Ferran Requejo és catedràtic de Ciència política de la Universitat Pompeu Fabra de Barcelona, on és director del Grup de Recerca en Teoria Política (GRTP).
Els seus principals camps d'estudi són les teories de la democràcia, el federalisme, les democràcies plurinacionals i el liberalisme polític després de la Segona Guerra Mundial.
El 1997 va ser guardonat amb el premi Rudolf Wildenmann (ECPR), el 2002 va rebre el premi Ramon Fargas i el 2006, el premi al millor llibre de l'Associació Espanyola de Ciència Política ( Multinational Federalism and Value Pluralism, Routledge 2005).
Entre els seus llibres més recents, destaquen Federalism, Plurinationality and Democratic Constitutionalism (Routledge 2012) i Federalism beyond Federations (amb K. J. Nagel, Ashgate 2011).
Aquest article analitza les característiques federals del cas espanyol.
En haver iniciat un procés de descentralització política com a pilar integral de la transició democràtica, se sol assumir que Espanya és un país federal o quasifederal.
Basant-se en una perspectiva comparativa, aquest article argumenta que, tot i que Espanya té algunes característiques federals, diversos elements centrals del federalisme no són presents en el cas espanyol.
En termes generals, els estudis actuals que plantegen una clara divisió territorial de les competències federals o regionals es poden situar en cinc eixos analítics bàsics, segons les preguntes de recerca a les quals es vulgui donar resposta:
Aquests eixos analítics exigeixen un seguit de variables i indicadors per poder dur a terme una comparació.
Per donar resposta a la pregunta del títol d'aquest breu article, ens centrarem només en el segon i el tercer eixos (graus de federalisme i descentralització), prestant una atenció especial a la situació de l'«estat de les autonomies» des d'una perspectiva comparativa.
D'una banda, l'eix unitarisme-federalisme se centra en «com de federal» és realment una federació o un estat regional.
S'estableix assignant un grau de federalisme a cada unitat política.
Inclourem com a indicadors l'existència o no de: polítiques federades com a unitats constituents (1); garantia constitucional de l'autogovern (1); pacte de reforma constitucional (1); dualisme institucional pel que fa als tres poders clàssics: executiu i legislatiu (2) i judicial (1); model de federalisme fiscal (2); cambra alta amb representants designats per les institucions de les entitats federades (1) i amb escons distribuïts territorialment (no proporcionals a la població) (1); competències de la cambra alta dins del sistema institucional (2); assignació de competències no assignades a les unitats federades (2); tribunal per arbitrar els litigis (2) en el qual les entitats subestatals tenen veu i vot respecte al nomenament dels seus membres (2); i, finalment, regulació, o no, del dret de secessió d'(algunes) de les unitats federades (2).
Els nombres entre parèntesis es refereixen a la puntuació de cada indicador.
En conjunt, l'escala global de cada cas se situa entre 0 (absència de lògica federal) i 20 (grau màxim de federalisme constitucional).
No considerem en aquest eix els indicadors «parainstitucionals», és a dir, aquells que tenen un efecte sobre el federalisme com a procés (per exemple, sistemes de partits polítics o relacions intergovernamentals).
D'altra banda, l'eix centralització-descentralització es refereix al grau d'autogovern de les unitats dotades d'autonomia política.
El grau de descentralització (o manca de centralització) es mesura també aquí en una escala global que va d'una puntuació de 0 (màxima centralització) a una puntuació de 20 (màxima descentralització).
També es mesura utilitzant diferents indicadors: a) el tipus de competències legislatives que tenen aquestes subunitats (8), subdividides en els àmbits de govern següents: economia/infraestructures/comunicació (2), educació i cultura (2), benestar (2), codi penal/civil/d'assumptes interns i altres (2); b) les competències administratives/executives (2); c) si les entitats federades tenen dret o no a dictar la seva política exterior, tenint en compte tant l'abast dels assumptes com els pactes amb suport federal (2); i d) la seva descentralització econòmica (8), calculada segons un índex mitjà únic que s'obté considerant la distribució dels ingressos i les despeses públiques (índexs GFS/FMI) de cada país.
Els casos d'Etiòpia i Malàisia no s'inclouen en el grau de descentralització a causa de la manca de dades econòmiques fiables (vegeu també Rodden 2004).
L'univers de l'anàlisi següent comprèn les federacions democràtiques, tret de les federacions d'arxipèlags com Micronèsia, les Comores, St.
Kitts i Nevis, com també les que s'allunyen molt de la lògica democràtica (com els Emirats Àrabs Units, Rússia, Nigèria, Pakistan, etc.).
També s'han exclòs els estats o les federacions associats i les entitats supraestatals com la Unió Europea.
D'altra banda, s'inclouen tres estats democràtics de l'Europa occidental que mostren una clara divisió territorial de competències: el Regne Unit, Espanya i Itàlia.
En total, hi ha dinou federacions o estats regionals en l'anàlisi següent.
La figura al peu relaciona el grau de federalisme constitucional i el grau de descentralització existent en els casos estudiats (els casos plurinacionals estan marcats en verd, mentre que els asimètrics estan subratllats).
Encara que l'estat de les autonomies espanyol mostra un nivell intermedi en l'eix de descentralització, té un nivell força baix en l'eix de federalisme constitucional.
No obstant això, es tracta d'un estat descentralitzat en comparació amb altres estats regionals i té una cosa important en comú amb les federacions: la descentralització està dissenyada per a totes les subunitats territorials i no solament per a algunes.
El conjunt dels territoris que gaudeixen d'autonomia política garantida per la Constitució —actualment disset comunitats autònomes (CA) més dues ciutats del nord d'Àfrica: Ceuta i Melilla— constitueixen pràcticament la totalitat del territori d'Espanya.
Alguns dels elements que diferencien el model espanyol actual de les federacions estàndard (Gagnon, Keil i Mueller 2015, Requejo 2005, Filippov, Ordeshook i Shvetsova 2004, Griffiths i Neremberg 2002, 2005, Watts 1999, Stepan 1999, Elazar 1991) són els següents:
La conclusió general és que l'estat de les autonomies espanyol no té els elements importants (institucionals i de procediment) que solen definir les «federacions».
De fet, la Constitució espanyola incorporava més elements asimètrics potencials que elements genuïnament federals.
No obstant això, la majoria d'aquests elements asimètrics no s'han desenvolupat en la pràctica política i legislativa postconstitucional.
Tot i que les CA tenen un grau mitjà d'autonomia en alguns àmbits, les característiques pràctiques del model s'han desenvolupat majoritàriament sota una perspectiva regionalista.
D'aquesta manera, es va establir una asimetria transitòria de poders per assolir el nivell màxim d'autogovern.
Malgrat que en alguns estudis de política comparada l'Estat espanyol apareix algunes vegades classificat, de manera metodològicament poc precisa, sota els estats «federals», hi ha molts arguments que suggereixen que potser seria més apropiat situar-lo en el grup d'estats «regionals».
Citació proposada: Requejo, F. 2017.
Montreal/Kingston: McGill/Queen's University Press (nova edició 2005).