projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
La resposta no pot ser taxativa: totes dues denominacions són correctes i normatives, però la tria de la forma més adequada, estel o estrella, depèn del context comunicatiu.
El Diccionari de la llengua catalana de l'Institut d'Estudis Catalans, el diccionari normatiu, en l'entrada estel, ens defineix com a primera accepció, dins l'àmbit de la llengua general, que un estel és un cos celeste amb llum pròpia.
En la mateixa entrada, una segona accepció ens indica que, dins l'àmbit de l'astronomia, un estel és una esfera de gas en equilibri que emet energia produïda en el seu interior per reaccions nuclears.
I, d'altra banda, el mateix diccionari ens informa que el mot estrella pot funcionar com a sinònim d'aquestes dues accepcions de estel que hem esmentat.
En canvi, en el Diccionari de física, elaborat conjuntament per la Universitat Politècnica de Catalunya, Enciclopèdia Catalana i el TERMCAT i consultable en el web del TERMCAT, dins l'àrea d'astronomia, astrofísica i cosmologia, trobem que tots els termes compostos i derivats referits a aquestes esferes de gas es formen amb la base estel i no pas amb estrella: estel binari, estel doble o estel variable.
Així mateix, el substantiu estel dona lloc a l'adjectiu estel·lar, que forma part d'altres termes relacionats: espectre estel·lar, evolució estel·lar o vent estel·lar.
Aquest fenomen, la preferència lèxica en contextos especialitzats, és un tret característic de la terminologia: dintre l'univers conceptual d'un àmbit del coneixement els termes tenen un comportament propi, que no té per què replicar els patrons i els usos del marc de la llengua general, ni tampoc els d'altres llengües.
En aquest cas és rellevant la diferent etimologia de les dues denominacions.
Així, mentre estel és un derivat directe del llatí (probablement d'un llatí vulgar * stēlum ), documentat en català ja al segle XIV, estrella és una denominació presa del castellà (la qual, al seu torn, també deriva del llatí, de stella ), introduïda en català posteriorment a estel.
El mot estel, doncs, és la forma genuïna i més antiga en català, i per això probablement és la forma que es considera preferent en la creació de termes especialitzats.
Per completar aquest bit de terminologia, posem en escena un altre terme relacionat: estel fugaç.
El Diccionari de física ens indica que un estel fugaç és un meteor, és a dir, una llampada que es produeix quan un meteoroide incideix a velocitat hipersònica en l'atmosfera terrestre i, pel fregament amb les capes superiors de l'aire, la seva energia cinètica es converteix en energia tèrmica que el volatilitza totalment o parcialment.
En català, doncs, parlem de pluges d'estels (o pluges de meteors ) i per això els noms d'aquests fenòmens són en masculí plural: els Perseids, els Gemínids o els α- Centàurids.
Si voleu ampliar tota aquesta informació, a més a més del Diccionari de física ja esmentat, podeu consultar el criteri de noms de pluges d'estels que va ser aprovat pel Consell Supervisor i el recurs interactiu que el difon.
Antibarió, antiquark, antipartícula α... però anti-matèria fosca.
Sabeu quan hem de posar guionet en aquestes denominacions?
Producció d'un bosó de Higgs a l'experiment CMS del LHC. / CERN
La matèria és tot allò que, juntament amb l'energia, forma l'univers físic.
És constituïda per partícules subatòmiques que s'organitzen en àtoms, molècules... fins a arribar a constituir els objectes observables a ull nu.
L' antimatèria sorgeix com a oposició a la matèria, i és formada per antipartícules, que tenen les mateixes característiques que la partícula a la qual van associades però amb la càrrega elèctrica i altres càrregues oposades.
Sembla un joc de paraules, però és que l'univers terminològic de les antipartícules és ben particular.
Tota partícula té la seva antipartícula, llevat d'algunes que actuen com a antipartícules de si mateixes (per exemple, el fotó, el pió neutre o l'hipotètic fermió de Majorana ).
Les antipartícules es caracteritzen perquè, en interaccionar amb la seva partícula associada, poden desaparèixer ambdues i, amb l'energia alliberada en aquesta anihilació, es poden produir noves partícules.
De manera anàloga a les "parelles" terminològiques matèria / antimatèria i partícula / antipartícula, els noms de les diverses antipartícules també se solen formar anteposant el prefix anti - al nom de la partícula corresponent: antibarió, antileptó, antiquark, antielectró (que també rep el nom de positró ).
El símbol de l'antipartícula consisteix en el de la partícula corresponent amb un màcron afegit: així, el símbol de l'antiquark u és ū.
L'antielectró, el símbol del qual és e +, n'és una excepció.
Pel que fa a l'escriptura, com hem vist, els noms de les antipartícules i altres conceptes del mateix àmbit nocional s'escriuen sense guionet entre el prefix i el radical ( antiquark, antimatèria ), ja que es tracta de denominacions formades per derivació.
Aquesta norma general ens pot plantejar dubtes quan es tracta de denominacions compostes de més d'un mot.
Segons la normativa ortogràfica catalana actual, escriurem un guionet quan el prefix anti- precedeix un sintagma lexicalitzat, això és, un sintagma que ja té un significat propi i que sempre s'usa de la mateixa manera, com passa a anti-matèria fosca.
Tot i que el terme antimatèria també existeix, en aquest cas la unitat de significat de base és matèria fosca, i no matèria, és a dir, que el prefix anti- modifica el concepte matèria fosca, no el concepte matèria.
En canvi, caldrà escriure antiquark u i antipartícula α (no *anti-quark u i *anti-partícula α ), perquè en aquest cas estem denominant un tipus d'antiquark (l'u) i un tipus d'antipartícula (l' α ), no un tipus de quark u i un tipus de partícula α.
Si voleu saber-ne més, dels noms i les definicions de partícules i antipartícules, podeu consultar el Diccionari de física, obra en què també trobareu altres termes relacionats amb la física d'altes energies.
L'internet de les coses ha obert un debat terminològic sobre com s'ha de traduir l'adjectiu anglès wearable, habitualment utilitzat per a qualificar els nous dispositius que incorporen prestacions tecnològiques avançades a estris d'ús personal com ara roba, ulleres, rellotges o altres accessoris amb sensors especials.
Si tenim en compte la multitud de contextos lingüístics en què s'utilitza aquesta forma, ens adonem que tant en català com en altres llengües properes com el castellà o el francès convé tenir en compte les necessitats comunicatives de cada situació per traslladar amb la màxima precisió els significats originals.
Les formes portable o vestible/de vestir/per a vestir, que es poden considerar calcs de l'anglès, són totes adequades lingüísticament si hem de qualificar formes nominals genèriques com ara dispositiu, ordinado r o tecnologia; d'aquesta manera, l'adjectiu fa evident que es tracta de tecnologia que s'integra en la indumentària: per exemple, dispositiu portable, tecnologia vestible...
En canvi, quan en el context comunicatiu d'aquest fenomen s'ha d'adjectivar formes com ara indumentària o complements, o encara més específicament ulleres, rellotge, braçalet o roba, no sembla que funcionin els adjectius portable i vestible, ja que estem parlant d'estris que ja es consideren una part de la vestimenta, i en canvi l'ús es decanta per utilitzar formes com ara tecnològic, connectat o fins i tot digital o intel·ligent, que aporten el complement semàntic necessari per fer entendre que es tracta de peces que incorporen prestacions tecnològiques avançades.
Aquesta fluctuació en la utilització d'adjectius que aporten la vinculació amb la tecnologia és recurrent en aquest llenguatge d'especialitat, ja que des de l'inici de l'encuny de neologismes en l'àmbit d'Internet i les noves tecnologies han esdevingut concurrents en molts contextos les formes electrònic, digital, en línia, virtual... totes lingüísticament adequades i amb matisos semàntics difícils de traçar en molts sintagmes: botiga electrònica / botiga virtual, tràmit electrònic / tràmit virtual / tràmit digital.
D'altra banda, la forma catalana corresponent a l'anglesa wireless és sense fil, que s'aplica a la comunicació que utilitza un canal de ràdio o infraroigs, o en general qualsevol sistema que no requereixi la connexió física entre transmissor i receptor.
Tot i que s ense fil és la forma més genèrica, recollida en el diccionari normatiu, en alguns casos, per precisió semàntica, s'utilitza també la forma sense cable.
En aquests casos, recomanem doncs de prendre, d'entre els recursos lingüístics propis del català, el que més es pot adaptar a la voluntat comunicativa que volem transmetre en un context determinat.
Si voleu conèixer més exemples de termes formats amb wearable i wireless, podeu consultar el Cercaterm, el banc de dades terminològiques del TERMCAT.
En l'àmbit de les telecomunicacions, els avenços en plataformes de treball han passat per estadis prou coneguts: de l'ordinador local a les xarxes de treball internes i a la xarxa pública Internet, amb l'escriptori virtual.
I, des de fa un temps, segurament tothom ha sentit a parlar de la informàtica en núvol (en anglès, cloud computing).
En aquest cas, la denominació original en llengua anglesa té una motivació semàntica molt relacionada amb el concepte: gràcies a aquest sistema, no cal que desem els continguts a la nostra màquina, sinó que hi podem accedir virtualment gràcies un conjunt de tecnologies d'ús i emmagatzematge de recursos basades únicament en el servei en xarxa.
A més, podem disposar de les versions més actualitzades de programari i maquinari i treballar-hi en un espai virtual extern.
La denominació informàtica en núvol, doncs, és un calc de la forma anglesa esmentada ( cloud computing ) i té un ús documentat en textos d'especialitat per fer referència a aquest concepte.
Paral·lelament, el castellà, el francès i el portuguès també han adoptat denominacions calcades de l'anglès.
La designació informàtica en núvol està construïda sobre la base informàtica, formant d'altres denominacions catalanes de l'àmbit de la informàtica i les telecomunicacions el nucli de les quals en anglès és computing (per exemple, informàtica de sistemes per a system computing o informàtica d'empresa per a enterprise computing ).
El substantiu núvol, que s'utilitza de manera metafòrica, fa referència al fet que aquest sistema informàtic és intangible i està per sobre dels equips informàtics locals, la qual cosa el fa accessible des de qualsevol lloc.
La forma núvol ha pres tant de relleu per evocar aquest espai virtual compartit que s'aplica també a altres termes: per exemple, administració en núvol (en anglès, G-cloud ) fa referència al sistema d'administració pública en què es promou la informàtica en núvol amb l'objectiu que els serveis públics siguin més accessibles; i l'expressió portar el núvol propi (en anglès, bring your own cloud, BYOC ) s'aplica al fet de permetre a l'empresa l'ús de serveis d'informàtica en núvol personals dels empleats o una combinació de serveis d'informàtica en núvol públics o privats de tercers.
Si voleu conèixer els motius de l'aprovació de la forma catalana informàtica en núvol podeu consultar la fitxa corresponent al Diccionari de criteris terminològics.
I, si necessiteu ampliar la informació sobre la resta de termes d'aquest camp conceptual, disposeu de la Terminologia de la ciberseguretat.
L'arribada de les tecnologies financeres (en anglès, fintech ) als diversos sectors econòmics ha possibilitat l'existència de nous models de finançament.
Parlem de finançament alternatiu (en anglès, alternative financing ) per referir-nos al conjunt d'instruments financers i de serveis destinats a la provisió de capital per vies alternatives al sistema bancari.
Els principals avantatges del finançament alternatiu són l'agilitat i la rapidesa en l'obtenció de fons, la coherència del cost del finançament amb el cost real del diner i del risc, la transparència dels costos i l'ampliació i diversificació de les fonts de finançament.
Entre els múltiples instruments de finançament alternatiu existents avui dia, podem esmentar els préstecs participatius (en anglès, participatory loan ), consistents en un préstec a llarg termini, amb una retribució fixa i una de variable lligada a l'evolució de l'empresa; els serveis per capital (en anglès, sweat equity ), per mitjà dels quals una empresa aconsegueix hores de dedicació i expertesa professionals o serveis, com ara l'assessorament o una campanya publicitària, a canvi de cedir una part del capital a les persones que fan aquestes feines o presten aquests serveis; i els àngels inversors (en anglès, business angel o angel investor ), que ja vam comentar en un número anterior d'aquest butlletí,
És clar que no es pot parlar de finançament alternatiu sense fer referència al finançament col·lectiu (en anglès, crowdfunding ) un sistema de finançament en què, per mitjà de les aportacions individuals, sovint modestes, d'un gran nombre de persones a través d'una plataforma web, es poden sostenir avui dia milers de projectes culturals, empresarials i socials.
Segons que els participants en el finançament rebin o no una contraprestació a canvi de les aportacions i segons el tipus d'aquesta contraprestació, el finançament col·lectiu es classifica en finançament col·lectiu de donació o microdonació (en anglès, contribution crowdfunding ), quan els participants no reben cap contraprestació, finançament col·lectiu amb recompensa o micromecenatge (en anglès, reward-based crowdfunding ), quan els participants reben una petita contraprestació, finançament col·lectiu de préstec (en anglès, crowdlending ), quan els participants reben interessos, i finançament col·lectiu d'inversió (en anglès, equity crowdfunding o investment crowdfunding ), quan els participants reben accions o participacions en els beneficis empresarials.
Convé remarcar que, tot i que en català sovint es tendeix a usar la denominació micromecenatge com a traducció de crowdfunding, en contextos especialitzats caldria evitar l'ús d'aquesta forma si el concepte no s'associa a la modalitat de finançament específic en què els usuaris no reben cap contraprestació per la seva aportació.
És a dir, en el sentit més ampli, la denominació anglesa crowdfunding correspon al català finançament col·lectiu.
Podeu consultar els termes de finançament col·lectiu en aquesta infografia i en la Terminologia del finançament alternatiu i al Cercaterm.
Us heu plantejat si, terminològicament parlant, hi ha alguna diferència entre recerca i investigació?
Penseu que aquesta distinció pot tenir, indirectament, alguna cosa a veure amb el nom del butlletí que esteu llegint, el Recercat?
Com a resposta a la primera pregunta, cal dir que, efectivament, recerca i investigació són formes sinònimes, sense diferències essencials de significat entre totes dues, tot i que hi ha algun matís diferencial en els usos implantats per la tradició en àmbits especialitzats.
Per tant, totes dues denominacions són adequades per a designar en català el conjunt d'activitats intel·lectuals i materials adreçades a aclarir, trobar, descobrir, comprendre o transformar determinades qüestions d'un camp concret del coneixement.
No obstant això, recerca es considera la forma preferent, d'una banda, perquè és la forma més consolidada en les publicacions tècniques i en les institucions oficials catalanes, i de l'altra, per la seva projecció internacional, ja que és una forma paral·lela al terme francès ( recherche ) i anglès ( research ).
A més a més, en una altra de les llengües de cultura que ens és propera, l'italià, també conviuen les formes investigazione i ricerca i s'ha prioritzat igualment ricerca amb aquest mateix sentit específic.
Aquest matís distintiu es recull en la norma UNE-166000 Gestió de l'R+D+I: Termes i definicions de les activitats d'R+D+I. Justament el nom d'aquesta norma permet que ens fixem en la creació de termes derivats per sintagmació, en què recerca és també la forma triada en la formació dels termes recerca, desenvolupament i innovació, amb la sigla R+D+I. La base recerca apareix igualment en altres termes consolidats en l'àmbit biomèdic, com ara recerca clínica o recerca farmacològica, i transversalment en altres àmbits, com ara grup de recerca, projecte de recerca, treball de recerca o recerca documental.
Pel que fa al nom de la professió de les persones que duen a terme recerca, malgrat que les formes derivades dels dos noms anteriors són possibles, l'ús i la tradició han consolidat la denominació investigador | investigadora per davant de recercador | recercadora; d'aquí s'han creat formes sintagmàtiques com investigador principal | investigadora principal o investigador col·laborador | investigadora col·laboradora.
Finalment, pel que fa a la segona qüestió que us plantejàvem, a banda de possibles motius relacionats amb el màrqueting i la comunicació implicats en la creació de nom de marca del butlletí Recercat (que publica la Secretaria d'Universitats i Recerca), cal tenir en compte que recerca és el terme preferit en l'àmbit català per donar nom a les institucions que s'hi dediquen: per exemple, el CERCA (Centres de Recerca de Catalunya), el CREAF (Centre de Recerca Ecològica i Aplicacions Forestals), l'IRTA (Institut de Recerca i Tecnologia Agroalimentàries) o el VHIR (Vall d'Hebron Institut de Recerca).
Si esteu interessats en aquesta qüestió, podeu consultar el Tesaurus de termes de recerca i la fitxa general del criteri disponible en el Cercaterm, en el web del TERMCAT.
Sabíeu que Narcís Monturiol va començar a investigar en les possibilitats de la navegació submarina veient la feina dels recol·lectors de coral?
Però eren recol·lectors de "coral" o de "corall"?
Com n'hem de dir en català d'aquest organisme marí?
Heterocentrotus mammillatus, de Scott Roy Atwood, a la galeria del Registre mundial d'espècies marines (CC BY-NC-SA 4.0).
Diuen que Narcís Monturiol va començar a investigar en les possibilitats de la navegació submarina a mitjans del segle XIX observant les difícils i perilloses tasques dels recol·lectors de coral a Cadaqués.
És complicat d'assegurar com devia anomenar Narcís Monturiol aquest esquelet calcari arborescent de color vermellós, però, d'acord amb les recerques etimològiques de Joan Coromines, sí que sabem que ja d'antic, des d'aproximadament el segle XIII, en català van coexistir les dues formes, coral i corall, amb caràcter genuí tant l'una com l'altra.
Totes dues formes provenen del llatí.
La diferència és que corall prové del llatí clàssic corallium, procedent al seu torn del grec korállion, amb el mateix significat, mentre que coral prové del llatí tardà corallum, evolució de corallium.
En la resta de llengües romàniques, si bé no es dona aquesta alternança dins d'una mateix sistema lingüístic, també trobem denominacions derivades del llatí tardà corallum (com corallo en italià o coral en castellà i en portuguès) i denominacions més pròximes al llatí clàssic corallium (com corail en francès o coralh en occità).
En català aquesta variació la trobem dins de la mateixa llengua, i tant coral com corall són denominacions adequades.
Per als qui en vulguin saber més, però, cal dir que una de les dues variants es considera preferent.
A diferència del que de vegades es pensa, la forma que Fabra va considerar preferent en el seu diccionari és coral.
Aquesta priorització de coral per sobre de corall segurament responia a l'ús, ja que, si bé totes dues formes s'havien utilitzat des d'antic, sembla que la forma més habitual, amb diferència, d'acord amb els corpus textuals, era coral.
Anys més tard, el 1992, aquesta jerarquia proposada per Fabra va ser ratificada pel Consell Supervisor, l'òrgan encarregat de l'estandardització de la terminologia catalana, i actualment es manté també en el diccionari normatiu de l'Institut d'Estudis Catalans, en el qual la forma corall remet a coral.
Per tant, tot i que actualment sovint es bandegi la forma coral per la falsa idea que es tracta d'un castellanisme, cal tenir en compte que tant coral com corall són formes genuïnes i adequades en català i que, de fet, la forma coral es considera prioritària per una qüestió d'ús diacrònic; és a dir, perquè, deixant de banda la parla concreta de Monturiol, és força probable que al llarg de la història, a Cadaqués i a la costa catalana, hi hagi hagut més recol·lectors de "coral" que no de "corall".
El físic George Gamow (Ucraïna 1904-Colorado 1968) ens convida a passejar per un món on regeixen les mateixes lleis físiques que en el nostre món......però en el qual s'han alterat alguns dels valors de les constants físiques més significatives:
o Què passaria si la velocitat de la llum fos de 15 km per hora?
o Què passaria si la constant de Planck fos prou gran fins al punt d'afectar els objectes del món visible?
Una sèrie de contes que relaten els somnis del senyor Tompkins, un modest empleat de banc, ens aproximen al món de la física, a la teoria de la relativitat i a la mecànica quàntica.
Es tracta d'un petit llibre amè i sorprenent.
Aquest mes de maig s'ha commemorat l'alliberament dels camps d'extermini nazis, ara fa 60 anys.
Per honorar la memòria de totes les persones que van ésser víctimes de l'horror, des d'aquest butlletí RECERCAT recomanem un llibre de Primo Levi (Torí 1919-1987), químic i escriptor, deportat a Auschwitz l'any 1943 i alliberat per les forces aliades el 1945.
L'obra El sistema periòdic ens presenta vint-i-un relats autobiogràfics, cadascun dels quals té com a títol el nom d'un element químic i en què l'autor descriu un breu episodi de la seva vida: les arrels familiars, la seva vida d'estudiant a la Universitat de Torí, els amics i els amors, l'estada al camp de concentració, i les vicissituds de la seva trajectòria professional com a químic en la indústria.
Històries variades que, o bé són tendres, o bé colpidores; algunes poètiques i altres que denoten un agut sentit de l'humor.
En definitiva, es tracta d'un llibre de relats en el qual la química actua com a fil conductor i és alhora metàfora d'allò que és essencial en l'ésser humà.
Publicat per primera vegada, en italià, amb el títol Il sistema periodico, l'any 1975
Utterson, un advocat londinenc, es fa càrrec del testament del seu vell amic, el Dr.
Quina relació hi ha entre el respectable Dr.
Qui va matar el diputat Sir Danvers?
Stevenson ens presenta una història d'horror, la història de l' alter ego del Dr.
Es tracta d'una petita obra mestra que podria ser considerada un gran tractat de psicologia.
L'autor es va inspirar en un somni, i la trama central de l'obra ressegueix la personalitat desdoblada del protagonista, alhora que suggereix que potencialment el mal pot ser més poderós que el bé.
L'obra ha estat portada al cinema en diverses ocasions però difícilment aquest mitjà pot reflectir la profunditat i la complexitat del pensament del/s protagonista/es.
Publicat per primera vegada el 1886
John Emsley, professor de química a la Universitat de Cambridge, va escriure durant anys una columna al diari The Independent, titulada "La molècula del mes".
El llibre que avui presentem és un recull d'aquests retrats d'elements metàl·lics i compostos orgànics i inorgànics, agrupats en nou galeries temàtiques, que ens expliquen el rol de la química en les nostres vides quotidianes.
Gairebé un centenar de substàncies hi són retratades amb un llenguatge científicament rigorós però amè i entenedor.
Les molècules descrites van de la feniletilamina present en la xocolata, el disulfur de dipropenil principi actiu dels alls, el poliuretà dels condons de millor qualitat o l'azida sòdica que en esclatar per impacte fa inflar els airbags, fins a diversos elements metàl·lics, com el zinc, el coure, el plom, el cadmi i el tali.
El professor Emsley ha rebut diversos premis per la seva tasca de comunicació científica.