La febre del Nil occidental és una malaltia infecciosa causada pel Virus del Nil Occidental, un virus de la família dels Flavivirus, a la qual també pertany el virus de l'encefalitis japonesa.
Es tracta d'una zoonosi (malaltia que es transmet dels animals a l'ésser humà) amb un cicle biològic complex.
Aquest virus, aïllat per primera vegada en humans a Uganda el 1937, va ser aïllat posteriorment en mosquits, aus i mamífers de diferents països d'Europa i Àfrica i a l'Índia.
El 1999 es van detectar per primera vegada casos de febre del virus del Nil occidental a la ciutat de Nova York.
Posteriorment, la malaltia es va anar estenent per tots els Estats Units, Canadà, Amèrica Central i les illes del Carib.
Durant l'última dècada s'ha detectat la circulació del VNO a diversos països europeus, com ara França, Espanya, Portugal, Àustria, Hongria, Romania i Itàlia.
Els darrers anys se n'han donat alguns brots, amb una important proporció de casos greus tant en regions temperades d'Europa com a l'Amèrica del Nord, de manera que ha esdevingut un risc per a la salut pública, humana i animal.
La infecció dona immunitat per a tota la vida.
No es disposa de vacuna per a l'ús en humans.
La principal via de transmissió és a través de la picada de mosquits infectats.
Els mosquits piquen aus infectades i el virus passa a les glàndules salivals del mosquit; quan torna a picar, injecta el virus als éssers humans i als animals, que els pot causar la malaltia.
El període d'incubació (interval des del moment de la infecció fins a l'aparició dels símptomes) se situa entre dos i catorze dies.
Es coneixen també altres vies de transmissió menys freqüents, com el trasplantament d'òrgans o la transfusió sanguínia a partir de pacients infectats.
No s'ha confirmat cap cas de transmissió de persona a persona, ni de transmissió del virus al personal sanitari assistencial, tot i que sí que se n'han descrit de transmissió del virus a personal de laboratori.
El cicle biològic implica un hoste vertebrat com a reservori primari que actua com a font d'infecció (aus) i un vector o agent de transmissió de la malaltia (mosquit culícid), i s'amplifica a través de la transmissió constant entre el mosquit vector i les aus.
S'han identificat fins a quaranta espècies de mosquits capaços d'actuar com a vectors, principalment del gènere Culex, algunes de les quals, com ara el Culex pipiens, es troben àmpliament distribuïdes a Catalunya.
La transmissió de la malaltia, per tant, està determinada pel cicle biològic i les densitats poblacionals del vector, i s'atura amb la desaparició dels mosquits transmissors durant els mesos freds.
Els éssers humans i altres mamífers, com ara els èquids, en són hostes accidentals o terminals que no contribueixen a la perpetuació del cicle.
En humans la infecció del VNO no produeix símptomes en el 80% dels casos.
Al 20% restant els pot causar febre >38,5 °C i almenys un dels símptomes següents: miàlgia (dolor muscular), artràlgia (dolor aticular), cefalea (mal de cap), fatiga, i fotofòbia (intolerància anormal a la llum).
També hi pot haver limfadenopatia (augment de la mida dels ganglis limfàtics) i exantema maculopapular (erupció a la pell).
La majoria dels casos infectats pel VNO són lleus.
Els casos greus (menys de l'1%) presenten afectació neurològica, com ara meningitis, encefalitis (inflamació del cervell) i síndrome de Guillain Barré (inflamació dels nervis) o paràlisi flàccida.
Les persones afectades són majoritàriament majors de cinquanta anys.
No hi ha cap medicament que pugui eliminar el virus.
El tractament es basa en el control dels símptomes.
Prevenció de picades de mosquits
Prevenció de la transmissió dels animals als éssers humans
Mesures per als bancs de sang i teixits
Les mesures de precaució per evitar les donacions de sang i teixits de persones exposades al VNO són les que disposa el Reial decret 1088/2005, de 16 de setembre, pel qual s'estableixen els requisits tècnics i les condicions mínimes de l'hemodonació i dels centres i serveis de transfusió.