Professor titular de Ciència Política de la Université de Montréal
Resum: El líder del Partit Conservador, Stephen Harper, al poder des del gener de 2006, es va comprometre a posar fi al funcionament "dominant" dels governs anteriors i a posar en pràctica "un nou federalisme d'obertura".
Això implicava, concretament, corregir el desequilibri fiscal entre Ottawa i les províncies, adoptar mesures per reconèixer l'especificitat del Quebec i limitar el recurs al poder federal de despesa.
Aquest article torna a tractar breument dels fonaments del règim polític canadenc i els anys al poder del Partit Liberal, de 1993 a 2006, per avaluar millor les mesures adoptades pel Govern de Harper, sobretot pel que fa al poder federal de despesa.
Aquest poder no ha estat establert ni per la Constitució ni per la jurisprudència, però Ottawa continua reivindicant-lo i evocant-lo.
Malgrat els seus compromisos, els conservadors no han aconseguit proposar una fórmula satisfactòria per limitar-ne l'ús.
En aquest sentit, el Canadà encara es mou per la lògica centralitzadora que es va imposar al començament dels anys vuitanta.
Paraules clau: Canadà; Quebec; federalisme; Stephen Harper; desequilibri fiscal; poder de despesa; unió social; perequació; transferències; Constitució.
Professor titular de Dret Administratiu, i lletrat del Tribunal Constitucional
Resum: L'exercici de la potestat subvencional de les administracions públiques ha estat una font permanent de controvèrsies competencials d'ordre constitucional.
La persistència de la conflictivitat en aquesta matèria s'aprecia amb més força en els moments en què hi ha una disminució de la conflictivitat general entre els ens territorials (Estat i comunitats autònomes, que és el que estrictament interessa).
És el cas, sense anar més lluny, de la VIII legislatura (2004-2008), en la qual la notable reducció general de controvèrsies competencials formalitzades davant el Tribunal Constitucional contrasta vivament amb l'augment de les que fan referència a les subvencions públiques.
Els darrers anys hi ha hagut una sèrie de novetats legislatives en aquest àmbit que, no exemptes de dubtes de constitucionalitat, potser podran contribuir a reduir aquesta conflictivitat.
Per a la consecució d'aquest objectiu són necessaris tant la lleialtat de les diverses administracions territorials implicades com un millor ús dels instruments processals que el Tribunal Constitucional té a disposició seva.
Paraules clau: subvencions; poder de despesa; Tribunal Constitucional; estatuts d'autonomia; conflictes de competència.
Catedràtic de Dret Administratiu de la Universitat de Barcelona
Resum: El treball té per objecte l'estudi dels fonaments 7 a 10 de la Sentència 247/2007 del Tribunal Constitucional, en què s'analitzen el paper dels estatuts d'autonomia en la configuració del sistema de repartiment competencial entre l'Estat i les comunitats autònomes i la incidència que pot tenir aquesta doctrina en la futura sentència sobre l'Estatut català.
Per vincular la Sentència 247/2007 amb la futura sentència sobre l'Estatut català s'exposen, d'una banda, els arguments de les parts recurrents, el Partit Popular i el Defensor del Poble, i els del Parlament català i, de l'altra, els arguments del Tribunal Constitucional amb relació a l'abast dels estatuts d'autonomia en la delimitació del seu àmbit competencial.
La posada en comú dels arguments dels recurrents i la doctrina del Tribunal Constitucional, inclosa en una sentència que es pronuncia sobre moltes qüestions plantejades en aquests recursos, permet concloure el treball amb una sèrie de consideracions sobre el contingut previsible de la futura sentència del Tribunal Constitucional sobre l'Estatut català en la part relativa al nou model de distribució competencial.
Paraules clau: Estatut d'autonomia; distribució de competències; principi dispositiu; desconstitucionalització; matèria competencial; funció competencial; LOAPA.
Professor titular de Dret Constitucional de la Universitat de Girona
Resum: La STC 247/2007, de 12 de desembre, en resoldre la impugnació del Govern aragonès contra el nou art. 17 de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana, opta per realitzar un repàs dels principals problemes que se susciten en relació amb els nous estatuts d'autonomia.
D'entre els temes tractats, aquest article se centra en el de la relació drets-Estat autonòmic, analitzant- se en conseqüència la doctrina establerta pel Tribunal en relació amb els diversos aspectes que en aquest àmbit es plantegen: la funció de l'art. 139.1 CE i del mandat d'igualtat que conté; la de l'art.149.1.1 CE en tant que títol competencial de l'Estat que vincula igualtat i drets, i finalment la possibilitat que els estatuts continguin declaracions de drets.
D'aquests tres aspectes, el tractat de manera més discutible és aquest últim, en la mesura que el Tribunal distingeix entre drets que seran tals i drets que seran mers mandats al legislador, sense que la sentència estableixi un fonament clar en què basar aquesta distinció.
Paraules clau: estatuts d'autonomia; drets; igualtat.
Resum: En aquest article s'analitza el règim de distribució de competències en matèria d'habitatge tenint en compte l'Estatut d'autonomia de Catalunya de 2006 i la nova Llei 18/2007, de 18 de desembre, del dret a l'habitatge.
El treball s'estructura en tres parts.
En primer lloc, s'analitza el marc competencial en aquest àmbit abans de l'entrada en vigor de l'Estatut de 2006, estudiant les connexions entre urbanisme, ordenació del territori i habitatge, així com les sentències més rellevants del Tribunal Constitucional i del Tribunal Suprem.
En segon lloc, l'article considera l'impacte que l'Estatut ha tingut sobre aquesta situació preexistent i les perspectives futures del seu desenvolupament.
En aquesta línia, s'analitza la nova llei del dret a l'habitatge, la seva relació amb les competències estatals i la regulació que fa en el seu articulat de les relacions entre l'Administració de la Generalitat i els ens locals.
Una de les conclusions més rellevants és la falta d'adaptació estatal a la situació derivada de l'existència d'un estat descentralitzat en aquest àmbit, així com la necessitat de progressar cap a una bona governança en matèria d'habitatge.
Paraules clau: competència; estatut; habitatge; drets; autonomia local; finançament.
Resum: La Llei 12/2007, d'11 d'octubre, estableix el nou marc dels serveis socials a Catalunya i tendeix a una universalització del sistema amb la pretensió de superar una visió merament assistencialista.
S'ha aprovat dintre dels nous paràmetres estatutaris, els quals determinen clarament l'existència dels drets relatius als serveis socials i s'acompanyen d'una sèrie de principis rectors.
Si bé la naturalesa i l'abast d'aquests drets estatutaris han estat desdibuixats per la jurisprudència constitucional, l'Estatut vincula en aspectes com el mandat de gratuïtat dels serveis que el legislador declara com a bàsics, la qual cosa qüestiona la fórmula del copagament.
En aquest article s'analitzen, a més a més, els principis i el contingut del nou sistema de serveis socials, els drets prestacionals dels ciutadans dintre d'aquest i, finalment, els nivells que estructuren els serveis socials.
Pel que fa a l'àmbit subjectiu, s'analitza l'articulació dels requisits amb la legislació estatal de dependència i amb la jurisprudència del TJCEE sobre la lliure circulació de persones.
Sobre el contingut i l'efectivitat dels drets, es tracta d'una progressiva configuració en què hi ha tres nivells diferents de concreció que cal articular: l'estatutari, el legislatiu i el reglamentari.
Paraules clau: ciutadania; serveis socials; assistència social; Estat del benestar; servei públic; dependència; drets estatutaris; immigració; lliure circulació de persones.
Professor lector del Departament de Ciències Polítiques i Socials de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: En el context del progressiu desplegament de l'Estatut d'autonomia de Catalunya de l'any 2006, amb les incerteses pròpies del procés i del context en el qual s'està realitzant, sorgeixen debats al voltant de les capacitats efectives de gestió de les competències autonòmiques, una de les quals és la mateixa gestió dels professionals i de les professionals que integren l'Administració autonòmica catalana.
Respecte d'aquest àmbit es planteja la qüestió sobre fins a quin punt s'han utilitzat els marges de maniobra existents per gestionar de forma innovadora i diferenciada aquests contingents de recursos humans, atenent tant voluntats polítiques com condicionants derivats de la inèrcia mateixa de les organitzacions públiques, les elits administratives o els mateixos marcs institucionals que regulen el funcionament de l'àmbit.
Amb la voluntat d'aportar evidències i argumentacions a aquest debat, l'article formula algunes preguntes sobre la configuració i l'evolució de la funció pública autonòmica, en què destaquen des dels denominats enfocaments neoinstitucionalistes alguns factors que contribueixen a explicar la trajectòria seguida i els resultats assolits.
A tall prospectiu s'introdueixen alguns àmbits d'innovació i s'aporten arguments sobre el seu encaix amb el model vigent i, d'acord amb els plantejaments neoinstitucionalistes, sobre el seu potencial efectiu de transformació.
Paraules clau: institucions; Administració pública autonòmica; Generalitat de Catalunya; neoinstitucionalisme; funció pública; gestió pública; innovació.
Resum: La proposta marroquina d'autonomia per al Sàhara Occidental presentada el 2007 contradiu la legalitat internacional que reconeix el dret a l'autodeterminació i a la independència del poble del Sàhara Occidental, ja que tot i que preveu la celebració d'un referèndum i al·ludeix retòricament a l'autodeterminació, hi exclou l'opció d'independència del referèndum previst.
Fora d'això, la proposta no és nova, ja que fa molt temps que el Marroc està proposant la concessió d'una autonomia al Sàhara Occidental, i fins i tot va arribar a presentar una proposta anterior el desembre de 2003.
Finalment, la proposta no ha tingut credibilitat i no és seriosa, en primer lloc, perquè és menys clara i generosa que la que es va presentar el 2003 i, en segon lloc, perquè resulta incompatible amb el mateix dret marroquí, del qual no es preveu fer cap canvi substancial.
Una anàlisi dels sistemes de distribució de competències i de resolució de conflictes, així com de l'organització de l'eventual "autonomia" i de la seva garantia o del cos electoral i el règim dels drets fonamentals, revela que la proposta marroquina conté nombroses clàusules que condueixen a un contingut buit.
Paraules clau: Sàhara Occidental; Marroc; autodeterminació; autonomia; monarquia absoluta; Constitució; dret internacional.