Resolució 225/2018, de 9 d'agost
Administració: Universitat Pompeu Fabra (UPF)
Diversos documents usats per a la docència.
El condicionament fet per l'article 74.3 LTAIPBG de la via de reclamació davant la GAIP a l'existència d'un conveni previ afecta només a les institucions del capítol V del títol II EAC; la legislació de transparència i accés a la informació pública atorga a la GAIP competència per tramitar reclamacions en relació amb sol·licituds d'informació pública dirigides a universitats públiques, a corporacions de dret públic o autoritats administratives independents.
Els eventuals recursos o reclamacions admissibles en relació amb resolucions en matèria de dret d'accés a la informació pública, previs al contenciós administratiu, han de ser opcionals per a la persona interessada; aquest és el caràcter que té la via de reclamació davant la GAIP, o el recurs de reposició previst a l'article 38 LTAIPBG; i la reclamació davant del Rectorat regulada a l'article 17.1 NUPF té un caràcter opcional semblant, ja que en cap precepte d'aquesta normativa interna de la UPF s'estableix que la resolució sobre la sol·licitud d'informació pública no posi fi a la via administrativa, ni tampoc ho assenyala el peu de la resolució que és objecte d'aquesta reclamació.
La Universitat no qüestiona que la resolució impugnada sigui la mateixa que la finalment notificada; la presentació de la reclamació prèviament a la notificació formal de la resolució impugnada no sembla perjudicar en res la situació jurídica de la Universitat; en aquestes circumstàncies, l'eventual inadmissió de la reclamació seria una mesura d'un més que probable rigor formalista excessiu, amb l'únic objecte de demorar la seva tramitació; a més, pot afirmar-se que la interposició d'una reclamació contra la resolució merament comunicada per correu electrònic i prèviament a la seva notificació formal, en les circumstàncies d'aquest cas, té empara en l'article 40.3 LPAC.
En els termes de l'article 29.1.a per a poder establir aquesta causa d'inadmissibilitat cal que es compleixin, acumulativament, dos tipus de requisits: d'una banda, que la documentació sol·licitada tingui la textura de nota, esborrany, resum, opinió o document de treball intern, en general, i que, a més, aquest document no tingui rellevància ni interès públic.
Les notes o apunts utilitzats pel professorat com a suport per impartir les seves classes en una universitat pública poden tenir rellevància o interès públic, en funció de si són determinants de les seves intervencions orals i de la qualitat del servei públic prestat; ha d'acreditar-ho, si escau, el professor afectat i, amb aquesta finalitat, aquesta Resolució ordena retrotreure el procediment al moment adequat per possibilitar la seva aportació.
La GAIP entén que el legislador català pot establir causes d'inadmissibilitat de les sol·licituds d'informació pública més exigents que les previstes per la legislació bàsica, ja que això suposa un estàndard més beneficiós pel dret d'accés a la informació pública.
Cap precepte de l'LTAIPBG permet denegar informació pública amb el simple argument de la presumpció indiciària administrativa que la informació sol·licitada està en poder de la persona que la demana.
Reclamació contra desestimació parcial.
Número d'expedient de la Reclamació: 244/2018
Cal deduir, de la Reclamació resumida a l'antecedent 4, que el seu objecte es limita als apartats 2 (les notes de suport que usava el professor XXX durant els seminaris i classes pràctiques de l'assignatura anterior, en la versió que feia servir durant el curs 2016- 17, no l'actual) i 3 (una còpia de l'arxiu "proof.pdf" esmentat en un missatge de correu electrònic del qual la persona reclamant n'aporta una captura de pantalla a la seva sol·licitud) de la sol·licitud d'informació relacionada a l'antecedent 2.
A la vista de la resolució resumida a l'antecedent 3 i tenint en compte que la persona reclamant no argumenta res en la seva reclamació en relació amb la resta d'apartats de la seva sol·licitud d'informació, cal suposar que accepta la resposta donada per la Universitat sobre aquests.
Encara que sigui només com a comentari incidental, i sense argumentar-se a fons, l'informe aportat per la UPF qüestiona la competència de la GAIP per tramitar reclamacions en matèria de dret d'accés a la informació pública contra universitats públiques, si no s'ha formalitzat el conveni requerit per l'article 74.3 LTAIPBG, cosa que certament no s'ha fet.
Cal, per tant, aclarir primer de tot aquest dubte competencial.
Els articles 73 i 74 LTAIPBG estableixen el següent: "Article 73.
Reclamacions contra actuacions o omissions d'entitats de dret públic, societats i fundacions públiques i consorcis.
Contra els actes i omissions de les entitats i organismes de dret públic, les societats i fundacions públiques i els consorcis a què es refereix l'article 3.1.b realitzats en l'exercici de funcions públiques o sotmesos a tutela administrativa, pot formular-se una reclamació directament davant l'òrgan competent sota l'autoritat s'exerceix l'activitat (...) 3.
Reclamacions contra actuacions o omissions d'altres organismes públics.
Contra els actes i omissions de les institucions i organismes inclosos en l'article 3.1.byc, a excepció als què es refereix l'article 73, es poden interposar els recursos o les reclamacions que determinen les seves respectives normes reguladores. (...) 3.
En el cas d'actes o omissions que afecten el dret d'accés a la informació pública, es pot aplicar el sistema de garanties que estableix el capítol IV del títol III si les institucions i els organismes als quals es refereix el present article i la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública ho estableixen per conveni ".
Del joc de remissions entre els dos preceptes citats cal deduir que el conveni requerit per l'article 74.3 LTAIPBG per acollir-se al sistema de garanties de la GAIP seria exigible en relació amb l'exercici del dret d'accés a la informació pública davant els ens dels apartats b i c de l'article 3.1 LTAIPBG, a excepció dels indicats a l'article 73.1; en concret, aquesta remissió al conveni previ podria considerar-se aplicable a les entitats següents: les institucions del capítol V del títol II de l'Estatut d'autonomia de Catalunya (EAC), les autoritats administratives independents, les universitats públiques i les corporacions de dret públic.
L'exigència d'un conveni previ entre la institució interessada i la GAIP està més que justificada per poder presentar reclamacions en matèria de dret d'accés a la informació pública davant aquesta Comissió de garantia contra alguna de les institucions del capítol V del títol II EAC, especialment en el cas del Consell de Garanties Estatutàries, del Síndic de Greuges i de la Sindicatura de Comptes.
Cal tenir en compte que l'article 23.2 i la disposició addicional 4.1 de la Llei estatal 19/2013, de 9 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern (LTAIPBGE), que tenen caràcter bàsic, estableixen que contra les resolucions dictades per, entre altres, les institucions autonòmiques anàlogues al Defensor del Poble, al Tribunal de Comptes i al Consell d'Estat, només es pot plantejar recurs contenciós administratiu directe.
Davant aquesta disposició de la Llei bàsica, que obeeix a la finalitat comprensible de respectar l'autonomia d'aquestes institucions tan rellevants i de naturalesa jurídica especial i caràcter independent, té sentit la previsió del legislador català de la necessitat d'un conveni entre la institució interessada i la GAIP per poder aplicar-los una via de garantia del dret d'accés, com ho és la de la reclamació davant la GAIP, que d'una altra manera es podria considerar vetada en relació amb aquestes institucions per imperatiu de la legislació bàsica.
En aquests casos, condicionar a un conveni previ la via de reclamació davant la GAIP, a més de respectar l'autonomia de les institucions estatutàries esmentades, suposa també una ampliació de les garanties del dret d'accés a la informació pública, operada per la Llei catalana, en relació amb el caràcter més restrictiu en aquest punt de la legislació bàsica de l'Estat, i és precisament aquesta ampliació dels drets ciutadans d'accés a la informació pública la que legitima aquesta innovació del legislador català.
En aquest sentit, la via del conveni de l'article 74.3 LTAIPBG ha servit de base perquè l'article 219.2 del Reglament del Parlament de Catalunya prevegi un conveni amb la GAIP per poder reclamar davant aquesta Comissió en relació amb sol·licituds d'informació pública plantejades davant la Cambra legislativa catalana, ampliant d'aquesta manera les garanties establertes per l'article 23.2 i la disposició addicional 4.1 LTAIPBGE.
A diferència del que s'ha esmentat anteriorment, la legislació bàsica de transparència no conté cap limitació que pugui afectar la via de garantia de la reclamació davant la GAIP en relació amb les sol·licituds d'informació pública a universitats, corporacions de dret públic i autoritats administratives independents.
En aquest context, la possibilitat que la legislació catalana condicioni la garantia de la reclamació davant la GAIP a un conveni previ amb aquestes entitats suposaria, sense cap mena de dubte, una restricció de les garanties establertes en favor de l'eficàcia del dret d'accés a la informació pública per la legislació bàsica de transparència (ja que el dret a reclamar davant la GAIP, amb caràcter voluntari i gratuït, és una garantia evident del dret esmentat, i així ho posa de manifest l'activitat d'aquesta Comissió en els seus tres anys de vigència), cosa que, per descomptat, no pot haver estat la intenció del legislador català, ja que pel que es desprèn dels debats parlamentaris la seva intencionalitat ha estat precisament la contrària: reforçar i ampliar el dret d'accés en relació amb els mínims establerts per la legislació estatal.
És més: encara que pogués deduir-se de l'article 73.4 LTAIPBG una exigència efectiva i deliberada de conveni previ per poder reclamar resolucions de les universitats públiques catalanes en matèria de dret d'accés a la informació pública davant la GAIP, aquesta exigència hauria de ser inaplicada directament per aquesta Comissió de garantia per vulnerar el sistema de garanties del dret d'accés a la informació pública establert per la legislació bàsica.
En conseqüència, s'ha d'entendre que el condicionament fet per l'article 74.3 LTAIPBG de la via de reclamació davant la GAIP a l'existència d'un conveni previ afecta només a les institucions del capítol V del títol II EAC.
Això no impedeix, naturalment, la possibilitat de subscriure convenis entre la GAIP i les universitats i altres entitats subjectes a l'LTAIPBG per concretar marcs estables de relació i col·laboració, en benefici del dret d'accés a la informació pública.
S'ha de concloure, doncs, que la legislació de transparència i accés a la informació pública atorga a la GAIP competència per tramitar reclamacions en relació amb sol·licituds d'informació pública dirigides a universitats públiques, a corporacions de dret públic o autoritats administratives independents.
Així ho ve aplicant la GAIP des de la Resolució 17/2015 (contra la Universitat de Barcelona), en relació amb reclamacions que han tingut com a destinataris diverses universitats (inclosa la UPF), autoritats administratives independents (com l'Oficina Antifrau) i diverses corporacions de dret públic.
Per tant, correspon rebutjar la concurrència d'aquest eventual motiu d'inadmissibilitat de la reclamació.
L'article 13 de la NUPF aprovada per Acord del Consell de Govern de 9 de desembre de 2015 atribueix la competència per a resoldre les reclamacions en matèria d'accés a la informació pública a la Secretaria General i el 17 estableix el següent sistema de recursos: " 1.
Contra la resolució es pot interposar una reclamació davant el rector en el termini d'un mes si la resolució és expressa o tres mesos si és presumpta, a comptar de l'endemà de la notificació en el primer cas o quan s'hagin produït els efectes del silenci positiu en el segon cas.
Contra la resolució de la reclamació, que posa fi a la via administrativa, es pot interposar un recurs contenciós administratiu, d'acord amb el que estableix la legislació reguladora de la jurisdicció contenciosa administrativa, en el termini de dos mesos si la resolució és expressa i de sis mesos si és presumpta".
La possibilitat que una normativa universitària interna estableixi un sistema propi de recursos i reclamacions en les matèries regulades per la legislació de transparència té cobertura legal expressa a l'article 73.1 LTAIPBG, citat al fonament jurídic anterior, tal com argumenta l'informe de la UPF relacionat a l'antecedent 6.
Cal tenir en compte que aquesta remissió de l'article 73.1 afecta tots els assumptes regulats per la legislació de transparència (a més dels relatius al dret d'accés a la informació pública, també els que afecten a la publicitat activa o al bon govern), i per descomptat ha de ser coherent amb la resta de preceptes de la Llei.
En aquest sentit, no es pot desconèixer que l'article 32.c LTAIPBG atribueix la competència per a resoldre les sol·licituds d'informació pública dirigides, entre d'altres organismes, a les universitats públiques al seu òrgan de direcció i de govern i que l'article 39 de la mateixa llei disposa que les resolucions en matèria d'accés a la informació pública poden ser reclamades directament davant la GAIP.
Així mateix, l'article 20.5 LTAIPBGE assenyala que les resolucions en matèria d'accés a la informació pública es poden recórrer directament davant la jurisdicció contenciosa administrativa, sens perjudici de la possibilitat d'interposició de la reclamació potestativa davant el CTBG o òrgan autonòmic anàleg (la GAIP).
D'aquestes referències legislatives es pot deduir una voluntat clara del legislador, tant el bàsic, com el català, en el sentit de garantir a les persones interessades la possibilitat de recórrer directament davant el contenciós administratiu les resolucions en matèria d'accés a la informació pública, evitant d'aquesta manera les eventuals dilacions forçoses associades a la necessitat d'esgotar prèviament la via administrativa.
I no hi ha dubte que aquesta intencionalitat és plenament coherent amb el vigor i el dinamisme amb què es volen tractar les actuacions d'exercici del dret d'accés a la informació pública.
En coherència amb el que s'acaba de dir, els eventuals recursos o reclamacions admissibles en relació amb resolucions en matèria de dret d'accés a la informació pública, previs al contenciós administratiu, han de ser opcionals per la persona interessada.
Aquest és el caràcter que té la via de reclamació davant la GAIP, o el recurs de reposició previst per l'article 38 LTAIPBG.
I la reclamació davant del Rectorat regulada a l'article 17.1 NUPF té un caràcter opcional semblant ja que en cap precepte d'aquesta normativa interna s'estableix que la resolució sobre la sol·licitud d'informació pública no posi fi a la via administrativa, ni tampoc ho assenyala el peu de la resolució que és objecte d'aquesta reclamació.
A diferència del que assenyala l'informe de la Universitat, l'admissió per la GAIP d'aquesta Reclamació no qüestiona en absolut la integritat de la normativa interna de la Universitat en matèria d'accés a la informació pública, i per descomptat no és la intenció d'aquesta Comissió qüestionar-la.
Simplement, el que preveu l'article 17.1 NUF és compatible amb el sistema de recursos i reclamacions en matèria d'accés a la informació pública previst a l'article 39 LTAIPBG i amb les conclusions del fonament jurídic anterior, de manera que la persona que vulgui impugnar en relació amb l'exercici del dret d'accés a la informació pública davant la UPF pot optar per presentar una reclamació davant del Rectorat (article 17.1 NUPF), presentar una reclamació davant la GAIP o plantejar directament un recurs contenciós administratiu (articles 39 LTAIPBG i 20.5 LTAIPBGE), amb el benentès que les vies de revisió administrativa esmentades són sempre opcionals i inqüestionable el dret d'impugnar directament davant la jurisdicció contenciosa administrativa.
En base a les consideracions anteriors, correspon admetre aquesta Reclamació.
L'informe de la Universitat defensa la inadmissibilitat de la reclamació pel seu caràcter prematur, ja que s'hauria presentat davant la GAIP prèviament a la seva notificació.
És certa aquesta seqüència temporal, així com la referència legal reiterada, aportada per l'informe, que assenyala la data de la notificació com la d'inici del termini per recórrer o reclamar.
Formalment, doncs, la reclamació pot ser qualificada de prematura.
No obstant això, la seva eventual inadmissió per aquesta causa segurament podria ser titllada de mesura excessiva i desproporcionadament formalista, en perjudici del dret d'accés a la informació pública.
La transcendència de la data de la notificació formal com a dies a quo del termini per reclamar obeeix a la necessitat de garantir seguretat jurídica, tant a la persona reclamant, com a l'administració impugnada, als efectes de tenir clar l'abast del termini, la certesa del que impugnat i la fermesa obtinguda si l'actuació administrativa no és impugnada en termini.
Cap d'aquests béns jurídics resulta perjudicat en aquest cas si s'admet a tràmit la reclamació.
La Universitat no qüestiona que la resolució impugnada sigui la mateixa que la finalment notificada.
La presentació de la reclamació prèviament a la notificació formal de la resolució impugnada no sembla perjudicar en res la situació jurídica de la Universitat.
En aquestes circumstàncies, l'eventual inadmissió de la reclamació seria una mesura d'un més que probable rigor formalista excessiu, amb l'únic objecte de demorar la seva tramitació.
A més, cal tenir en compte que l'article 40 LPAC estableix que " 3.
Les notificacions que, contenint el text íntegre de l'acte, ometin algun dels altres requisits que preveu l'apartat anterior, tenen efecte a partir de la data en què l'interessat realitzi actuacions que suposin el coneixement del contingut i abast de la resolució o acte objecte de la notificació, o interposi qualsevol recurs que sigui procedent ".
En aquest cas en el moment de reclamar encara no s'havia complert un dels requisits essencials de l'article 40.2, com és la pròpia existència formal de la notificació, però la veritat és que la persona reclamant coneixia el text íntegre de la resolució impugnada i les actuacions que va realitzar el reclamant suposaven sens dubte el seu coneixement sobre el contingut i abast de la mateixa, i va interposar un dels recursos procedents (aquesta Reclamació).
En conseqüència, pot afirmar-se que la interposició de la reclamació contra la resolució merament comunicada per correu electrònic i prèviament a la seva notificació formal, en les circumstàncies d'aquest cas, té empara en l'article 40.3 LPAC.
Per les raons exposades en els paràgrafs anteriors, correspon desestimar aquest eventual motiu d'inadmissió de la reclamació.
La UPF al·lega la concurrència la causa d'inadmissibilitat de les sol·licituds d'accés a la informació pública de l'article 29.1.a LTAIPBG: " 1.
Són inadmeses a tràmit les sol·licituds d'accés a la informació pública en els següents supòsits: a) Si sol·liciten notes, esborranys, resums, opinions o qualsevol document de treball intern sense rellevància o interès públic ".
Abans de valorar la concurrència dels fets que l'acrediten, convé precisar l'abast de la formulació legal aplicable al cas.
Cal destacar que en els termes de l'article 29.1.a per a poder establir aquesta causa d'inadmissibilitat cal que es compleixin, acumulativament, dos tipus de requisits: d'una banda, que la documentació sol·licitada tingui la textura de nota, esborrany, resum, opinió o document de treball intern, en general, i que, a més, que aquest document no tingui rellevància ni interès públic.
Cal insistir en els termes esmentats perquè aquest mateix tipus de causa d'inadmissibilitat és definida de forma substancialment diferent a l'article 18.1.b LTAIPBGE: "1.
S'han d'inadmetre a tràmit, mitjançant resolució motivada, les sol·licituds: (...) b) Referides a informació que tingui caràcter auxiliar o de suport com la continguda en notes, esborranys, opinions, resums, comunicacions i informes interns o entre òrgans o entitats administratives ".
Aquest precepte no fa cap menció a la necessitat que aquesta informació auxiliar o de suport, per a no poder ser objecte del dret d'accés, hagi d'estar mancada, a més, de rellevància o interès públic.
La GAIP entén que el legislador català pot establir causes d'inadmissibilitat de les sol·licituds d'informació pública més exigents que les previstes per la legislació bàsica, ja que això suposa un estàndard més beneficiós per al dret d'accés a la informació pública.
Per tant, els supòsits d'inadmissibilitat aplicables a les sol·licituds d'accés a la informació pública adreçades a les administracions de Catalunya, com és el cas de la que ens ocupa, són els previstos a l'article 29 LTAIPBG, no els de l'article 18 LTAIPBGE, de manera que les referències fetes per l'informe de la UPF als criteris del CTBG són dubtosament aplicables a aquest cas.
La resolució i l'informe de la UPF acrediten raonablement que la informació sol·licitada que consisteix en els apunts o notes dels que se serveix un professor determinat per a impartir les seves classes ha de ser qualificada com a nota, esborrany o document de treball intern, a l'efecte de l'aplicació de l'article 29 LTAIPBG.
Es tracta probablement de documents oberts, en poder del professor, que aquest pot modificar en qualsevol moment, en aplicació dels seus propis criteris professionals i que tenen caràcter estrictament intern, ja que només li serveixen a ell mateix com a guia o suport de la seva pròpia dissertació oral.
El que no acredita la Universitat és la concurrència exigida per la segona part de l'article 29.1.a LTAIPBG, per a poder aplicar la causa d'inadmissibilitat d'aquest precepte, és a dir: que aquestes notes o apunts no tinguin rellevància ni interès públic.
Tampoc la persona reclamant acredita el contrari, és a dir: que tenen rellevància o interès públic.
Es pot presumir que les notes o apunts usats pel professor podrien tenir rellevància o interès públic, ja que podrien ser determinants de la docència impartida oralment i, en conseqüència, dels resultats de l'avaluació resultant i de la qualitat del servei públic prestat.
Però no s'ha acreditat cap d'aquests elements, ni en sentit afirmatiu, ni negatiu, ja que ni s'ha argumentat el valor de la docència oral en el marc del pla docent de l'assignatura, ni tampoc l'eventual caràcter determinant dels apunts del professor en relació amb les seves intervencions a classe.
I és que l'única font que podria precisar i resoldre aquests dubtes és el mateix professor, a qui no consta que se li hagi consultat, tot i estar afectat per la sol·licitud d'informació de la qual deriva aquesta Reclamació.
En conseqüència, correspon retrotraure aquesta part del procediment a la fase prèvia a la resolució per part de la UPF de la sol·licitud d'informació pública que és causa d'aquesta Reclamació, i instar la Universitat perquè traslladi la sol·licitud al professor esmentat a l'antecedent 2.2 i el convidi a que, de conformitat amb l'article 31 LTAIPBG i dins el termini màxim de 10 dies, formuli les al·legacions que consideri convenient en defensa dels seus drets i interessos i el requereixi a que, en el mateix termini: (i) es pronunciï de manera raonada fins a quin punt les notes o apunts que fa servir per impartir les seves classes són determinants de les seves intervencions orals en elles; (Ii) valori també raonadament la transcendència de les seves intervencions orals a classe en relació amb l'avaluació de l'assignatura i la qualitat del servei docent prestat i (iii) informi si conserva, i pot facilitar, sense modificació ulterior les notes i apunts que va utilitzar a mà per impartir els seminaris i classes pràctiques de l'assignatura "Organització de Ordinadors" del primer curs del grau Enginyeria Informàtica en el grup 1 del curs 2016-2017.
En funció de la resposta obtinguda, la UPF hauria de resoldre segons correspongui en relació amb l'apartat 2 de la sol·licitud d'informació que és causa d'aquesta Reclamació.
I si la persona reclamant no està conforme amb la resposta donada per la Universitat, podrà reclamar de nou a la GAIP.
La discrepància entre la persona reclamant i la UPF en relació amb l'apartat tercer de la seva sol·licitud d'informació gira al voltant de si està reclamant en aquest un document que ja està en el seu poder o si, per contra, no en disposa.
Certament, el fet que pugui aportar una còpia de pantalla amb el document sol·licitat agregat vindria a indicar que hauria pogut tenir accés a aquest.
Però també sembla consistent l'argument de la persona reclamant quan indica que no té accés al fòrum del qual aporta la còpia de pantalla.
Aquest debat s'ha de resoldre favorablement a la persona reclamant, en benefici al seu dret d'accés a la informació pública, ja que la seva argumentació que justifica la impossibilitat d'accedir al document "proof.pdf" indicat a l'apartat tercer de la seva sol·licitud és plausible i a més cap precepte de l'LTAIPBG permet denegar informació pública amb el simple argument de la presumpció indiciària administrativa que la informació sol·licitada ja està en poder de la persona que la demana.
En conseqüència, cal estimar l'apartat tercer de la sol·licitud d'informació que és causa d'aquesta Reclamació.
Sobre la base d'aquestes comunicacions i de les efectuades per les persones interessades, la GAIP ha de fer seguiment del compliment de les seves resolucions, d'acord amb el que preveuen els articles 48 i següents RGAIP i per l'apartat 30 del seu Manual de reclamació, podent adoptar les mesures que allà es preveuen en cas d'incompliment.
L'article 43 LTAIPBG estableix que si l'Administració incompleix el termini fixat pels acords de mediació o per les resolucions de la GAIP per lliurar la informació reclamada, les persones interessades ho poden comunicar a la Comissió perquè aquesta requereixi el seu compliment; la desatenció d'aquest requeriment, vista la remissió expressa feta a aquest precepte per l'article 77.2.b LTAIPBG, ha de qualificar d'infracció molt greu en relació amb el dret d'accés a la informació pública (que pot ser sancionada d'acord amb els articles 81 i 82 LTAIPBG).
Així mateix, l'article 25.2.k RGAIP preveu la publicació al web de la Comissió dels casos en què els seus requeriments han estat desatesos pels subjectes obligats.
Sobre la base dels antecedents i fonaments jurídics exposats, el Ple de la GAIP, en la sessió del 9 d'agost de 2018, resol per unanimitat:
Els terminis establerts en aquesta Resolució per lliurar la informació s'han de comptar en dies hàbils (descomptant festius i dissabtes) i comencen, si no s'especifica altra cosa, a partir de l'endemà de la recepció de la seva notificació per l'Administració reclamada.