I. El conseller de Política Territorial i Obres Públiques sol·licita el dictamen d'aquesta Comissió Jurídica Assessora sobre el Projecte de decret d'aprovació del reglament de desplegament general de la Llei 5/1998, de 17 d'abril, de ports de Catalunya.
En tractar-se d'una disposició de caràcter general que es dicta en desplegament d'una llei, la competència de la Comissió és la que preveu amb caràcter preceptiu l'article 3.1.b) de la seva Llei reguladora.
La competència de la Generalitat per regular aquesta matèria es recull com a exclusiva en l'article 9.15 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, en matèria de ports, sens perjudici del que disposa l'article 149.1.20 de la Constitució espanyola respecte dels ports d'interès general, marina mercant, abanderament de vaixells, il·luminació de costes i senyals marítims.
En el Dictamen 206/2001, aquesta Comissió Jurídica Assessora ja assenyalà que, d'acord amb la jurisprudència del Tribunal Constitucional (STC 227/1988 i STC 149/ 1991), la titularitat pública d'un bé és separable de l'exercici d'aquelles altres competències públiques que tenen com a suport material o físic aquest bé, de manera que la titularitat estatal del domini públic maritimoterrestre constitucionalment establerta no predetermina les competències que tenen atribuïdes l'Estat i les comunitats autònomes.
Aquesta competència estatutària és la que empara la Llei de ports de Catalunya que ara es desplega, que abasta, bàsicament, la regulació de la planificació, la construcció, la gestió i l'explotació, i la seva continuació i extinció, dels ports, les dàrsenes, les marines interiors i les instal·lacions marítimes de competència de la Generalitat.
El Govern de la Generalitat està facultat per aprovar mitjançant decret el Projecte sobre el qual es dictamina.
A banda de la potestat reglamentària que té reconeguda en l'article 71.e) de la Llei 3/1982, també la disposició final segona de la Llei de ports de Catalunya faculta el Govern i el conseller competent per dictar les normes necessàries per desplegar la Llei.
Al llarg dels preceptes de la mateixa Llei figuren diverses remissions a les normes reglamentàries per completar o desplegar-ne el contingut.
Respecte d'aquestes, el Projecte no ha satisfet les remissions fetes als articles 4, 62.1 i 68.4 de la Llei, relatives, respectivament, a les característiques tècniques i els requisits mínims que han de tenir els ports, les dàrsenes, les instal·lacions marítimes i les marines interiors; l'exercici per l'Administració dels drets de tempteig i retracte en la transmissió de concessions; i la determinació dels criteris de valoració perquè l'antic concessionari pugui gaudir d'un dret de tempteig en el concurs restringit per a la continuació de l'explotació.
Aquestes insuficiències no s'adiuen del tot amb la denominació de «reglament general», de manera que caldrà ponderar la conveniència de mantenir el caràcter parcial de la norma projectada.
Cal tenir present que la Llei conté, a més, dues habilitacions i dos manaments reglamentaris específics.
La disposició final segona es refereix a l'elaboració d'un reglament de policia portuària, que ja fou aprovat per Decret 206/2001, de 24 de juliol, dictat d'acord amb el Dictamen 296/01 d'aquesta Comissió Jurídica Assessora.
L'altra habilitació, inclosa a la disposició final tercera, estableix que, sens perjudici de les competències municipals pel que fa a les urbanitzacions maritimoterrestres, s'ha de regular el domini públic portuari mitjançant un reglament específic pel que fa als dics d'abric, la bocana, els canals d'entrada, la xarxa de canals interiors, amb les seves aigües i reclaus o entrants de parcel·la, la franja de servei adjacent al canal, la dàrsena esportiva, i les superfícies a terra necessàries per a les instal·lacions i els serveis portuaris de les marines interiors.
Aquesta previsió d'una reglamentació específica per a les marines interiors, que sens dubte es justifica per la seva especialitat i singular connexió amb l'ordenació urbanística, com posa en relleu l'article 96 de la Llei, presenta aspectes concrets en relació amb l'articulat del Projecte, ja que, com es veurà, se li atorga caràcter supletori.
Pel que fa a l'elaboració i la tramitació del Projecte, s'han confegit els documents i els tràmits requerits pels articles 63 i 64 de la Llei 13/1989, com són la memòria, amb la taula de disposicions afectades, un estudi econòmic acurat i l'informe sobre l'impacte de gènere.
El Projecte s'ha sotmès a l'informe d'altres departaments interessats, d'altres administracions, estatal i locals, d'entitats portuàries, i s'ha tramès a consulta de més de cinquanta entitats, clubs nàutics, concessionàries de ports esportius, i del Consell de Cambres de Catalunya.
La Comissió de Govern Local de Catalunya n'ha informat, i ha posat de manifest els defectes de tramitació soferts i la seva possible esmena.
Les al·legacions formulades en aquest tràmit han estat objecte d'informe, amb dos annexos, per la Direcció General de Ports, la qual les valorà individualment, tot i que hagués estat potser més aclaridor donar-ne un tractament més sistemàtic.
L'expedient es clou amb l'informe preceptiu dels serveis jurídics, segons disposa l'article 65 de la Llei 13/1989, que amb el rigor que li és propi formula nombroses consideracions i observacions.
Malgrat això, no s'ha elaborat una versió nova del Projecte amb posterioritat, com hagués estat oportú de fer, de manera que el text sotmès a dictamen d'aquesta Comissió Jurídica Assessora és el mateix sobre el qual ha informat l'Assessoria Jurídica del Departament.
La maduració del Projecte per part de l'Administració responsable, que ha de tenir en compte tots els elements incorporats a l'expedient, no ha assolit, per tant, el grau desitjable.
En aquest sentit, aquesta Comissió Jurídica Assessora estima que les observacions que formula l'Assessoria Jurídica han d'ésser degudament ponderades i tingudes en compte per l'Administració, i només després d'aquesta actuació per part de l'Administració competent és oportuna la intervenció de la Comissió Jurídica Assessora.
En aquest cas és indubtable que si s'acceptessin aquelles observacions, sens dubte el text del Projecte milloraria ostensiblement, sens perjudici de les consideracions que aquí es faran.
V. Des d'un punt de vista formal i de tècnica legislativa, cal notar que la disposició projectada incorpora directament en el seu articulat el Reglament pel qual es desplega la Llei.
Tal com indica l'informe de l'Assessoria Jurídica del Departament, fóra més convenient que el Projecte de decret l'integrés un únic article que tingués per objecte l'aprovació del Reglament general de la Llei 5/1998, de 17 d'abril, de ports de Catalunya, que hauria de figurar en un annex.
Així mateix, les disposicions transitòries, addicionals i final també haurien d'incorporar-se en el decret i no pas en el reglament.
Així mateix, l'índex sistemàtic que precedeix el text, malgrat la seva utilitat, no és d'inclusió habitual.
En tot cas, cal revisar-lo perquè no coincideix exactament amb el contingut del Projecte, del qual cal revisar també la numeració dels capítols, així com les referències que s'hi fan en el preàmbul.
Pel que fa al contingut normatiu del Projecte de reglament, es formulen les consideracions que segueixen.
En primer lloc, i amb caràcter general, cal advertir sobre l'aprovació recent, un cop entrada la sol·licitud de dictamen a aquesta Comissió, de la Llei 13/2003, de 23 de maig, reguladora del contracte de concessió d'obra pública, que incideix en diversos aspectes de les matèries regulades pel Projecte, especialment en tot allò que fa referència a la concessió per a la construcció i l'explotació dels ports i les dàrsenes.
Respecte del capítol primer, que conté les disposicions generals, s'observa: Article 1: d'acord amb la funció del reglament, i el títol que adopta, és més precís assenyalar que la regulació relativa als aspectes que s'esmenten es fa «en desplegament i d'acord amb el que disposa la Llei de ports de Catalunya».
Article 2: s'ha objectat que les definicions que conté aquest precepte o bé reprodueixen parcialment les de la Llei, i aleshores no cal reiterar-les, o bé no hi encaixen exactament.
Aquesta Comissió estima que la funció reglamentària, d'acord amb la jurisprudència constitucional i contenciosa administrativa, permet, precisament, un desplegament i una concreció o precisió de les definicions legals, àdhuc amb un contingut innovador de l'ordenament, sempre i quan amb això no es contradigui la Llei o se'n desvirtuï el sentit, situació que no s'observa en el cas que ens ocupa.
Article 3.2: pel que fa al domini públic portuari de les marines interiors, es preveu l'aplicació supletòria del reglament respecte de la normativa de desplegament prevista en la disposició final tercera de la Llei de ports, a la qual ja s'ha fet referència.
És més ajustat a la finalitat de l'habilitació legal específica i a allò que disposa l'article 94.3 de la Llei de ports que, d'acord amb allò que ha observat l'Assessoria Jurídica, aquesta declaració es faci en la normativa específica i que, mentre no es dicti, es prevegi en una disposició transitòria incorporada al Projecte sobre el qual es dictamina, l'aplicació del reglament a les marines interiors.
El capítol segon regula la construcció de nous ports, dàrsenes i instal·lacions marítimes i ampliació de les existents.
Amb caràcter general, convé posar en relleu que el Projecte de reglament introdueix en els articles 5, 6.1.b), 7, 19.2, 26 i 32 un canvi que incideix directament en la regulació material de la norma, atès que desdobla l'àmbit objectiu de la concessió administrativa de construcció i explotació, tot permetent que la concessió pugui tenir per objecte o bé únicament la construcció, o be únicament l'explotació.
És a dir, en tots els preceptes de la llei en què es fa referència a la concessió administrativa per construir i explotar un port, el Projecte de reglament preveu la possibilitat de dissociar la construcció de l'explotació, amb la qual cosa la concessió administrativa per construir i explotar passa a tenir tres possibles objectes: construir, explotar, o construir i explotar.
Aquesta modificació, que no es justifica en l'expedient administratiu, provoca també una discordança amb la llei i amb la seva interpretació sistemàtica, atès que aquesta sempre es refereix a la modalitat de concessió administrativa per construir i explotar, llevat de l'article 39.b) de la Llei, que permet que l'objecte de la concessió sigui únicament la construcció.
En el cas que es mantingués aquesta voluntat de considerar separadament la construcció de l'explotació, caldria ponderar la conveniència de regular reglamentàriament l'adjudicació de l'explotació dels ports construïts per concessió i la relació entre qui els ha construït per explotar-los en règim de concessió i l'explotador mateix.
En aquest sentit, la Llei 13/2003 esmentada, del contracte de concessió d'obra pública preveu, certament, el desdoblament possible entre la construcció de la infraestructura i la seva explotació.
Tal com ja s'ha avançat, convé que l'Administració efectuï una consideració general del Projecte en relació amb la Llei esmentada.
Article 5: la possibilitat de signar convenis amb altres administracions públiques amb la finalitat d'atorgar-los concessions administratives portuàries s'ha d'ajustar als termes de la legislació de contractes i al dret comunitari, tenint en compte que, en sentit estricte i malgrat la dicció equívoca de l'article 38.1 de la Llei de ports, no es tracta dels convenis de col·laboració que estan exclosos d'aquesta segons l'article 3.1.c) del Decret legislatiu 2/2000.
D'altra banda, no és justificable que l'excepcional motivació de l'adjudicació per conveni només s'hagi de fer quan existeix una altra concessió sol·licitada.
Fóra més adequat objectivar la situació en relació, per exemple, amb les necessitats posades de manifest en el pla de ports de Catalunya, o amb aquelles altres que l'Administració cregui oportú fixar.
Article 7.2: s'hi hauria de mantenir per a les dàrsenes l'expressió «concessió administrativa» que s'utilitza per als ports (article 7.1), per tal de no sembrar dubtes respecte de la naturalesa jurídica de la institució.
Article 10: es refereix a un primer apartat de l'article que no existeix.
Article 12: pel que fa a l'informe d'adscripció del domini públic, cal tenir en compte les observacions formulades per part de l'Assessoria Jurídica.
A més, aquesta Comissió observa que no és correcta l'atribució d'efectes presumptes favorables a la manca d'emissió de l'informe d'adscripció, ja que contradiu allò que disposa l'article 83.3 de la Llei 30/1992.
Aquesta observació es formula amb caràcter d'essencial.
En fi, convé que l'Administració consideri si no es tracta d'un supòsit d'informe determinant per a la resolució, a què fa referència l'article 83.2 d'aquesta Llei, amb els efectes que s'hi preveuen.
Article 18: en relació amb el canvi de titular de la sol·licitud de concessió, s'exigeixen unes garanties de solvència econòmica i financera al nou titular que són excessivament imprecises i que no s'exigeixen al sol·licitant inicial.
La major protecció de la seguretat jurídica aconsella millorar la claredat, la concreció i la coherència del text.
Els articles 21 a 25 regulen la concessió dels ports naturals a favor dels ajuntaments, que poden dur a terme la gestió de forma directa o indirecta.
A l'expedient s'ha plantejat, d'una banda, la manca de competència de la Generalitat per regular la utilització dels ports naturals, perquè es considera que es tracta d'una instal·lació marítima menor que, segons l'article 110. b) de la Llei de costes, és competència de l'Administració de l'Estat.
La Llei de ports de Catalunya defineix, en l'article 2.a), el port marítim com a conjunt d'aigües abrigades, d'espai terrestres que hi són continguts, d'instal·lacions i d'accessos terrestres que tenen les condicions físiques naturals o artificials i, si escau, d'organització necessàries per fer les operacions pròpies de cada port.
L'article 3.1 de la Llei, en establir la classificació dels ports, defineix els ports naturals com els constituïts per les aigües abrigades, per la mateixa disposició natural del terreny, o els parcialment abrigats, que es destinen a l'ancoratge de temporada d'embarcacions de pesca, esportives o d'esbarjo.
L'apreciació que fa l'Administració de l'Estat en el sentit de sostenir que el projecte vulneraria les competències de l'Estat en matèria de gestió d'instal·lacions marítimes menors (article 110.b) de la Llei de costes), només es podria prendre en consideració si el legislador català regulés una instal·lació menor, com ara un embarcador, un pantalà o un varador; però no un port, la singularitat del qual precisament rau en el fet que no requereix que s'efectuïn obres d'abric i que presta el servei durant la temporada.
D'acord amb la regulació legal que desenvolupa el projecte de reglament, la diferència entre un port artificial i un port natural radica en la presència d'obres d'abric que permetin obtenir un refugi permanent.
És a dir, la manca d'obra d'abric artificial converteix els ports en abrics d'embarcacions de temporada, període durant el qual poden prestar els mateixos serveis portuaris que els ports artificials.
D'acord amb la doctrina del Tribunal Constitucional continguda en la STC 149/ 1991, sobre la Llei de costes, el fet que les instal·lacions marítimes menors esmentades en l'article 110.b) de la Llei de costes no tinguin la consideració de ports, ni formin part d'aquest, és el que legitimaria que l'Administració de l'Estat en tingués la competència i que els ports quedessin exclosos de la Llei de costes.
D'altra banda, la STC 40/1998, sobre la Llei de ports de l'Estat i de la Marina Mercant, declarà inconstitucional i anul·là l'article 4 d'aquesta Llei que, en establir el concepte d'instal·lacions marítimes, restringia el de ports sens perjudici de mantenir les competències de l'Estat sobre les instal·lacions marítimes menors, segons l'article 110.b) de la Llei de costes.
En definitiva, és possible interpretar que la Generalitat és competent per regular els ports naturals amb el benentès que no formen part del concepte d'instal·lació marítima menor a què fa referència l'article 110.b) de la Llei de costes.
Aquestes consideracions es podrien aplicar igualment a les instal·lacions marítimes i a les marines seques (articles 27 a 33).
Una altra qüestió que es planteja respecte dels articles 21 i següents és l'admissibilitat de la reserva que el Projecte de reglament fa respecte de la gestió dels ports naturals a favor dels ajuntaments, els quals serien lliures de decidir, discrecionalment, si exploten ells mateixos els ports naturals o estableixen una forma indirecta de gestió amb la participació dels particulars.
Es tracta d'una possibilitat que la Llei de ports no preveu expressament.
La cobertura de l'article 40.1 de la Llei, tot i que fa referència a persones jurídiques públiques i privades com a eventuals concessionàries, no efectua cap reserva a favor dels ajuntaments en exclusiva, i el règim legal que en deriva no té res a veure amb la possibilitat d'aquesta reserva, atès que es refereix a la iniciativa privada.
L'article 53 de la Llei de costes és l'únic que preveu l'autorització, només a favor dels ajuntaments per als serveis de temporada a les platges, situació que té certa similitud amb l'explotació de temporada dels ports naturals.
En aquest cas, si s'entengués que és aplicable per analogia aquesta previsió de la Llei de costes, en virtut de la similitud indicada, es podria interpretar que dóna prou cobertura a la reserva de l'explotació dels ports naturals a favor dels ajuntaments.
En un altre ordre de consideracions, la data final del període de funcionament, esmentada a l'article 24.3 del Projecte, es deu referir al 30 de setembre i no pas al 31.
X. En relació amb la cessió d'elements portuaris, regulada a l'article 34, cal observar el següent: Article 34.3: amplia els supòsits objectius de cessió dels elements portuaris previstos en l'article 60 de la Llei de ports, atès que aquest tercer apartat inclou la possibilitat de cedir «la gestió i explotació de la instal·lació portuària», mentre que l'article 60 de la Llei només preveu la «cessió temporal de l'ús i gaudi d'elements portuaris ».
En aquest sentit, la lectura i la interpretació sistemàtica dels cinc apartats de l'article 60 de la Llei, permeten inferir que les cessions d'elements portuaris permeses són temporals de l'ús i gaudi de determinats elements portuaris que no estan reservats a l'ús públic subjecte a tarifa, i concretament als amarratges i els espais de terra; no la cessió global de la gestió i l'explotació, ja que això suposaria una veritable subrogació en la posició del concessionari, duta a terme sense l'autorització de l'Administració portuària.
Així doncs, aquest apartat no s'ajusta a la Llei de ports, tal com també ha fet notar l'Assessoria Jurídica en el seu informe; de manera que l'observació es formula amb caràcter d'essencial.
Article 34.4: preveu que els contractes que concerti el concessionari amb tercers s'han de trametre a l'Administració portuària un cop formalitzats.
Aquesta podrà exigir-ne la rescissió en els casos que preveu el mateix reglament.
Això no s'ajusta estrictament al que disposa l'article 60 de la Llei de ports, ja que aquesta únicament preveu la remissió d'un contracte tipus a l'Administració portuària, a l'efecte de comprovar ex ante si els contractes que el concessionari formalitzarà amb tercers per a l'ús i el gaudi dels elements portuaris se subjecten a les clàusules de la concessió.
En definitiva, la Llei estableix un control per tal de garantir els interessos legítims que es vehicula a través de la fiscalització administrativa prèvia d'un contracte tipus, i la possibilitat d'introduir-hi clàusules mínimes de garantia.
Per tant, aquest apartat no s'ajusta a la Llei, la qual cosa s'observa amb caràcter essencial.
Article 35: en el cas de les transmissions, exigeix uns requisits als nous titulars que no s'exigeixen per als concessionaris inicials.
També, en aquest cas, la millor protecció de la seguretat jurídica aconsella aclarir la confusió que això pot crear.
D'altra banda, d'acord amb el manament exprés de la Llei, ja indicat, caldria regular els aspectes relatius al tempteig i al retracte.
Article 36: convé millorar la redacció dels apartats 3 i 4 per tal d'aclarir quins són els supòsits que no tenen la consideració d'una modificació de la concessió, i que han de seguir els altres procediments corresponents.
En efecte, l'article 63 de la Llei de ports estableix que «es poden autoritzar modificacions en la concessió que no comportin l'ampliació de la zona de servei i l'edificació d'obres i instal·lacions no previstes en el projecte de construcció».
En canvi, l'apartat 4 de l'article 36 del Projecte de reglament sobre el qual es dictamina accepta que sí que són possibles aquestes noves obres i instal·lacions, no previstes en el projecte de construcció; només que no els dóna caràcter de modificació de la concessió, sinó de nova concessió.
Article 37: regula la pròrroga de les concessions que s'han atorgat per un període inferior al màxim establert en la legislació vigent en matèria de domini públic maritimoterrestre.
La Llei de ports de Catalunya no preveu aquest supòsit de pròrroga directa a favor del mateix concessionari, a diferència del que preveu, per exemple, l'article 81 de la Llei de costes o bé l'article 54.6 de la Llei de ports, de l'Estat, que no són d'aplicació al cas dels ports de competència autonòmica, sinó que, a l'article 68, només regula la continuació de l'explotació del port més enllà del termini de la concessió i per a la qual cal efectuar un concurs amb publicitat i, lògicament, amb concurrència.
D'aquesta continuació de l'explotació se n'ocupa el Projecte de reglament en el seu capítol sisè.
No s'ajusta a la Llei, doncs, permetre una pròrroga directa sense concurs; de manera que es formula l'observació amb caràcter d'essencial.
En relació amb la utilització del domini públic portuari, es formulen les observacions següents: Article 40.4: l'Administració portuària competent pot sol·licitar lliurement un informe a qualsevol altra entitat o organisme -públic o privat-, a més dels supòsits establerts en el paràgraf anterior, quan considera que l'atorgament de la concessió administrativa pot afectar els seus interessos o les seves competències.
El supòsit de fet per tal que l'Administració portuària pugui sol·licitar altres informes és que aquesta hagi apreciat que s'afecten els interessos o competències dels dits organismes.
En aquest cas resulta més correcte entendre que la sol·licitud de l'informe esdevé preceptiva, fins i tot per aplicació de l'article 84 de la Llei 30/ 1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú, relatiu a l'audiència dels interessats; condició que, sens dubte, exerceixen les entitats i els organismes afectats en els seus interessos o competències.
En el cas de les competències municipals és clara la jurisprudència constitucional -STC 40/1998 i 204/2002, entre d'altres-, que considera contrari a l'autonomia local garantida per la Constitució el fet que la norma no prevegi la intervenció municipal com a necessària i preceptiva.
En el cas de competències estatals, d'acord amb la Llei de costes i la STC 149/ 1991, cal entendre que l'informe del Ministeri corresponent és preceptiu quan les obres puguin produir una alteració del domini públic o afectar la costa i la seva regressió.
Article 41.3: en relació amb el procediment d'autorització de les ocupacions del domini públic portuari, l'informe de l'Ajuntament s'ha de sol·licitar en tot cas, ja que, d'una banda, qualsevol utilització o ocupació del sòl, encara que sigui en domini públic portuari, afecta la competència municipal en matèria d'ordenació i utilització del sòl, en els termes de l'article 66.3.d) del Text refós de la Llei municipal i de règim local de Catalunya, i la de seguretat en llocs públics, lletra a) del mateix article.
I d'altra banda, el preàmbul de la Llei de ports de Catalunya, en referir-se als usos permesos en les zones de servei portuàries, declara que els ports constitueixen un element dinamitzador de l'economia del municipi, i posa de manifest l'apreciació que la mateixa Llei fa de la incidència en els interessos municipals.
Article 42.2 i 3: en relació amb l'ús residencial o d'habitació, i, en concret, l'ús hoteler de l'espai portuari, figuren a l'expedient les al·legacions de l'Administració de l'Estat, que considera que la Generalitat no és competent per regular aquesta matèria, ja que es tracta d'una excepció a les prohibicions generals establertes en l'article 32, en relació amb el 25.1.a) de la Llei de costes.
Concretament, afirma que aquestes excepcions únicament les podria introduir l'Estat per als ports d'interès general, com així ho va fer en la modificació de la Llei estatal de ports de 1992, efectuada per mitjà de la Llei 62/1997, respecte del seu article 55.2.
Certament, aquest article 55.2, després de prohibir expressament l'ús de residència o habitació, només preveu l'autorització excepcional del Consell de Ministres per a usos hotelers i, lògicament, es refereix només als ports d'interès general, als quals es dedica tot.
Per la seva banda, la Direcció General d'Urbanisme del Departament de Política Territorial i Obres Públiques al·lega que no hi ha habilitació legal en la Llei de ports per introduir aquesta autorització d'ús hoteler.
En efecte, l'article 30.3.b) de la Llei de ports de Catalunya preveu que es puguin autoritzar ocupacions i instal·lacions que es destinin a residència o habitació «en els termes que disposa la normativa estatal aplicable», però sense que prevegi expressament, per als ports de competència de la Generalitat, l'autorització excepcional dels usos hotelers.
El Projecte de reglament reitera el precepte legal pel que fa a l'ús de residència o habitació (article 42.2) i, a continuació, independentment de l'anterior, estableix el règim de l'autorització excepcional pel Govern dels usos hotelers (article 42.3).
És cert, per tant, que la previsió introduïda per l'article 42.3 no té cobertura en la Llei de ports de Catalunya.
Per tant, aquesta observació es formula amb caràcter d'essencial.
Aquesta Comissió Jurídica Assessora sosté que la remissió a la «legislació estatal aplicable», en una interpretació estricta, no es pot entendre feta eficaçment en favor de l'article 55.2 de la Llei de ports, de l'Estat, ja que aquest es refereix únicament i exclusivament als ports d'interès general, en els termes de l'article 1 de la mateixa Llei i, per tant, no constitueix «legislació estatal aplicable» als ports de competència de la Generalitat.
El més adequat, des del punt de vista de la cobertura legal de l'actual desplegament reglamentari, a banda del punt de vista de la coherència de l'ordenament jurídic català, és que ha de ser la Llei de ports de Catalunya la que, en l'àmbit de les seves competències, reguli les prohibicions i les autoritzacions excepcionals dels usos.
En no haver-se fet així, s'ha de formular l'observació -que té caràcter d'essencial- del fet que l'article 42.3 i el consegüents apartats 4, 5 i 6, no s'ajusten a l'ordenament jurídic.
Pel que fa als plans especials, la redacció de l'article 58.2 del Projecte, en preveure l'informe de l'Administració de l'Estat, pot donar lloc a confusió respecte de l'abast de l'informe, tal com s'ha posat de manifest en l'expedient.
Pot ésser més aclaridor referir-se al fet que l'informe se sol·licita a l'efecte de la Llei de costes en el seu conjunt i no esmentar només l'article 49.
Un cop considerades les observacions que s'han formulat, i tingudes en compte aquelles que es formulen amb caràcter d'essencials als fonaments jurídics VII, X i XII, es pot elevar al Govern el Projecte de decret d'aprovació del reglament general de desplegament de la Llei 5/1998, de 17 d'abril, de ports de Catalunya.