L'atermenament del domini públic maritimoterrestre és una operació tècnica que consisteix a identificar i delimitar quins terrenys reuneixen les característiques descrites per al domini públic maritimoterrestre a la Llei de costes, per tal d'establir quin és el límit que els separa de la propietat privada.
El domini públic maritimoterrestre existeix en tot cas, estigui delimitat o no, ja que està definit per les seves característiques naturals.
L'Administració constata aquesta realitat i la declara públicament, mitjançant la tramitació i resolució dels procediments de delimitació.
De fet, amb el terme delimitació es designen tant el procediment administratiu com l'acte administratiu a què dóna lloc.
En efecte, per fer efectives les seves finalitats, la Llei de costes ordena a l'Administració pública, en aquest cas al Ministeri per a la Transició Ecològica i el Repte Demogràfic:
Que determini el DPMT, és a dir, que el delimiti i asseguri la seva integritat i adequada conservació, adoptant, si escau, les mesures de protecció i restauració necessàries.
Que garanteixi l'ús públic del mar, de la seva ribera i de la resta del DPMT, sense més excepcions que les derivades de raons d'interès públic degudament justificades.
Que reguli la utilització racional d'aquests béns en termes acords amb la seva naturalesa, els seus fins i amb el respecte al paisatge, al medi ambient i al patrimoni històric.
Que aconsegueixi i mantingui un adequat nivell de qualitat de les aigües i de la ribera del mar.
La Constitució assenyala que la zona maritimoterrestre, les platges, les aigües interiors, el mar territorial i els recursos naturals de la zona econòmica i la plataforma continental són béns del DPMT, i la Llei de costes precisa aquests conceptes.
Per tant, és la Constitució i, a la seva empara, la Llei de costes, la que determina l'existència dels béns de DPMT.
Aquest és un domini públic natural, de manera que els béns que l'integren ho fan per les seves característiques naturals, no per l'afectació a cap fi concret.
No depèn, per tant, de la discrecionalitat administrativa que un bé sigui o no de DPMT, sinó que hi han de concórrer les característiques previstes en els articles 3, 4 i 5 de la Llei de costes.
A part del mar territorial i altres béns situats en el mar i en el llit marí, a la franja maritimoterrestre cal incloure els penya-segats sensiblement verticals fins a la seva coronació, els illots que no siguin propietat privada, els terrenys guanyats al mar per causes naturals o artificials, o els terrenys que van ser delimitats en algun moment i que han perdut les seves primitives característiques naturals per qualsevol causa.
És un dels espais que integren domini públic maritimoterrestre.
Això vol dir que no tot el domini públic maritimoterrestre és zona maritimoterrestre, però la zona maritimoterrestre és sempre domini públic maritimoterrestre.
La ZMT la integren els següents espais:
1) La franja de terreny que poden aconseguir les ones del mar en els forts temporals coneguts.
És a dir, no només on arriben habitualment les ones, sinó fins on poden arribar en situacions extraordinàries, molt poc freqüents.
Per aquesta raó, en molts llocs el domini públic maritimoterrestre i, concretament la ZMT, pot arribar a zones situades a una cota bastant superior al màxim nivell de la marea.
2) Tots els aiguamolls costaners, com estuaris, aiguamolls, albuferes, marjals, llacunes interiors, saladars, terrenys baixos situats per sota del nivell del mar susceptibles de ser inundats per l'aigua del mar, o en els que emanin les seves aigües per filtració.
3) La ZMT s'estén també al llarg de les marges dels rius fins on es faci sensible l'efecte de la marea.
La ribera del mar és una part del domini públic maritimoterrestre.
La ribera del mar és sempre domini públic maritimoterrestre, però no tot el domini públic maritimoterrestre és ribera del mar i per aquesta raó, quan no coincideixen, el límit del domini públic maritimoterrestre se situa sempre per darrere, és a dir, terra endins del límit de la ribera de la mar.
Per expressar-ho d'una manera molt sintètica, la ribera del mar la integren la zona maritimoterrestre (ZMT) i les platges.
Per aquesta raó, en algunes zones de la costa el domini públic maritimoterrestre, i més concretament la ribera de la mar, abasten una superfície considerable, com passa quan les zones humides litorals estan situades darrere de cordons dunars que les separen de mar obert.
El concepte de ribera de la mar és important perquè és el que marca el límit a partir del qual es mesura l'amplada de la servitud legal del domini públic maritimoterrestre, com la zona de protecció.
Una servitud és una limitació legal que s'imposa sobre un dret de propietat per alguna raó d'interès general i, per tant, recau sempre sobre terrenys de propietat privada.
La zona de servitud de protecció no és de domini públic maritimoterrestre (DPMT), és la franja de propietat privada que hi confronta, on el dret de propietat està subjecte a algunes limitacions regulades a la Llei de costes.
Aquestes limitacions volen garantir la integritat física del DPMT, l'accés lliure i l'ús públics, davant la possibilitat d'actuació dels propietaris sobre les seves finques en aquesta franja confrontant amb el DPMT.
Arxiu gràfic de l'atermenament del domini públic maritimoterrestre, de la ribera de mar i de les zones de servitud de trànsit i de servitud de protecció.