Cada vegada hi ha més persones que expressen la seva voluntat sobre l'atenció que volen rebre al final de la vida i sobre el lloc on volen morir, és a dir, aquell on prefereixen estar els seus darrers dies de vida.
La xarxa sanitària pública disposa de diferents recursos i serveis que poden oferir cures pal·liatives.
Cada servei ve determinat i s'activa per la situació de salut i necessitats que presenta la persona, no per la demanda d'atenció que aquesta o la seva família pugui fer.
Així doncs, en funció de l'evolució de la malaltia, els professionals de referència faran l'activació i derivació més adient en cada cas.
Tot i així, si detecteu que les necessitats no estan cobertes, podeu parlar amb els vostres professionals de referència i valorar conjuntament si cal derivar a algun altre recurs.
En funció de l'estat de la persona en situació de final de la vida per malaltia avançada, les seves necessitats i el fet que tingui o no una persona o entorn que pugui cuidar-la, podrà ser atesa a casa o necessitarà ingressar en un centre hospitalari, sociosanitari o social.
El domicili pot ser una opció a tenir en compte, sempre i quan formi part del desig de la persona i de la pròpia família, i que l'entorn ho permeti.
En aquests casos, són els professionals de l'equip d'atenció primària (professionals de medicina, infermeria i treball social principalment) qui atendran i acompanyaran les persones i les seves famílies, tant en el centre d'atenció primària (CAP) si la persona es pot desplaçar, com en el propi domicili en cas que no pugui fer-ho.
En els casos que presentin una major complexitat, els professionals d'atenció primària poden activar els equips de suport PADES (Programa d'Atenció Domiciliària Equip de Suport).
Són equips especialitzats en cures pal·liatives formats per professionals especialitzats en medicina, infermeria i treball social i psicologia, que atenen pacients en situació de malaltia avançada i terminal.
Ofereixen atenció domiciliària integral (física, psicoemocional, social, espiritual) dirigida al control de símptomes, confort i benestar de la persona malalta i el seu entorn cuidador.
Treballen de forma coordinada amb els professionals d'atenció primària i amb altres serveis, recursos i/o professionals (d'hospitals, sociosanitaris, residències...) en funció de les necessitats de la persona i el tractament que requereixi.
També pot ser que algunes persones rebin seguiment especialitzat des de les consultes externes de cures pal·liatives.
La seva funció és fer una orientació diagnòstica i terapèutica o el seguiment de situacions complexes en pacients que no requereixen hospitalització.
Un cas especial de domicili és el de les persones que viuen en residències.
Aquests centres, amb caràcter permanent o temporal, ofereixen assistència integral a persones grans que no tenen un grau d'autonomia suficient per realitzar les activitats de la vida diària, que necessiten supervisió constant i/o que tenen una situació sociofamiliar que requereix la substitució de la llar.
El servei s'adapta al grau de dependència i necessitats de les persones usuàries.
Així doncs, també poden oferir atenció pal·liativa a les persones que ho requereixin.
En alguns territoris es disposa d'equips d'atenció a les residències (EAR).
Són dispositius sanitaris multidisciplinaris i assistencials experts en geriatria, que donen suport als professionals sanitaris de l'atenció primària i de les residències geriàtriques per millorar l'atenció a la gent gran fràgil, ingressada en un centre residencial, i acompanyar-los durant els seus processos de final de vida.
En cas que la persona necessiti ser atesa a l'hospital, pot rebre atenció pal·liativa a consultes externes, a urgències o a les unitats d'hospitalització de les diferents especialitats (medicina interna, cardiologia, pneumologia, neurologia, entre d'altres).
En els hospitals s'hi poden fer proves diagnòstiques específiques i diferents tipus de tractaments, així com oferir atenció continuada 24 hores al dia.
En general, la necessitat d'atenció urgent ve donada per l'aparició de nous símptomes, símptomes coneguts però no ben controlats, o l'aparició d'altres malalties.
A urgències l'equip mèdic i el pacient, amb la seva família, han de replanificar les decisions prèvies i acordar el millor destí.
Aquesta replanificació s'ha d'adaptar a les necessitats i preferències de la persona malalta, però també ha de garantir l'administració del millor tractament.
El nou destí pot ser només provisional, com una transició en espera de la nova estabilització, que permeti el retorn del pacient a l'entorn que ell hagi triat inicialment.
És possible que la persona malalta pugui retornar al domicili directament des d'urgències, tot ajustant la pauta de medicació i mantenint la intervenció dels mateixos equips que tenia (ja sigui l'atenció primària o el PADES).
També pot requerir un tractament hospitalari per al millor control de símptomes abans de tornar a casa i per això se li pot oferir la possibilitat d'ingressar directament en un centre sociosanitari.
Finalment, en casos en què, per la complexitat dels símptomes i la necessitat de proves diagnòstiques no accessibles a urgències o bé de consulta amb especialistes hospitalaris, l'equip oferirà l'ingrés a l'hospital com a millor destí per al pacient.
Els hospitals presenten algunes limitacions per atendre correctament les persones en situació de final de vida: la manca d'espais d'intimitat que permetin la persona malalta estar acompanyada pels seus éssers estimats i les dinàmiques que poden dificultar el repòs o el ritme que pacient i família requereixen en aquesta etapa.
Per això, els hospitals disposen de recursos específics d'atenció al final de la vida per a les persones ingressades: les unitats funcionals interdisciplinàries sociosanitàries de cures pal·liatives (UFISS-CP).
Aquests equips, formats per professionals de l'equip assistencial: àmbit mèdic, d'infermeria i treball social, fan una valoració integral de les necessitats dels pacients i de les del seu entorn cuidador, donen suport als equips de l'hospital, si es precís, i consensuen el lloc idoni per prosseguir l'assistència.
El seu paper és, de nou, majoritàriament diagnòstic i orientador en situacions d'alta complexitat, més que un seguiment dels pacients a mitjà o llarg termini.
Alguns hospitals poden comptar amb unitats de cures pal·liatives, tot i que en el sistema sanitari català no és freqüent.
Aquestes unitats estan pensades per a un diagnòstic i/o tractament puntual en situacions d'alta complexitat que, un cop enfocades i controlades, permeten que el pacient es traslladi a un altre lloc (domicili, centre sociosanitari, etc.) en funció de les necessitats.
En el nostre entorn, les unitats de cures pal·liatives estan ubicades en els centres sociosanitaris.
Poden ser específiques o polivalents, en les quals també s'atenen altres perfils d'usuaris.
Són unitats d'ingrés, especialitzades en l'atenció a persones malaltes al final de la vida amb símptomes de difícil control.
Els equips estan formats habitualment per un equip assistencial de professionals mèdics, infermeria, treballadors socials i psicòlegs.
L'assistència és integral i s'adreça a cobrir les necessitats físiques, emocionals, socials i espirituals de les persones.
S'aborden, també, els problemes que pugui presentar la família.
En els centres sociosanitaris hi ha altres tipus d'unitats que també poden oferir atenció a les persones al final de la vida, encara que no són especifiques de cures pal·liatives.