L'administració de fàrmacs via IM és una pràctica molt estesa als serveis de salut arreu del món, especialment als serveis d'urgències, on molts motius de consulta són per exacerbació de malalties respiratòries cròniques com l'asma que són tractades amb fàrmacs mitjançant aquesta via.
L'asma constitueix un problema de salut important atesa la seva incidència i prevalença, i també pel l'elevat nombre de visites als serveis d'urgències per aguditzacions.
El tractament d'elecció de l'agudització de l'asma en els serveis d'urgències és l'administració de corticoides sistèmics, conjuntament amb els beta-agonistes inhalats.
La via d'administració dels primers, pot ser VO, via IM o via intravenosa (IV).
Existeix la creença comuna entre els professionals i la població en general, que l'administració de medicació intramuscular comporta majors efectes terapèutics respecte a la VO.
Això afavoreix, en molts casos, l'ús i la indicació excessius per part dels professionals de fàrmacs intramusculars en aquesta situació clínica.
L'administració de medicació per la via IM consisteix en administrar fàrmacs a plans profunds dels teixits intramusculars, que proporciona una absorció ràpida i sistèmica.
Tanmateix, comporta riscos derivats d'aquesta relacionats amb la potencial afectació de grans nervis i vasos sanguinis, hematoma, dolor, infecció o abscés, i fibrosis dels teixits, entre d'altres.
En aquest sentit, segons l'OMS a l'hora de prendre decisions clíniques en la pràctica diària, recomana fer un ús racional dels medicaments.
És a dir, que "els pacients rebin fàrmacs apropiats per a les seves necessitats clíniques, en les dosis que satisfacin les necessitats individuals en un període de temps adequat i amb el menor cost possible".
Així, l'elecció inadequada de la via d'administració de fàrmacs o l'ús excessiu de la via IM és un exemple d'ús inadequat dels medicaments, ja que en moltes ocasions s'administra medicació IM quan la VO està preservada i pot comportar riscos derivats d'aquesta administració.
Nombrosos estudis internacionals han comparat l'efectivitat d'aquestes dues vies quant a la millora de l'agudització de l'asma i mostren que no hi ha diferències significatives segons la via d'administració, pel que recomanen la VO com a via d'elecció en el tractament de l'agudització de l'asma atesa la seva gran biodisponibilitat.
Administrar aquests fàrmacs VO té un efecte terapèutic similar al de la via IM i comporta menys riscos derivats de la injecció intramuscular.
Aquests riscos poden ser dolor, formació d'hematoma, risc d'afectació de grans vasos i nervis, a més del risc de punxades dels professionals.
Per tant, si la via IM no proporciona majors beneficis terapèutics en comparació a la VO, aquests inconvenients podrien ser evitats mitjançant l'administració VO.
D'aquesta manera, l'administració de corticoides per via IM, estaria indicada en les aguditzacions greus quan no estigui assegurada l'efectivitat de la VO.
També estaria indicada la via IM quan s'ha d'assegurar el compliment terapèutic o el pacient no col·labora en l'administració del medicament per VO.
En conclusió, existeix evidència suficient per utilitzar els corticoides per VO en les aguditzacions asmàtiques, amb una efectivitat igual als administrats per via IM amb un cost menor i essent menys invasius.
S'ha de tenir en compte que el procés de presa de decisions ha d'implicar l'avaluació del quadre clínic, les indicacions de la medicació segons l'evidència existent i les preferències de la persona.
Associació d'Infermeria Familiar i Comunitària de Catalunya
Guies de pràctica clínica i material docent, núm. 13.