Jordi (44 anys, pare del Joan, de 5 anys)
- En Joan està una mica obsessionat amb la mort.
Fa uns dies que ens pregunta si ens morirem el papa i la mama i diu que ell no vol que ens morim.
Quan va morir el seu avi fa un parell d'anys ens va semblar que no ho entenia gaire.
Com que no preguntava tampoc no li vam donar més explicacions.
Però fa uns dies la meva mare, que és molt gran, li va dir que es morirà aviat perquè és el que toca.
I des d'aleshores que no para de preguntar i parlar del tema.
Laura (42 anys, mare de la Carla, de 7 anys)
- La mort és un tema habitual en aquestes edats i a mida que van creixent.
Trobo que és normal que vulguin saber i preguntin.
Potser el Joan està angoixat per saber qui cuidarà d'ell si vosaltres moriu.
Jo crec que cal tranquil·litzar-lo i parlar del tema amb naturalitat.
Amb la Carla vam parlar molt d'això l'any passat, perquè va morir la mare d'una amiga seva de classe.
Com pots imaginar, tots necessitaven saber com, perquè, quan...
Nosaltres no sabíem ben bé com explicar-li, però la tutora ens va recomanar una sèrie de contes i pel·lícules que reforçaven el que estaven fent a l'escola i van ser de molta ajuda.
Montserrat (46 anys, mare de l'Anabel, de 8 anys)
Resulta que ha mort una tieta amb la que l'Anabel tenia molta relació.
De fet, fa temps que estava malalta i ja ens ho imaginàvem.
Ja li hem dit i s'ho ha pres prou bé, però el que no sabem ara és si fer-la participar en els rituals de comiat, si demanar-li que ens acompanyi al tanatori...
Hem sentit tantes coses que no sabem què fer!
Alguns diuen que no hi han d'anar mai, d'altres que sí...
Santi (55 anys, pare de la Rocío d'11 anys)
- La meva opinió és que n'heu de parlar amb ella.
La podeu convidar i, sobretot, demanar-li si hi vol participar.
Si us diu que no, no us quedeu amb la primera negativa, expliqueu-li la importància del comiat i d'anar-hi junts.
En qualsevol cas, li hauríeu de dir què és el que passa en els funerals, com són els rituals, què pot esperar, quines persones solen anar-hi... per tal que li sigui més fàcil decidir.
A més, li podríeu oferir alternatives per dir-li adeu a la seva tieta, com escriure-li una carta, fer un dibuix o collage amb imatges que li recordin la seva relació...
Pep (54 anys, pare del Cesc, de 7 anys, i del Robert, de 12 anys)
- Fa mig any que la mare del Robert i jo ens hem separat, i cada vegada ho porta pitjor.
Al principi ens va semblar que els nens ho portaven bé i que ho entenien.
De fet, la separació ha estat en termes amistosos i hem procurat que els nens la visquessin com una cosa normal entre els adults.
El petit va fent..., però el Robert no acaba d'encaixar-ho.
Té actituds desafiants, es mostra agressiu amb el seu germà, ens culpa de tot el que li surt malament...
Fa uns dies deia que vol que tornem a estar com abans, tots quatre junts, que segur que podem arreglar-ho.
Daniel (37 anys, tutor del Robert)
Al centre també hem anat veient que alguna cosa passava a casa.
D'un temps ençà, el Robert està més provocador.
Sovint està com desconnectat del grup, no presenta feines i ha començat a suspendre alguns controls.
De vegades, les separacions dels pares generen un procés de dol en els fills.
Cadascú necessita el seu temps.
En qualsevol cas, el que el Robert necessita és un acompanyament.
Us recomano que tingueu una conversa amb ell per demanar-li com se sent i aclarir els dubtes que tingui.
Oferiu-li també ajuda d'un professional, perquè de vegades els fills necessiten parlar-ho amb algú extern, que no tingui implicació emocional amb ells.
No vol dir que no us tingui confiança, és només una qüestió de no ferir-vos segons el que us digui.
Un psicòleg el pot ajudar a comunicar-se millor amb vosaltres.
Lucía i Joana (49 anys, mares acollidores de l'Ushman, de 14 anys)
- Ja ens imaginàvem que a l'Ushman li costarien tants canvis a la seva vida.
Està acollit a casa i des que va arribar a Catalunya ha estat en diversos centres d'acolliment de menors.
Al principi estava com enfadat amb el món i amb nosaltres.
Quan li preguntem com està, diu que abans anava a l'institut amb altres nois del centre d'acolliment, que els troba a faltar i que li agradaria viure aquí però anar a l'institut allà (però sap que això és impossible).
L'han posat en un grup de diversitat de segon d'ESO.
Diu que es veu gran i que va amb els "tontos" i que ell no és curt.
No vol que sortim junts els caps de setmana.
Només vol estar xatejant amb els amics d'abans.
Ja han passat cinc mesos des que està amb nosaltres i la cosa no millora.
Marta (52 anys, assessora especialista en dol d'un hospital)
Pel que m'heu explicat sembla un cas molt clar de dol migratori.
La migració, en tant que pèrdua d'una banda i incertesa i esperança de l'altra, va associada a un procés de dol que evolucionarà de diferent manera segons la persona, el que deixa enrere, el que troba al lloc on arriba i l'acolliment de què és objecte.
Tot això li està passant a l'Ushman.
Feu bé d'acompanyar-lo i oferir-li suport.
El dol migratori és extremadament complex perquè genera sentiments d'ambivalència entre el que s'ha perdut i el que es troba.
Penseu que hi ha diferents dols implícits: el dol per la separació de la família i els amics.
L'infant o adolescent nouvingut ha perdut la xarxa social de la família extensa i haurà d'estructurar la seva personalitat en un context sovint hostil i sense referents.
El dol per la llengua materna, per la cultura en general.
La pèrdua de valors culturals, tant importants per a la construcció de la seva identitat, com els hàbits alimentaris, la manera de vestir, de relacionar-se i, per últim, el dol per la terra.
S'acostuma a sentir nostàlgia per la terra, pel paisatge, pels colors, les olors, etc. Doneu-li temps.
Aneu a parlar amb l'orientador del centre i compartiu opinions per anar a una.
Oferiu-li espais per trobar-se amb el seu passat, que convidi algun amic dels que tenia al centre...
Demaneu-li sempre la seva opinió.