Les paparres són artròpodes que parasiten externament un gran nombre d'animals silvestres, tant mamífers com aus i rèptils, els animals domèstics, i també poden picar als humans.
Existeixen més de 1000 espècies descrites arreu del món i es classifiquen en dos grups, segons la duresa de la cutícula o membrana que els revesteix el cos: les toves (família Argasidae ) i les dures (família Ixodidae ).
Les més importants per a les mascotes i l'ésser humà són les dures.
Una paparra fixada al cos generalment no causa dolor i el més freqüent és que la picada no provoqui cap dany, o únicament una petita lesió a la pell.
Però algunes poden estar infectades amb organismes patògens i transmetre'ls mentre s'alimenten.
Això pot causar malalties en les persones, com la febre botonosa, la malaltia de Lyme, la febre recurrent, l'encefalitis transmesa per paparres, la babesiosi, la tularèmia o la febre hemorràgica de Crimea-Congo, entre d'altres.
La millor manera de prevenir les malalties transmissibles per paparres és evitar-ne la picada.
Les paparres passen per 4 estadis de maduració durant el seu cicle biològic: ou, larva, nimfa i adult.
El cicle complet dura habitualment 2-3 anys, però pot ser més curt en funció de l'espècie i si les condicions ambientals són favorables.
Pot desenvolupar-se completament sobre un mateix hoste o pot tenir dos o tres hostes diferents (és el més freqüent en les espècies de paparres presents a Europa).
Necessiten alimentar-se de sang de l'hoste per passar a l'estadi següent i completar el seu cicle biològic.
Les fases de nimfa i adult són les etapes on les paparres poden atacar les persones i transmetre malalties.
Il·lustració gràfica de la mida d'una paparra segons les etapes del cicle vital.
L'època de major activitat de les paparres va des de la primavera fins a la tardor, especialment durant els mesos d'estiu, però algunes estan actives també durant l'hivern, sobretot en zones càlides.
Estan àmpliament distribuïdes arreu del món.
Són més abundants en zones boscoses i en paratges rurals, on habiten animals silvestres i a més es donen les condicions mediambientals adequades de vegetació, llum i humitat per al desenvolupament del seu cicle vital.
Acostumen a estar habitualment a terra o a l'herba, esperant que passi un animal per alimentar-se d'ell.
També es poden trobar en explotacions ramaderes, estables, gosseres i en zones urbanes cobertes d'herba, com parcs i jardins, generalment associades a la presència d'animals domèstics.
L'home interacciona amb les paparres accidentalment, ja que no és l'hoste preferit de cap espècie de paparra.
En activitats a l'aire lliure i viatges
Si practiqueu senderisme, caça o altres activitats en contacte amb la natura, o viatgeu a zones endèmiques de malalties transmeses per paparres, és important que conegueu aquestes recomanacions.
Tingueu en compte que les picades de paparra normalment no són doloroses i de vegades les paparres adherides poden passar desapercebudes; per això és important examinar bé tot el cos.
Examineu les vostres mascotes i l'equipament
Extremeu les mesures per evitar la picada de paparres
Extraieu-la al més aviat possible
La majoria de les malalties transmeses per paparres requereixen que el paràsit s'adhereixi i ingereixi sang durant algunes hores abans que la persona o l'animal s'infecti; per això és tan important treure-la al més aviat possible, preferiblement per un professional sanitari.
Si heu d'extreure-la vosaltres mateixos:
Procediment d'extracció d'una paparra.
Si en el decurs d'un mes després de la picada apareix febre, erupció a la pell o algun altre malestar, cal que us adreceu al centre de salut més proper i expliqueu que us va picar una paparra (informeu el personal mèdic quan i on).
Centers for Disease Control and Prevention (CDC) (pàgina en anglès)
Guia d'actuació davant la picada d'una paparra.
Relació de biocides autoritzats per al control de paparres.
Capacitació relacionada amb l'ús de biocides.