Boix acolorit que representa les Corts Catalanes (edició de les Constitucions de Catalunya, incunable del 1495).
Com el seu nom indica, la Diputació (Deputació, en el llenguatge del temps) del General fou una representació del General o Generalitat de Catalunya amb caràcter permanent i ordinari.
Per Generalitat, en el context històric medieval, cal entendre la universitat o comunitat dels súbdits del monarca de la Corona d'Aragó en els territoris del Principat de Catalunya i els comtats del Rosselló i la Cerdanya.
Emanada de la Cort General, que aplegava el rei i la representació estamental de la societat, la Diputació del General tenia la missió de portar a bon fi determinades decisions -bàsicament de caràcter fiscal- que exigien més temps que el breu lapse de la reunió parlamentària on s'havien acordat i que requeien en l'àmbit de les responsabilitats dels estaments o braços segons l'esperit pactista del règim feudal.
L'exercici de la jurisdicció fiscal de la Diputació del General va ser determinant per establir amb precisió els límits de Catalunya.
Així, la Val d'Aran, territori de senyoria reial autònom, es va integrar voluntàriament al Principat l'any 1410 i es va comprometre a contribuir a l'erari de la Diputació a canvi de protecció militar.
Dins el desplegament històric de la Diputació del General, hom pot diferenciar tres etapes:
L'aparició de la Diputació del General fou el resultat d'un procés històric gradual que abasta una vuitantena d'anys entre la darreria del segle XIII i el segle XIV avançat.
A la Cort de Barcelona celebrada el 1283 sota la presidència del rei Pere el Gran va quallar el règim pactista, segons el qual el sobirà no podia promulgar constitucions ni exigir impostos generals sense l'autorització dels tres estaments o Braços -el militar, l'eclesiàstic i el reial o popular- reunits en Corts.
A cada convocatòria, les negociacions parlamentàries entre el monarca i la representació estamental de la societat finalitzaven amb l'aprovació de la nova legislació per al govern de la terra, la reparació de greuges i el donatiu al monarca com a contrapartida.
Atès que la col·lecta d'aquest donatiu demanava més temps que el limitat de la Cort, calgué nomenar comissions estamentals per fer l'aplega i, en efecte, ja el 1289 en fou creada la primera.
Ara bé, ni aquesta comissió o diputació ni les constituïdes fins passada la meitat del segle XIV -normalment reduïdes al Braç reial, com a únic contribuent als donatius- tingueren altre caràcter que el d'uns organismes ad hoc, que desapareixien tan bon punt s'havia fet efectiva la tributació pactada.
Coincidint amb una etapa de decadència econòmica i demogràfica sota l'impacte de la Pesta Negra de 1348, el llarg regnat de Pere el Cerimoniós es caracteritzà per un seguit de conflictes interns i costoses guerres exteriors, que demanaren un esforç financer sostingut de tots els estaments i van fer irreversible la continuïtat de la diputació estamental i la formació d'un erari públic del reialme.
El 1359, a la Cort de Cervera, van ser nomenades dues comissions, una del Braç reial i l'altre dels Braços eclesiàstic i militar.
A les Corts Generals de Montsó de 1362-1363, foren creats a Catalunya, Aragó i València impostos sobre el comerç (entrades i eixides i bolla de plom), anomenats "generalitats" o drets del General.
Arran de la Cort de Barcelona-Lleida-Tortosa de 1364-1365, davant la insuficiència de la recaptació, es va configurar un deute consolidat, mitjançant la venda de censals i violaris carregats sobre aquells drets, fet que va implicar l'estabilització definitiva d'una única Diputació del General privativa de Catalunya, amb seu a la ciutat de Barcelona i residència a les cases del carrer de Sant Honorat que formen el nucli inicial de l'actual Palau de la Generalitat.
Val a dir que els estaments veieren la creació de la Diputació del General com una dura necessitat per evitar que la fiscalitat extraordinària entrés en l'òrbita del fisc reial -tal com passà a França, Castella i, en part, fins i tot a Anglaterra-, amb l'esperança de dissoldre-la tan aviat com fos possible.
La continuïtat de les demandes règies i, especialment, la necessitat de continuar pagant les pensions dels censals i violaris -que, al seu torn, va exigir l'augment de les tributacions per damunt de les exigències del donatiu- van fer impossible aquest desig de reversió.
En qualsevol cas, la prudent diferenciació entre la fiscalitat del General i la del rei fou la font de la prominència i durabilitat de la Diputació del General fins molt entrada l'Edat Moderna, ja en ple context d'afirmació de l'absolutisme monàrquic.
Acta de la Cort General de Catalunya de l'any 1359 celebrada a Cervera, on s'elegí el primer president de la Generalitat de Catalunya, Berenguer de Cruïlles (19 de desembre de 1359)
L'extinció del Casal de Barcelona el 1410, la situació excepcional de l'Interregne que finalitzà amb el Compromís de Casp de 1412 i la instauració d'una nova dinastia foren l'ocasió per a l'increment del poder polític de la Diputació del General en detriment de la sobirania monàrquica, amb canvis concretats des de la Cort de Barcelona de 1413.
Les noves funcions polítiques, compatibles amb una economia de la institució progressivament deficitària i mal gestionada, donaren lloc a una fase d'expansió de les activitats que desembocà, com a culminació d'un seguit de conflictes, en una Guerra Civil en què la Diputació s'enfrontà amb el rei Joan II (1462-1472).
A la sortida de la guerra, que tingué conseqüències nefastes en l'ordre econòmic per a la societat catalana i que posà en relleu les deficiències del funcionament de la Diputació del General i el seu caràcter oligàrquic, la monarquia triomfant, en la persona del fill i successor d'aquell rei, Ferran II, emprengué una reforma de la institució catalana en profunditat i orientada a introduir mecanismes de control extern, que foren posats en mans de poders emanats de la monarquia.
Després d'aquest redreç, a començament del segle XVI, una monarquia en expansió i amb bases territorials més diversificades depenia molt menys de les aportacions econòmiques servides per la Diputació del General i, en canvi, era interessada a incrementar les responsabilitats de la institució catalana en el govern del Principat al servei dels designis de la monarquia; però els diputats foren sistemàticament oposats a aquesta via de reforçament del seu paper polític dirigent a Catalunya.
En qualsevol cas, la reconstrucció econòmica del país després de la Guerra Civil permeté, al llarg de tot el segle XVI, la consolidació financera de la Diputació del General i el màxim desplegament de la seva xarxa institucional.
Hom pot distingir, doncs, dues fases de caràcter diferent:
Originada per les necessitats financeres de la monarquia, la Diputació del General havia esdevingut l'administradora d'un erari públic -un dels més antics d'Europa- i era, a començament del segle XV, la principal institució representativa del conjunt del Principat amb caràcter permanent.
Gràcies a aquesta posició eminent, la vacant produïda per la mort del rei Martí l'Humà el 1410 va exigir als diputats l'exercici de funcions obertament polítiques per gestionar l'Interregne i la successió al tron.
El Parlament General de 1410-1412 fou un període constituent, guiat per la voluntat de fer créixer els òrgans administratius i polítics de la Diputació del General i regular-ne els procediments i els controls, a través de campanyes fiscalitzadores i la formació d'un arxiu privatiu de la institució.
Arran de l'entronització de Ferran I, cap de la nova dinastia de Trastàmara, la Cort de Barcelona de 1413 va ser l'escenari de l'ofensiva pactista dels Braços que, seguida d'altres reformes en el mateix sentit els anys 1422-1424, 1433 i 1455, consolidà la institució sense alterar a fons el seu caràcter de representació dels estaments privilegiats, molt sovint exercida en detriment dels interessos populars.
D'una banda, els tres diputats generals i els tres oïdors de comptes -un per estament-, renovats per cooptació cada tres anys (el 1455 fou introduït un sistema mixt de cooptació i sorteig per insaculació), van governar la institució autònomament i es van constituir en tribunal de justícia inapel·lable en les causes relatives al règim jurídic dels seus oficials i a la recaptació i gestió dels impostos.
De l'altra, la mateixa Cort de 1413 els afegí funcions polítiques de defensa de la justícia i control de l'observança del dret general per part del monarca i els seus oficials, amb evitació de les contra faccions o vulneracions de les lleis paccionades.
El freqüent absentisme dels reis de la nova dinastia -que delegaren l'exercici local del seu poder en lloctinents- fou el rerefons del creixement de les funcions polítiques de la Diputació del General.
En reacció contra l'empresonament del primogènit reial Carles de Viana pel seu pare Joan II el 1460, els Braços constituïren un Consell del Principat format pels sis diputats i oïdors del General i una representació paritària dels estaments, que primer fou de 27 membres i després de 54.
Reconeguda per la monarquia en la Concòrdia de Vilafranca de 1461, que prohibia l'entrada del rei en el Principat sense autorització del Consell, aquesta Diputació del General reforçada assumí la direcció política de Catalunya en la Guerra Civil de 1462-1472, un conflicte que marcà l'apogeu i el punt final de l'embranzida política dels Braços.
En el curs de la guerra, Joan II fou declarat «enemic de la terra» i destronat per les institucions autònomes, i la corona catalana va ser lliurada, successivament i amb poca fortuna, a tres prínceps estrangers descendents del Casal de Barcelona per via femenina: Enric de Castella, Pere de Portugal i Renat d'Anjou.
L'aliança de Joan II amb Lluís XI de França -al preu de la cessió del Rosselló i la Cerdanya, més tard reintegrats- fou un dels elements que inclinà la balança en una guerra que causà grans danys al Principat i on l'oligarquia hagué d'enfrontar-se amb les reivindicacions populars, instrumentalitzades pel rei.
El 1469, Joan II va celebrar Cort a Cervera i féu aprovar a la seva facció l'establiment de noves imposicions, diferents de les generalitats, que, a partir d'aquell moment, quedaren relegades a un segon pla com a font econòmica fonamental per a la monarquia dins de Catalunya.
El triomf final de Joan II, que consolidà i incrementà aquesta nova fiscalitat reial al marge de la Diputació del General, fou rubricat en la Capitulació de Pedralbes de 1472, per la qual el Principat retornava a la sobirania del rei d'Aragó, qui, tanmateix, revalidava l'ordre institucional del Principat i les funcions i obligacions econòmiques de la Diputació.
Redreç i desplegament de l'administració, 1472-1593
A les Corts Generals de Barcelona de 1481, el rei Ferran II reafirmà el seu respecte per l'edifici aixecat pel pactisme en la constitució dita de l'Observança, que comença dient: «Poc valria fer Leys e Constitutions si no eren per nós e nostres Officials observades».
Però el sentit general que tingué, a partir d'aleshores, la densa tasca legislativa que impulsà fins al final del seu regnat el 1516, fou el reforçament del poder reial, amb la introducció de noves institucions de dependència règia, com la Inquisició -que topà immediatament amb la Diputació i les altres corporacions catalanes- i l'Audiència de Catalunya (fins aleshores l'Audiència Reial era itinerant i compartida per tots els reialmes de la Corona d'Aragó), o a través de la reforma de les ja existents, com ara el Consell de Cent barceloní o la mateixa Diputació del General.
El punt que permetia la intervenció reial en aquestes corporacions era la mala administració econòmica i especialment la impuntualitat en els pagaments als compradors de títols del deute públic, un problema que interessava els estrats alts de la societat catalana i on el rei, per tant, podia comptar amb el consens generalitzat si aconseguia sanejar les finances.
Ferran II mantingué segrestats tots els càrrecs de la Diputació durant els anys 1488-1493 i introduí el sistema de la insaculació (sorteig) per a l'elecció dels sis membres del consistori, amb l'objectiu de trencar el monopoli dels càrrecs per una oligarquia cada cop més restringida i corrupta.
Altrament, els processos de contrafacció i, en general, les reclamacions de la Diputació del General havien de ser dirimits per la nova Reial Audiència i, de fet, això anul·là les garanties de justícia, perquè mai aquest organisme emanat del rei condemnà cap oficial reial, i convertí la constitució «Poc valria» en paper mullat.
Al llarg del segle XVI, l'absentisme dels monarques hispànics va fer-se permanent i, si bé amb Carles I es van anar celebrant Corts amb una freqüència aproximada quinquennal, amb Felip I (II de Castella) les convocatòries es van fer més rares.
En aquest context, van sovintejar cada vegada més les Juntes de Braços, que es reunien a la mateixa Casa de la Diputació i suposaven una ampliació de la representació social important encara que desordenada.
Aquest nou paper dels estaments en el reforç i control de la Diputació, que neutralitzava en part els efectes del sistema insaculatori, fou consolidat a la Cort de 1585 amb la formalització de les Divuitenes o comissions emanades de la Junta de Braços amb l'objectiu d'executar les decisions polítiques sobre l'afer que havia motivat la convocatòria de l'assemblea.
A la darreria del segle XVI, l'estructura orgànica de la Diputació del General era encapçalada per tres diputats i tres oïdors de comptes (un per Braç), amb una presidència merament cerimonial sempre a favor del diputat eclesiàstic.
L'administració central, radicada a la Casa de la Diputació de Barcelona -ampliada i magnificada per la nova façana de la plaça de Sant Jaume-, constava d'un escrivà major, un regent els comptes i un racional, que tenien a les seves ordres diversos escrivans.
La recaptació tributària era encomanada a arrendadors i collidors dels diferents tributs.
En relació amb la funció fiscal, es va anar desenvolupant una xarxa estable de representants locals de la Diputació, que aproximadament coincidia amb les vegueries reials i abastava dues-centes trenta quatre poblacions, amb mig miler d'agents i un altre mig miler de mosquetes o espies delators.
Aquest desplegament institucional expressa de manera clara quina seguia sent la funció principal de la Diputació i, al mateix temps, reflecteix directament la rendibilitat del sistema impositiu propi i, indirectament, el gran augment dels ingressos derivat de la reconstrucció de la riquesa social de Catalunya, un cop superada la crisi de final del segle XV.
Portada de la compilació del 1588 de les Constitucions i altres drets de Catalunya.
L'any 1593, el rei va suspendre unilateralment una part important dels acords presos a la Cort de 1585 i, a partir d'aquell moment, s'inicià una etapa de conflictes intermitents, però progressivament greus, entre les institucions catalanes, aferrades al règim paccionat, i una monarquia amb una implantació internacional de caire imperial, que comportava no sols una tendència cap a l'exercici absolut del poder i la igualació dels règims dels diferents Estats de la Corona, sinó també uns compromisos bèl·lics continuats i molt gravosos en diversos fronts.
En conseqüència, els monarques de la primera meitat del segle XVII van pressionar intensament la Diputació del General, en un context de crisi social que s'aniria aprofundint.
El conflicte esclatà dramàticament l'any 1640 i originà una nova guerra civil que no deixa de recordar la del segle XV: separació de Catalunya respecte a la monarquia hispànica, aliança i després vinculació directa amb França, esgotament de l'experiència i retorn a la sobirania del rei d'Espanya i, com a balanç final, enfortiment del poder reial a Catalunya a partir de 1652 i cessió definitiva del comtat del Rosselló i part del de Cerdanya a França el 1659.
La subordinació irreversible de la Diputació al poder de la monarquia va ser compensada, en part, per l'organització de la Conferència dels Tres Comuns -la mateixa Diputació, el Consell de Cent barceloní i el Braç militar-, que mirà de defensar els interessos del Principat durant la darrera part del segle XVII i que, arran de la successió de Carles II el 1700, conduí el Principat des de l'acceptació inicial de Felip V de Borbó fins al canvi de bàndol a l'empara del pacte de Gènova de 1705.
El descabdellament de la Guerra de Successió, amb el setge i la capitulació de Barcelona l'11 de setembre de 1714 determinà l'abolició de la Diputació i de les altres dues institucions integrades en la Conferència dels Tres Comuns.
El conflicte amb la monarquia hispànica, 1593-1652
Entre 1599, a l'inici del regnat de Felip II (III de Castella), i 1701, arran de l'entronització de Felip IV (V), primer rei de la dinastia borbònica, no hi hagué altra celebració de Corts que la de l'any 1626, interrompuda, i represa el 1632, però finalment inconclusa per manca de possibilitat d'acord entre la monarquia i els representants de la societat catalana.
En molts aspectes, doncs, la darrera pedra de l'edifici constitucional de Catalunya fou posada a la Cort General de Barcelona de 1599.
Abans de quedar, de fet, interromput el funcionament polític normal de Catalunya, aquesta Cort, que comptà amb la presència prescriptiva del monarca, posà ja en evidència el conflicte constitucional que esclataria a l'inici del següent regnat, el de Felip III (IV) l'any 1622: els reis, allunyats físicament de Catalunya, pretenien que les institucions catalanes acceptessin els delegats del poder reial -lloctinents i capitans generals- abans que el nou monarca hagués jurat les constitucions.
El 1623, després de llarga resistència, fou acceptat un lloctinent interí que durà més de tres anys, fins que el monarca complí el requisit constitucional del jurament en ocasió de l'inici de la Cort frustrada de 1626.
Encara que el 1599 va quedar en suspens la intenció de cobrar la cinquena part dels ingressos dels municipis, la pressió fiscal de la monarquia sobre Catalunya anava augmentant, i els intents de cobrar el quint reprengueren el 1611 i afectaren la ciutat de Barcelona el 1620.
La resistència dels municipis fou emparada per la Diputació de la Generalitat, que va declarar inconstitucionals tant l'impost en si com els procediments dràstics per cobrar-lo.
Igualment, fou considerada contrafacció el reiterat intent virregnal de prohibir la possessió de determinades armes, argumentat pel greu problema del bandolerisme i la necessitat d'establir la seguretat pública, mentre que la Diputació instava les localitats a formar cossos defensius propis.
Un altre motiu de dissensió era la defensa externa del país i la cooperació amb els designis militars de la monarquia.
El mateix 1599 la Diputació va armar dues galeres per defensar les costes catalanes, però aviat es va trobar amb què la Capitania General les utilitzava per al transport de tropes a Itàlia i, després d'haver quedat preses a mans dels algerians el 1623, la representació catalana a la Cort de 1626 aprofità per insistir en la jurisdicció privativa del rei en matèria de defensa.
En aquesta reunió parlamentària, la part catalana s'oposà al projecte de la Unió d'Armes del ministre Olivares, que preveia el sosteniment estable d'un exèrcit de 16.000 homes pagats per la Diputació.
El fracàs de les negociacions parlamentàries, motivat per aquests i altres conflictes, deturà l'aprovació de noves lleis previstes per ampliar la base representativa de la Diputació i constituir la Sala de Sant Jordi, un tribunal de garanties constitucionals destinat a reformar l'Observança.
La Diputació nuà amb França el pacte de Ceret el 7 de setembre de 1640, pel qual Catalunya havia de rebre suport militar, se separaria de la Monarquia Hispànica i quedaria constituïda com a república lliure sota la protecció del rei francès.
Pau Claris convocà la Junta General de Braços, que s'erigí en la institució rectora de la nova situació, va fer oficials els compromisos amb França i la secessió i va emetre deute públic per finançar les despeses militars.
L'avanç victoriós de les tropes castellanes per Cambrils i Tarragona féu que la Junta cedís a les pressions franceses i proclamés Lluís XIII comte de Barcelona 23 de gener de 1641, tres dies abans de la batalla de Montjuïc, que deturà l'atac a Barcelona.
Encara que el pacte de Péronne de 19 de setembre de 1641 respectava les constitucions i el pactisme, els abusos sobre la població catalana i sobre les seves institucions, no sols no minvaren, sinó que s'incrementaren greument al llarg dels anys de domini francès, mentre que la guerra es perllongava sobre els territoris catalans, fins que la feblesa ocasionada per la minoria d'edat de Lluís XIV i la fractura institucional de la mateixa Diputació van facilitar els èxits de l'ofensiva castellana de 1651-1652, dirigida per Joan Josep d'Àustria, que entrà a Barcelona.
La guerra s'allargà encara fins que el tractat dels Pirineus de 1659 sancionà la annexió a França del Rosselló, el Conflent, el Vallespir i part de la Cerdanya.
La decadència institucional, 1652-1714
El retorn de Catalunya a la Monarquia Hispànica va implicar la subordinació de la Diputació del General a la Corona, mitjançant la instauració de noves regles per a la insaculació i l'obligació de participar en el sosteniment de les guarnicions militars assentades en territori català, mentre que la fiscalitat règia s'anava expandint.
El risc constant de fallida financera i l'absència de Corts van restringir extraordinàriament el marge de maniobra de la Diputació, que no va poder afrontar la persecució del frau fiscal ni actualitzar el sistema impositiu i que, en general, va esdevenir un instrument força dòcil en mans dels delegats del rei, sense excloure, però, protestes i denúncies per les recurrents contrafaccions.
La decadència institucional de la Diputació contrasta, a la segona meitat del segle XVII, amb la major vitalitat i el protagonisme del Consell de Cent de Barcelona, basats en una situació financera menys escanyada i en la recuperació de l'economia urbana.
En el curs dels darrers anys del segle va cobrar relleu una associació informal entre la Diputació, el Consell de Cent i el Braç militar en la denominada Conferència dels Tres Comuns, en el si de la qual, tanmateix, la Diputació es mostrà en general la part més propícia a seguir les indicacions de la Corona.
Arran de la mort de Carles II el 1700, els Tres Comuns acceptaren la continuïtat interina del lloctinent en exercici, i se'ls demanà també que acceptessin Felip d'Anjou com a rei -i el seu lloctinent- abans del jurament de les constitucions, que es produí a Barcelona, en ocasió de la celebració de les Corts de 1701-1702, les primeres després d'un segle d'interrupció.
A més de mesures favorables al comerç català, aquestes Corts foren fructíferes en l'esfera constitucional, sobretot per l'establiment d'un Tribunal de Contrafaccions.
El 1712, els exèrcits aliats es retiraren de la península i Catalunya va quedar lliurada a les seves pròpies forces.
El juliol de 1713, la Junta de Braços decidí, sota la pressió del Braç reial, oposar resistència als exèrcits borbònics, però aquests van anar ocupant el territori.
A l'abril de 1714 va començar el setge de Barcelona, defensada per les companyies creades pels gremis, sota les ordres d'Antoni Villarroel i Rafael Casanova.
L'assalt definitiu de la ciutat es produí l'11 de setembre: Casanova en resultà ferit i Villarroel cridà a capitulació.
El darrer reducte de resistència, Cardona, va capitular pocs dies després.
Plànol del setge de Barcelona de 1697