La síndrome de la mort sobtada del lactant és la mort sobtada i inexplicable d'un nadó que no arriba a l'any, mentre dorm.
A Catalunya, és una de les causes principals de mortalitat durant el primer any de vida.
També rep els noms de mort al bressol i síndrome de mort infantil sobtada.
Des del 1992 les taxes de la síndrome de mort sobtada del lactant han baixat considerablement després que s'alertés els pares sobre la conveniència d'ajeure els nadons de costat o de panxa enlaire per reduir-ne la probabilitat.
S'han defensat moltes teories i actualment molts metges i investigadors creuen que la síndrome no és un fenomen únic, sinó que està causat per diversos factors que quan es donen alhora provoquen la mort del bebè.
Alguns dels factors són els problemes amb l'estimulació del son i la incapacitat de percebre una acumulació de diòxid de carboni a la sang.
Gairebé tots els casos es presenten de manera inadvertida i asimptomàtica mentre es pensa que el nadó està adormit.
La síndrome de la mort sobtada del lactant té més probabilitats de produir-se entre els dos i quatre mesos d'edat i el 90% es presenta cap als sis mesos.
És més freqüent durant l'hivern, amb un pic màxim al gener.
Els factors següents han estat vinculats a un risc més gran:
Aquesta síndrome afecta més els nens que les nenes.
Encara que els estudis mostren que els nadons amb factors de risc presenten més probabilitats de patir-la, l'impacte o importància de cada factor encara no està ben definit ni entès.
Algunes investigacions han formulat la hipòtesi que dormir de bocaterrosa crea pressió sobre la mandíbula del bebè, fa que s'estrenyin les vies respiratòries i que es faci més difícil respirar.
Segons una altra teoria, dormir de bocaterrosa pot incrementar el risc que l'infant "torni a respirar" l'aire de la seva pròpia exhalació, sobretot si dorm sobre un matalàs tou o amb roba de llit, ninots de peluix o un coixí a prop de la cara.
Quan això passa, la superfície tova crea una espècie de cavitat al voltant de la boca del bebè on queda retingut l'aire exhalat.
A mesura que el bebè respira la pròpia exhalació, el nivell d'oxigen al seu cos disminueix i el diòxid de carboni s'acumula.
Finalment, la falta d'oxigen contribueix a la mort per la síndrome de mort sobtada del lactant.
Mentre que la majoria de malalties es diagnostiquen per la presència de símptomes específics, la síndrome de mort sobtada del lactant es diagnostica després, un cop descartades altres causes possibles de mort.
Revisar la història mèdica de l'infant i l'ambient en què viu ajuda a distingir altres morts provocades per accidents, maltractaments i afeccions no diagnosticades (trastorns cardíacs o del metabolisme), d'un cas de mort per la síndrome.
Els resultats de l'autòpsia poden ser útils per ajudar a investigar la causa de la síndrome.
Les lleis poden exigir una autòpsia en cas d'una mort inexplicable.
Fins que no se sàpiga la naturalesa de la síndrome, la prevenció total no serà una realitat.
Però existeixen una sèrie de recomanacions per reduir-ne els riscos:
La notable quantitat de proves que indiquen que dormir de bocaterrosa pot contribuir a la síndrome de mort sobtada del lactant va fer que, el 1992, l'Acadèmia Americana de Pediatria recomanés que tots els lactants sans menors d'un any dormin de panxa enlaire.
Des de llavors, la taxa de mort ha disminuït més d'un 50% encara que continua sent la causa principal de mort en els lactants més petits.
Per això, és important recordar als pares aquesta recomanació.
A molts pares els preocupa que en ajeure els seus nadons de panxa enlaire es puguin ofegar amb la pròpia saliva o vòmits, però no hi ha un increment en el risc d'ofec en nens sans que dormen de panxa enlaire.
Per als que pateixen la malaltia del reflux gastroesofàgic o malformacions de les vies respiratòries superiors, dormir de bocaterrosa pot ser una opció millor.
Cal consultar-ho amb el pediatre o la pediatra.
És possible que les criatures entre els quatre i set mesos que ja es poden girar sols i canviar de postura mentre dormen, prefereixin no estar de panxa enlaire tota la nit.
A partir d'aquest moment, es pot deixar que escullin la posició per dormir que prefereixin.
Els pares que han perdut un nen per la síndrome de mort sobtada del lactant tenen una gran necessitat de suport emocional i pateixen sentiments de culpa perquè no es troba cap causa per a aquest tipus de mort.
Aquests sentiments poden agreujar-se per les investigacions que per llei han de fer la policia o d'altres persones per determinar la causa de la mort.
La determinació del moment apropiat per a un embaràs posterior és causa de preocupació per a molts pares.
Es recomana teràpia de família per ajudar els germans i tots els membres de la família a afrontar la pèrdua del nadó.