE, del Parlament i del Consell, de 12 de desembre de 2006, relativa als serveis en el mercat interior.