Resum: La Llei de claredat planteja greus problemes, tant en termes de contingut (les seves disposicions són imprecises, excessives, arbitràries, possiblement siguin contràries al principi d'igualtat política entre votants, etc.), com en termes de la forma en què va ser adoptada.
Promulgada unilateralment pel Parlament federal, la llei està vulnerant, en alguns aspectes, la facultat que tenen les assemblees legislatives provincials per organitzar eleccions i referèndums a escala provincial i, en alguns altres aspectes, la competència exclusiva del poder constituent per modificar, d'acord amb la Part V de la Constitució de 1982, les normes supralegislatives –escrites o no– que conformen el dret constitucional canadenc.
Malgrat que diversos autors han criticat o elogiat l'adopció de la Llei de claredat, aquest estudi té com a objectiu qüestionar, no tant l'oportunitat política d'aquesta llei, sinó la seva constitucionalitat.
En l'examen de les discrepàncies existents entre els requisits esmentats pel Tribunal Suprem del Canadà en referència a la secessió del Quebec de 1998 i els establerts per la Llei de claredat, el nostre propòsit és demostrar que la modificació de normes supralegislatives per recomanació del Tribunal Suprem pertany al poder constituent i no pas al Parlament federal.
Paraules clau: referèndum; Canadà; Quebec; sobirania; democràcia; autodeterminació; dret a decidir; nació subestatal; majoria; estat de dret.
Resum: Des de la crisi financera mundial de 2007-2008, la banca privada ha estat rescatada per la intervenció financera pública dels estats, cosa que ha portat molts estats europeus a la vora d'una crisi econòmica greu, amb forts desequilibris en els seus deutes sobirans.
Amb l'entrada en vigor de l'anomenat pacte fiscal de la Unió Econòmica i Monetària, alguns estats europeus han modificat la seva Constitució per fer front als problemes financers i pressupostaris que pateixen, tractant també de reduir la despesa pública de les institucions locals.
La Constitució italiana va ser modificada el 2012, principalment per la introducció del principi d'equilibri estructural dels pressupostos
públics com a regla general per a qualsevol de les institucions públiques i autoritats locals.
Això ha donat lloc a una major rellevància de la dimensió macroeconòmica en l'avaluació de les polítiques públiques, com a conseqüència del fet que els conceptes de la ciència econòmica hagin impregnat els preceptes constitucionals, i està conduint des de principis de 2012 a l'elaboració de programes específics per a l'ambiciosa revisió de la despesa pública.
L'assaig analitza tots aquests temes des d'una perspectiva tant jurídica com institucional, a més de macroeconòmica, especialment a través de la reconstrucció del significat preceptiu i normatiu del concepte revisió de la despesa pública.
Paraules clau: Unió Econòmica i Monetària; modificacions constitucionals; equilibri pressupostari; revisió de la despesa pública; efectes macroeconòmics; institucions locals i regionals; autogovern financer.
Resum: El 24 de novembre de 2013 s'ha celebrat un referèndum tant al cantó del Jura com a la regió coneguda com Jura bernès o Jura del sud (tots dos a Suïssa), en el marc dels acords polítics obtinguts fa anys per a la solució definitiva de la qüestió jurassiana.
La utilització de mecanismes de democràcia directa, l'autonomia territorial o el partenariat institucional en l'àmbit jurassià ofereixen un model interessant de reflexió per a la gestió de conflictes territorials en altres llocs d'Europa.
L'especificitat del règim polític suís emmarca la gestió pacífica i consensuada del conflicte jurassià, però no evita extreure'n conseqüències o anàlisis que puguin resultar d'interès per a altres àmbits institucionals.
En particular, podria incentivar a Espanya la racionalització administrativa en l'àmbit local sobre una base consensuada d'alteració de determinats límits provincials amb la participació directa de les poblacions afectades.
Paraules clau: Suïssa; Jura; referèndum; dret a decidir; autodeterminació; cantons; autonomia; federalisme.
Professor titular de Dret Administratiu de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: La Unió Europea recull a l'article 2 TUE els valors fundacionals comuns de la mateixa Unió i dels estats que la integren, el compliment dels quals és condició indispensable per pertànyer a la Unió i també per romandre-hi.
Aquests valors tenen naturalesa estructural i els seus efectes es projecten sobre les competències i el dret europeu i també sobre l'àmbit intern dels estats.
A partir d'aquesta premissa, la hipòtesi de treball d'aquest article és la de determinar com aquests valors poden comprometre l'actuació dels estats en el tractament polític i jurídic d'un procés de secessió territorial interna i en quina mesura el compliment dels valors fundacionals (especialment els de democràcia, legalitat i respecte dels drets de les minories) pot condicionar aquest capteniment.
En concret, l'article analitza, d'acord amb el significat i els efectes que caldria donar als valors esmentats, si es respecta la seva integritat quan un estat, en aquest cas l'Estat espanyol, nega sistemàticament la possibilitat de fer un referèndum consultiu o una consulta sobre el futur polític de Catalunya en contra de la voluntat democràtica expressada majoritàriament i de manera reiterada, emparant aquesta negativa només en una lectura restrictiva i formalista de la legalitat interna.
L'article també compara aquesta situació amb la d'altres escenaris internacionals i valora les conseqüències polítiques i jurídiques que podria tenir des de la perspectiva europea, considerant els esforços de les institucions comunitàries en els darrers anys per establir mecanismes d'alerta i precursors per evitar amenaces a la integritat dels valors fundacionals.
Paraules clau: Unió Europea; valors fundacionals UE; procés de secessió; referèndum consultiu; consulta sobre el futur polític de Catalunya.
Professora titular de Dret Administratiu de la Universitat de Girona
Resum: Aquest article té per objectiu analitzar, des d'una perspectiva del dret comparat, els mecanismes de control establerts per garantir el compliment de la limitació constitucional del deute públic a Espanya i Alemanya.
En concret, s'analitzen la Llei alemanya de creació del Consell d'Estabilitat per a la prevenció de situacions de crisis pressupostària, en comparació amb la Llei orgànica d'estabilitat pressupostària i sostenibilitat financera, posant l'accent especialment en el procediments, els mitjans d'intervenció i els òrgans encarregats de fer complir els límits de dèficit estructural establerts per la Unió Europea.
Aquesta anàlisi comparada permet contrastar dues maneres ben diferents d'afrontar les obligacions imposades per la Unió Europea en matèria de limitació del deute públic en els estats compostos.
En el cas alemany, el legislador federal assumeix que l'obligació de compliment dels límits d'endeutament i de dèficit públic correspon tant a la Federació com als Länder i sotmet ambdós nivells d'administració territorial al control del StabilitätsRat, que és un òrgan de participació conjunta.
En el cas espanyol el legislador estatal sotmet els nivells territorials no estatals i, en concret, les comunitats autònomes, a un estricte control per part del Ministeri d'Hisenda i limita a funcions merament consultives el paper del Consell de Política Fiscal i Financera.
D'aquesta manera no només no es dóna una resposta satisfactòria als eventuals incompliments per part de l'Administració de l'Estat, sinó que s'estableixen importants desequilibris en la relació entre l'Estat i les comunitats comunitats autònomes.
Paraules clau: mecanismes de control del deute públic; Consell alemany d'estabilitat pressupostària; Consell de Política Fiscal i Financera.
Professor visitant de l'Àrea de Dret Financer i Tributari de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: El present estudi analitza l'aplicació del principi constitucional de solidaritat interterritorial a Espanya i a Alemanya centrant-se en la qüestió dels seus límits.
Inicialment es presenta el cas d'Espanya, incloent tant les comunitats autònomes de règim comú com les forals i prestant especial atenció als límits a la solidaritat que va introduir l'Estatut d'autonomia de Catalunya, i que en part van ser declarats inconstitucionals pel seu caràcter unilateral.
Aquestes previsions estatutàries s'havien inspirat en gran mesura en els principis seguits a Alemanya, com el de prohibició d'anivellament total o el d'"ordinalitat", motiu pel qual la segona part de l'article analitza la normativa d'aquest país i la seva interpretació per la jurisprudència constitucional.
En general, la situació existent actualment a tots dos estats no és tan dispar, ja que, malgrat la sentència del Tribunal Constitucional sobre l'Estatut, el sistema de finançament aprovat el 2009 continua aplicant aquests principis.
Tanmateix, a diferència del que succeeix a Alemanya, a Espanya destaca l'asimetria provocada per l'escassa contribució dels territoris forals a la solidaritat, aspecte que resulta injustificat i que per tant s'hauria de corregir.
Paraules clau: solidaritat interterritorial; compensació financera interterritorial; federalisme fiscal.
Responsable de Desenvolupament Autonòmic de l'Institut d'Estudis Autonòmics i professor associat de Dret Constitucional de la Universitat de Barcelona
Resum: L'article analitza les sentències del Tribunal Constitucional 130/2013, de 4 de juny, i 135/2013, de 6 de juny, relatives a la Llei 38/2003, de 17 de novembre, general de subvencions, amb la finalitat de posar en relleu fins a quin punt aquelles sentències reflecteixen alguns dels aspectes nuclears del funcionament de l'Estat de les autonomies, com ara la irrellevància dels estatuts d'autonomia, les duplicitats i la concurrència competencial, el factor econòmic com a fonament de les més variades decisions i polítiques estatals, la delimitació de les competències estatals a partir de criteris aliens al repartiment competencial –com és l'interès general o les finalitats constitucionals a què han de tendir les polítiques públiques–, i, en darrer lloc, l'adaptabilitat de la doctrina constitucional a les actuacions de l'Estat.
Arran de l'anàlisi d'aquests punts, l'article arriba a la conclusió que l'Estat autonòmic, en la seva formulació actual, està esgotat per a qualsevol comunitat territorial que cerqui en el règim de descentralització política una resposta que satisfaci plenament els seus desitjos d'autogovern.
Paraules clau: Estat autonòmic; delimitació de títols competencials; estatuts d'autonomia; potestat de foment; duplicitats; supletorietat; planificació de l'activitat econòmica; doctrina constitucional.
Professora titular de Dret Administratiu de la Universitat Rovira i Virgili
Resum: Aquest treball analitza l'abast de les competències estatals i autonòmiques –amb especial referència a Catalunya– en matèria d'expropiació forçosa a partir de l'anàlisi de les previsions constitucionals i estatutàries i de la jurisprudència constitucional.
Malgrat que la CE atribueix a l'Estat la competència de "legislació sobre expropiació forçosa", la jurisprudència constitucional, més enllà de la funció estrictament executiva, ha reconegut algunes competències autonòmiques en la matèria.
Aquestes competències recauen fonamentalment sobre dos aspectes: la definició legal dels supòsits en què és procedent utilitzar l'expropiació mitjançant la declaració de la causa expropiandi, en àmbits sectorials de competència autonòmica; i la possibilitat de creació i regulació d'òrgans propis de valoració a efectes de la fixació del preu just.
En el cas específic de Catalunya, les possibilitats obertes per l'article 159.4 del nou EAC –dedicat a les competències sobre expropiació forçosa– i, en particular, la pretensió inicial d'ampliar des d'una perspectiva funcional les competències de la Generalitat en aquest àmbit, amb la incorporació de la potestat reglamentària ad extra como a conseqüència de la clàusula general que defineix les competències executives (art. 112), ha quedat frustrada amb la Sentència del TC 31/2010, de 28 de juny.
Paraules clau: expropiació forçosa; dret de reversió; bases del règim jurídic de les administracions públiques; procediment administratiu comú; legislació; competències executives.