Descàrrega de documents complets
En aquest treball s'han analitzat les dinàmiques de creixement del parc d'habitatges finalitzats a Catalunya entre les dècades 1997-2006 i 2007-2016 i s'han comparat amb les estratègies territorials proposades en els diferents Plans territorials parcials.
S'ha intentat veure, doncs, si hi ha correlació entre les projeccions de creixement d'habitatges que es dedueixen de les estratègies del plans territorials i el comportament real dels municipis, amb l'anàlisi de l'evolució del parc d'habitatges nous en cada municipi durant les passades dues dècades.
Com que les dades d'habitatge estan disponibles a nivell municipal, mentre que els plans territorials estableixen en canvi una estratègia per a cada assentament urbà es defineix una estratègia simplificada a nivell municipal per poder establir una correlació, que correspon a la del nucli principal.
Aquestes estratègies tenen el caràcter de directrius per al planejament general urbanístic -plans directors i plans d'ordenació municipals- que les han de concretar mitjançant delimitacions i ordenacions específiques del sòl urbà i urbanitzable.
L'estratègia simplificada a nivell municipal més freqüent és la de creixement moderat, concretament és la resultant en 616 municipis catalans (65% del total).
Els plans territorials van establir en total 2.913 estratègies, de les quals 2.228 corresponen a nuclis de població aïllats, 341 a continus urbans i 344 a teixits especialitzats residencials o d'activitat econòmica.
A partir d'aquestes s'han definit 948 estratègies municipals simplificades que es distribueixen de la manera següent.
En la dècada 1997-2006 es van construir 618.458 habitatges a Catalunya, el 45 % dels quals a l'àmbit funcional de l'àrea metropolitana de Barcelona.
El 94,5% del total dels municipis catalans, 896 municipis, es construïen nous habitatges el creixement més fort es concentrava en un grup concret de municipis, fins el punt que els 25 municipis amb major nombre d'habitatges finalitzats concentraven el 42,2% del creixement total produït.
La ciutat de Barcelona destacava amb un total de 41.899 habitatges finalitzats, seguida per Terrassa, Tarragona, Sabadell, Lleida, Reus, Girona, i el Vendrell, en tots els casos amb creixements per sobre els 10.000 habitatges.
La relació entre els habitatges finalitzats i la població municipal posava de manifest una segona realitat; s'estava produint un gran creixement del parc immobiliari lligat a la segona residència i a l'activitat turística en les comarques del Pirineu i de la costa sud de Catalunya.
L'Ampolla, Bolvir, Isòvol i Fontanals de Cerdanya registraven una relació de un habitatge nou per cada habitant durant aquella dècada.
Entre els anys 2007-2016 es van finalitzar 261.954 habitatges a Catalunya, un 57,6% menys que el volum d'habitatges construïts en la dècada anterior.
La distribució territorial d'aquest parc era relativament similar a la dècada anterior, amb una clara concentració a l'àmbit funcional de l'àrea metropolitana de Barcelona (44%).
L'activitat constructiva en aquests deu anys ha tingut lloc en 810 municipis, el 85% del total dels municipis de Catalunya.
Barcelona i Terrassa es mantenen al llarg d'aquestes dues dècades com les ciutats amb un major nombre d'habitatges finalitzats.
La ciutat de Lleida també es manté molt estable en la quarta posició del rànquing.
La resta de posicions varia el llarg d'aquests anys.
En general els grans canvis venen donats per la caiguda de municipis lligats al turisme de sol i platja com Cambrils i el Vendrell a favor de municipis metropolitans.
La ràtio d'habitatges finalitzats durant el decenni 2016-2007 per cada mil habitants és de 34,8 habitatges/1000 habitants pel conjunt de Catalunya.
En la dècada anterior era de 97,5 habitatges/1000 habitant.
Si prenem en consideració el rang demogràfic dels municipis, aquells amb una població entre 1.000 i 10.000 habitants són els que tenen una ràtio major d'habitatges per habitant finalitzats durant el decenni 2007-2016.
Per poder establir una relació entre les projeccions de creixement d'habitatges que es dedueixen de les estratègies del Plans territorials i el comportament real dels municipis (tot i que de manera aproximativa, hem analitzat l'evolució del parc d'habitatge en les dècades 1997-2006 i 2007-2016, i hem fet servir tres indicadors que ajuden a descriure les dinàmiques del parc d'habitatges a nivell municipal entre les dues dècades.
RÀNQUING MUNICIPAL (de construcció d'habitatges)
Es compara la posició dins del rànquing municipal segons els valors habitatges/1.000 habitants entre les dècades analitzades (1997-2006 i 2007-2016).
S'han ordenat els municipis segons el valor de habitatges/1.000 habitants per a cada dècada de estudi (1997-2006 i 2007-2016) i s'ha establert així dos llistats diferents.
S'ha comparat la posició en el rànquing de cada municipi en els dos llistats i s'ha analitzat si el municipi ha pujat o baixat posicions respecte al llistat de la primera dècada, determinant un creixement, un decreixement o un manteniment dins del rànquing de cada municipi.
Per a aquesta comparació s'ha considerat que un moviment de fins a 50 llocs amunt o avall (un 5% del total) no representava un canvi.
Es comparen els valors d'habitatges finalitzats/1.000 habitants entre les dècades analitzades (1997-2006 i 2007-2016) i s'estableix si el valor presenta un augment, una reducció o un manteniment.
Es compara la mitjana d'habitatges/1.000 habitants amb la mitjana ponderada de tota Catalunya 54,8 habitatges/1.000 habitants i es determina si és inferior o superior a la mitjana ponderada.
Analitzant el nombre d'habitatges construïts per cada mil habitants en les dues dècades, hem definit per a cada municipi tres indicadors de seguiment de l'evolució del parc d'habitatges.
Comparant els municipis segons la tendència creixent o decreixent del dinamisme urbanístic residencial entre les dècades analitzades a partir de la posició en el rànquing municipal (ordenats els municipis pel nombre d'habitatges finalitzats per mil habitants en dos llistats segons les dècades), s'ha observat que un 36% dels municipis catalans ha pujat posicions en el rànquing, un 42% de municipis ha baixat i 22% s'ha mantingut en posicions similars.
Pel que fa a la variable nous habitatges acabats per cada 1.000 habitants, el 73% dels municipis catalans ha registrat una reducció en el nombre si es comparen les dues dècades estudiades.
Un 20% dels municipis ha augmentat el nombre d'habitatges en relació a la població i un 7% ha registrat valors similars.
El tercer indicador analitzat ha estat la posició del municipi respecte la mitjana ponderada d'habitatges finalitats a Catalunya en la darrera dècada.
Pel que fa aquesta variable el 68% dels municipis s'ha mantingut per sota de la mitjana i un 32% per sobre.
Es considera que 5 estratègies estan més relacionades amb l'evolució del parc d'habitatges i altres dues més deslligades d'aquesta evolució.
Pel que fa a les primeres, amb la simplificació de les estratègies a nivell municipal, un 61% dels municipis manifesta una tendència de l'evolució del parc d'habitatges en línia amb les projeccions que es poden deduir de les directrius dels plans territorials parcials.
Els 53 municipis amb estratègia simplificada de nova centralitat i reforçament nodal on hi resideix el 31% de la població de Catalunya, que es concentren al litoral del Maresme i a l'entorn de Barcelona, són els que han experimentat una pèrdua major en les posicions del rànquing municipal en la dècada 2007-2016 respecte l'anterior.
Han passat a representar una quarta part dels habitatges construïts en aquesta dècada quan abans s'hi concentrava el 28%.
Aquesta estratègia territorial estava més relacionada amb l'equipament i l'activitat que amb l'habitatge, igual que la següent.
Els 75 municipis amb estratègia simplificada de desenvolupament urbanístic qualitatiu en un 56% s'han mantingut o han perdut posicions en la jerarquia urbana, i han vist reduir en la majoria de casos el nombre d'habitatges/ 1.000 habitants, però és mantenen força en el percentatge d'habitatges construïts sobre el conjunt, al voltant del 20%.
En aquesta estratègia s'ha inclòs Barcelona i en conjunt acullen el 33% de la població catalana.
Pel que fa als 71 municipis amb estratègia simplificada de creixement potenciat, un 58% ha millorat posicions i un 80% ha manifestat una pèrdua pel que fa al nombre d'habitatges per 1.000 habitants.
Pel que fa a la seva participació en el conjunt d'habitatges construïts en la darrera dècada, que en conjunt ha baixat en un punt, ha augmentat a tots els àmbits territorials, excepte al Camp de Tarragona on ha disminuït en un 12% i al Penedès on ha baixat en un 3%.
D'acord amb el planejament territorial, els 72 municipis amb l'estratègia simplificada de creixement mitjà ha registrat una lleugera tendència a l'alça.
Els 616 municipis amb estratègia simplificada de creixement moderat, tot i estar proposats en el planejament territorial cap a una tendència de contenció urbana, en canvi són els que han millorat més significativament posicions dins del rànquing municipal.
El 63% dels municipis de creixement moderat ha millorat posicions o s'ha mantingut en el rànquing, i si en la dècada 1997-2006 representen el 17% dels habitatges construïts, en la dècada 2007-2016 passen a representar-ne un 21%.
Per territoris el comportament d'aquests municipis és divers: s'ha reduït molt el percentatge d'habitatges construïts sobre el total a l'àmbit metropolità de Barcelona i al Penedès, d'acord amb l'estratègia territorial, i ha augmentat significativament a Terres d'Ebre i a Ponent.
La seixantena de municipis als quals s'ha assignat una estratègia simplificada de creixement més continguda són els que han registrat un comportament més ajustat a les projeccions territorials: ha fan el 94% dels municipis amb una estratègia de manteniment del caràcter rural, i un 83% dels municipis amb estratègia de millora urbana i compleció.
La comprovació del grau de seguiment de les directrius urbanístiques definides en els Plans territorials requeriria un estudi complex i dinàmic que tingués en compte molts factors, com per exemple el grau d'adaptació del planejament general, el consum de sòl, l'extensió del teixit existent, el desenvolupament de les infraestructures, la protecció dels espais lliures o la implementació efectiva de la mixticitat d'usos a què fan referència els plans territorials.
En base a aquesta anàlisi es pot afirmar que en general el comportament del creixement del parc d'habitatge es pot considerar en línia amb les propostes que es deriven de les estratègies dels Plans Territorials Parcials, excepte en alguns àmbits territorials per a algunes estratègies concretes.
Considerem ara el parc de habitatges finalitzats entès com el nombre absolut d'habitatges finalitzats en les dues dècades d'estudi (1996-2016 i 2007-2016) i per a cada dècada els distribuïm entre cada grup de municipis segons la seva estratègia simplificada assignada.
Els municipis amb estratègies assignades de nova centralitat són els que recullen un nombre més elevat d'habitatges finalitzats al llarg de les dècades estudiades.
Són 53 municipis que apleguen un 31% de la població i un 28% del parc d'habitatges de Catalunya i es concentren a l'àmbit metropolità de Barcelona.
En la darrera dècada perden un 3% de representativitat en el total d'habitatges finalitzats.
Els 71 municipis amb una estratègia simplificada de creixement potenciat van acumular el 25% dels d'habitatges finalitzats en la dècada de 1997-2006.
En la següent s'hi han construït el 23,9% dels habitatges.
Es concentren sobretot als àmbits de Tarragona, Terres d'Ebre i Ponent.
L'estratègia simplificada de desenvolupament urbanístic qualitatiu, que es fonamenta més en una activació de les activitats econòmiques, s'ha assignat a 76 municipis que concentren un 34% de la població i del parc d'habitatges, principalment a l'àmbit metropolità de Barcelona i a les comarques gironines.
Els habitatges finalitzats en les dues dècades han representat un pes força constant, passant de un 20 a un 19%.
Els 616 municipis amb estratègia simplificada de creixement moderat, si en la dècada 1997-2006 representen el 17% dels habitatges construïts, en la dècada 2007-2016 passen a representar-ne un 21%.
Acullen només un 13% de la població i el seu parc total d'habitatges ha passat del 14 al 15% del parc català.
En aquest gran grup s'observa la tendència creixent entre dècades més positiva, en desacord amb la filosofia dels plans territorials.
Els 72 municipis amb l'estratègia simplificada de creixement mitjà han registrat una lleugera tendència a l'alça, ajustada a les previsions territorials.
Els municipis amb estratègia urbana simplificada de millora i compleció i manteniment del caràcter rural s'han mantingut estables al llarg d'aquest anys, representant respectivament un 2% i un 0,1% dels habitatges construïts.