Els jaciments arqueològics corroboren la presència humana en època iberoromana i alguns vestigis del Neolític, tot i que no hi ha constància d'un nucli poblacional estable fins al segle IX, en temps del repoblament del comte Guifré.
La vila de Torelló (que fins al segle XI rebia el nom de Sant Feliu de Cervià) va créixer al voltant de l'església de Sant Feliu de Torelló i del castell de Torelló.
El castell pertanyia inicialment a la casa comtal i reial, que va cedir-ne els dominis a les famílies Besora (segle XI), Montcada (1086-1309), Vilademany (1324) i Milany (1347) i, finalment, van ser adquirits l'any 1351, amb el beneplàcit reial, pels Cabrera (que, amb el pas del temps, van ser coneguts com a senyors de Torelló, marquesos d'Aitona i, més tard, ducs de Medinaceli).
Després d'uns segles de creixement de població, a partir del segle XIV es produeix un ràpid despoblament a causa de la pesta negra.
Al segle XVII, el Consell Municipal de Torelló estava format per 24 prohoms escollits entre les parròquies de Sant Feliu de Torelló, Sant Vicenç de Torelló, Sant Pere de Torelló, Sant Andreu de la Vola i Sant Martí Sescorts, però el 1629 es produeix la separació de Sant Vicenç i Sant Pere de Torelló.
Un inventari de 1768 mostra 48 masies i almenys cinc molins, ja que al camp es conreen cereals i vinyes i, en petites quantitats, mongetes, faves, cigrons i pèsols.
Després d'episodis de pesta, plagues i la Guerra dels Segadors, va arribar la Guerra de Successió, en què, el gener de 1714, les tropes borbòniques van passar per Torelló, van incendiar el poble i va incendir i llançar al buit les campanes de l'església de Sant Feliu perquè no toquessin a sometent.
Durant la Guerra de la Independència, els efectes de l'ocupació francesa arriben a finals de maig del 1809, quan les tropes napoleòniques entren a Torelló i, en veure la ciutat deserta, la saquegen i li calen foc.
I a les guerres carlines a Torelló es cremen habitatges, la població s'empobreix i s'omple de soldats.
L'arribada del cotó i la transformació dels vells molins fariners en grans filatures, implantada durant el segle XIX al costat del riu Ter, va ser transcendental a Torelló.
S'hi van instal·lar fàbriques i colònies com Can Blanc, Can Casarramona, Cal Feyner, Can Tarrés i la Coromina, i l'arribada del ferrocarril l'any 1879 va afavorir clarament aquest desenvolupament industrial.
Als dies següents al cop d'estat del 18 de juliol de 1936 es va organitzar al municipi un comitè per defensar la República.
En aquestes circumstàncies es produeix l'assalt i depredació a les diferents esglésies del terme així com la persecució i afusellament de persones afins a l'aixecament militar i als estaments eclesiàstics.
El total de víctimes per aquests fets va ser de 43 persones, a més de les persones afusellades, deportades, empresonades o internades a camps de concentració.
La nit del 17 al 18 d'octubre de 1940 unes pluges excepcionals al nord-est de Catalunya, provoquen nombroses inundacions.
A la conca del riu Ges, les precipitacions sembla que van superar els 200 litres per metre quadrat, i es produeixen despreniments a la muntanya de Bellmunt i el riu arrossega arbres que s'acumulen al pont del ferrocarril l'obstrueixen, de manera que l'aigua s'obre camí pels costats, a una alçada de més de cinc metres i envaeix els carrers del poble.
Moltes de les cases, fetes amb tova, s'esfondren, atrapant als seus habitants a l'interior.
El resultat és de 46 morts, 15 desapareguts i 52 ferits.
El 1941 es construeixen les primeres cases protegides per als afectats i el 1943 s'aprova la reconstrucció del poble.
En aquesta època, el poble tenia al voltant de 5.000 habitants, mentre que actualment (amb la metal·lúrgia com a sector industrial capdavanter) hi viuen 14.172 persones.
(fotografies dels webs Patrimoni Arquitectura, Ajuntament de Torelló i Generalitat)