Des de principis del segle xx, els consolats generals a Espanya s'establiren a Barcelona, amb jurisdicció per a molt més que els territoris més propers.
Allà hi havia la indústria, el principal port i les colònies estrangeres més nombroses.
A més, a Catalunya era on les ideologies modernes hi trobaren un terreny adobat.
Des del 1931, amb la constitució de la Generalitat de Catalunya en el context de la Segona República Espanyola, la capital catalana s'erigí en una ciutat de vida quasi diplomàtica.
Els cònsols acudien a la llotja del Parlament autònom, eren rebuts pel president de la Generalitat el dia de Cap d'Any...
De fet, l'autonomia catalana era vista com una darrera oportunitat abans de la separació.
Inclús fou titllada de semiindependència, així com els fets del 6 d'octubre de 1934 s'interpretaren com un intent de secessió.
Tanmateix, la mirada estrangera sempre errà en la interpretació de la natura del catalanisme del moment.
La transformació radical del mapa d'Europa.
La importància del tercer front francès en una guerra europea
El debat nacional sobre Catalunya i Espanya i la potència de l'obrerisme català esdevingueren elements d'interès diplomàtic.
Dos vectors que, vistos des de Berlín, Roma o París, s'erigien en els principals factors de potencial desestabilització d'Espanya.
Catalunya i les seves problemàtiques foren conceptualitzades com a elements determinants per a la política espanyola.
Vist des de fora, l'autonomia catalana era un experiment per a la creació d'una nova Espanya.
L'interrogant era si es podria assentar o si fracassaria i portaria a la independència.
Nens davant del cinema 'Fèmina' al passeig de Gràcia.
Merletti / Institut d'Estudis Fotogràfics de Catalunya
L'Europa dels trenta enfrontà França i Itàlia pel domini de la Mediterrània occidental.
En aquest context, el febrer del 1933 l'ambaixador italià a Espanya, Raffaele Guariglia, afirmà que, a diferència de Madrid, on «no havien entès» la veritable naturalesa del feixisme, a Catalunya, on la colònia i els interessos italians eren més importants, era on es podria exportar el fascio.
Els intents de crear una connexió catalanista-feixista mussoliniana del 1934 entre Josep Dencàs, el conseller i líder de les independentistes Joventuts d'Esquerra Republicana de Catalunya - Estat Català, i el vicecònsol italià Alessandro Majeroni fracassaren.
Un darrer intent amb el cònsol Carlo Bossi l'estiu del 1936 tampoc no reeixí.
Itàlia preferia els conservadors colpistes espanyols.
Josefina Baker en la Exposició de Barcelona.
La cantant i ballarina Josephine Baker muntada en la caricatura d'un cavall creada per Romà Bonet, conegut com a Bon, en el recinte de l'Exposició Internacional de Barcelona, a Montjuïc, Barcelona.
1930. © Arxiu Nacional de Catalunya
Catalunya fou vista fins al 1939 com un territori modern i dinàmic: s'hi establí el gruix de les colònies d'estrangers a Espanya –italians, francesos, alemanys, suïssos–, que hi feren les seves principals inversions –Pirelli, Barcelona Traction, Siemens o General Motors, entre d'altres.
Algunes colònies, com l'alemanya o la italiana, amb actives vides socials, culturals i associatives, revisqueren, aquí, els enfrontaments dels seus països d'origen i es dividiren entre nazis i feixistes, d'una banda, i les oposicions respectives, de l'altra.
Francesc Macià, president de la Generalitat de Catalunya, a bord del creuer Foch, vaixell de l'esquadra francesa, atracat al port de Barcelona.
17/06/1933 - 23/06/1933. © Arxiu Nacional de Catalunya
Barcelona, ja des de la Primera Guerra Mundial, però sobretot en el període 1931-1939, esdevingué una ciutat de diplomàtics.
Els consolats actuaren quasi com a ambaixades.
Les intrigues, les anàlisis polítiques, la voluntat d'influir en uns esdeveniments que es consideraven clau per a l'esdevenidor polític espanyol –i potencialment català sobirà– atorgaren a la ciutat un estatus diplomàtic de facto que de dret mai no podria obtenir.
Recepció d'honor al professor Albert Einstein oferta per l'alcalde accidental de Barcelona.
27/02/1923. © Arxiu Nacional de Catalunya
Barcelona –i el conjunt de Catalunya– era la darrera etapa pel sud dels circuits europeus de les estrelles del cinema, els científics o els líders polítics internacionals.
A la ciutat negra i roja, a la «rosa de foc» obrerista, se li afegia una tradició cultural moderna que es reflectia en la seva arquitectura, les ciències, els museus i la literatura.
D'altres elements més morbosos, com ara el «Barri Xino», per exemple, situaren Barcelona en l'imaginari occidental al nivell d'altres capitals.
El turisme hi començava a arribar.
Un paisatge cultural que fou descobert per intel·lectuals i analistes d'arreu que contribuïren a la seva difusió.
Manifestació sota el consolat d'Anglaterra, Barcelona, anys 30. © Arxiu Nacional de Catalunya