La invasió dels sarraïns a la península Ibèrica, al principi del segle VIII (711), tot aprofitant la inestabilitat política interna del regne visigot, va produir una profunda ruptura en l'evolució històrica peninsular.
Una gran part de la Península va adoptar les estructures socials i econòmiques del nou poble dominant, l'àrab.
En canvi, a la zona catalana del nord, la conquesta dels francs al final del mateix segle va donar lloc a la creació de la Marca Hispànica, és a dir, a la Catalunya prefeudal.
A la primavera del 713, Abd-al-Aziz ibn Mussa, fill de Mussa ibn Nussayr, governador de Kairuan, va firmar un pacte de capitulació amb el noble Teodomir, que reconeixia la sobirania islàmica i passava a administrar un ampli territori que abastava les conques dels rius Segura i Vinalopó, la futura kura de Tudmir, amb el centre a Oriola.
Aquest és el punt de partida de la islamització del Xarq al-Andalus, per la costa mediterrània ibèrica.
Malgrat una resistència desigual, va ser així com, entre els anys 712 i 718, diverses expedicions sarraïnes van iniciar l'ocupació de la major part del territori català.
L'aristocràcia hispanogoda va capitular en alguns llocs, la qual cosa els va permetre conservar béns, lleis i costums.
En d'altres, la resistència va comportar una lluita punyent que va conduir a la destrucció de ciutats com Tarragona.
Les conseqüències del triomf sarraí, consolidat des del 720, van ser notables.
En primera instància les de caràcter demogràfic, que van fer que les ciutats i la plana visquessin un veritable èxode humà, que es va refugiar a les muntanyes pirinenques.
El despoblament va originar una veritable desorganització social.
Mentre que les masses pageses van recuperar la llibertat en l'èxode, l'aristocràcia dominant va perdre en bona part el control social i l'excedent que posseïa.
L'esclavitud rural va iniciar aleshores una decadència irreversible al llarg dels segles IX i X. Les comunitats pageses, gràcies a l'absència d'un poder coercitiu eficaç, van adquirir un protagonisme rellevant en la nova societat del nord de la Península.
Amb uns Pirineus marítims fàcilment superables, la invasió sarraïna va continuar vers les Gàl·lies, on es va expandir per Occitània.
Les expedicions musulmanes van crear un clima general d'inseguretat arrasant collites i pobles.
El fre a l'avançada dels àrabs en terres del nord va tenir lloc l'any 732, quan els francs, comandats pel monarca franc Carles Martell, van aconseguir derrotar-los a Poitiers.
La monarquia franca, des del 732, aferma l'interès pel sud de les Gàl·lies i els Pirineus.
De les primeres lluites dels francs contra les escomeses islàmiques es va passar a la reconquesta de la Septimània i el Rosselló (759) i a la conquesta de les antigues terres visigodes.
El reialme franc, seguint una política de respecte cap a les poblacions autòctones, en un espai de 30 anys va incorporar, malgrat la resistència sarraïna d'alguns indrets, les seves lleis i els seus costums a les diferents ciutats del sud.
A la mort de Pipí el Breu l'any 768, la frontera franca arribava gairebé als Pirineus.
Carlemany, el seu successor, va seguir la mateixa política: crear un espai territorial, entre l'Ebre i la serralada pirinenca, que protegís el reialme de les envestides musulmanes.
L'èxit va ser parcial malgrat que les rebel·lions a la frontera septentrional d'Al-Andalus contra el poder cordovès van ser continuades.
La desfeta de Roncesvalls va fer fracassar l'expedició franca contra Saragossa l'any 778.
Aleshores, la política dels francs es va orientar vers el control de l'àrea pirinencomediterrània.
Entre els anys 785 i 789, els francs ja havien creuat els Pirineus.
Els habitants de Girona els van lliurar la ciutat sense resistència l'any 785, com van fer també abans del 789 els habitants de les comarques pirinenques de l'Urgell i la Cerdanya.
L'avenç franc cap al sud va topar amb les contraofensives cordoveses no reeixides del 793 contra Girona i la ciutat d'Urgell, que va ser destruïda.
Vic i Cardona van caure el 798 i finalment, el 801, ho va fer Madinat Barshiluna (Barcelona).
La conquesta de Barcelona el 801 per part de Lluís el Piadós va ser la culminació d'aquest avenç.
Les posteriors ofensives entre els anys 821 i 850 per arribar a l'Ebre i conquerir Tortosa van fracassar.
L'ocupació franca va delimitar, doncs, la frontera interna que separava l'àrea nord-oriental (la Catalunya Vella) de la resta de l'espai que continuarà sota domini musulmà fins al segle XII.
L'eix fluvial que seguia les serres exteriors del Prepirineu, definit pels rius Llobregat i Cardener, configurava la frontera de la Catalunya Vella.
Els conflictes no es lliuraven tan sols en terra ferma.
Durant el període de reconquesta franca, la pirateria normanda i la sarraïna van crear una gran inseguretat en el litoral.
Es va formar una espècie de policia marítima, que va tenir com a base a les costes catalanes el comtat d'Empúries, per tal de combatre-la.
L'any 813, el comte d'Empúries, Ermenguer, juntament amb el seu estol, va derrotar una expedició sarraïna en aigües de Mallorca, encara lliure del domini islàmic.
Molts dels llinatges autòctons van ser marginats del poder en benefici de comtes d'origen franc.
Aquesta política va portar tensions i revoltes no reeixides com les protagonitzades per Aissó a l'àrea central de la Catalunya Vella (Bages, Osona) entre el 826 i el 827.
Malgrat que es van produir algunes incursions islàmiques, com la coneguda ràtzia d'Almansor, que destruiria la ciutat de Barcelona l'any 985, les fronteres de la Catalunya Vella es van mantenir fins al segle XII amb la reconquesta de la Catalunya Nova i l'ocupació de Lleida i Tortosa en temps de Ramon Berenguer IV, comte de Barcelona.
Pel que fa a l'estructura social, s'ha de tenir en compte que la manera en què es repoblaven les terres conquerides amb nous colons va donar lloc a una estructura social i a unes relacions econòmiques entre els diversos grups socials que configurarien l'estructura de la Catalunya prefeudal.