La nanotecnologia és el disseny, la síntesi, la manipulació i l'aplicació de materials, aparells i sistemes funcionals a través del control de la matèria en la nanoescala, rang de mides que va d'1 a 100 nanòmetres (nm).
Un nm és una milmilionèsima part d'un metre (1 x 10-9 m).
Un cabell és de l'ordre de 10.000 a 100.000 nm, un glòbul vermell té un diàmetre de 5.000 nm i una molècula d'ADN uns 2 nm.
Els nanomaterials (NM) i la nanotecnologia (NT) han estat utilitzats per la natura des de temps remots.
Alguns exemples: els virus són microorganismes que es troben a la nanoescala; podem trobar nanoestructures a les ales d'algunes papallones, que els confereixen propietats òptiques que permeten exhibir colors espectaculars; a les potetes del dragó Gekko tokay trobem altres tipus de nanoestructures que milloren la seva adherència a les parets, etc.
Els NM han estat utilitzats per l'home de forma ancestral probablement sense tenir consciència de totes les propietats que els caracteritzen, tal és el cas de la copa de Lycurgus (segle IV de la nostra era) construïda amb nanopartícules (NP) d'or i plata, i que canvia del verd al vermell quan és il·luminada des del seu interior.
També són destacables els experiments de Joseph Niépce (1827) que va ser capaç d'estabilitzar nanopartícules de plata (AgNP) en un gel que s'enduria per exposició al sol, aquest descobriment va tenir repercussions importants en el món de la fotografia.
Un altre moment important de la història de la nanotecnologia va ser quan el físic nord-americà Richard Feynman (Premi Nobel de Física el 1965) va donar a conèixer al món la importància i les possibilitats de la nanotecnologia, en la conferència There is Plenty of Room at the Bottom ("Hi ha molt espai al fons"), pronunciada el 29 de desembre de 1959 a l'Institut de Tecnologia de Califòrnia.
Actualment la utilització dels NM manufacturats o sintètics ha guanyat terreny als seus congèneres en escala macro i micro mercès a les interessants propietats fisicoquímiques que ens aporten: major resistència, major superfície reactiva, major solubilitat, etc. A això s'ha d'afegir la seva mida petita, que els facilita la possibilitat de travessar barreres i arribar a llocs diana del cos humà.
El descobriment d'aquestes interessants propietats, així com les diverses aplicacions dels NM, constitueix per ell mateix una revolució dins del món de la química, la indústria, la informàtica i la biomedicina.
Amb certesa, la nanociència o l'estudi de les propietats dels objectes i fenòmens a escala nanomètrica i la nanotecnologia faran avançar la humanitat cap a una gran revolució tecnològica i biomèdica.
La seva potencialitat i el gran nombre de productes que els contenen fa pensar que el nombre de treballadors que els manipulen és molt gran.
D'altra banda, la demanda de nous productes ha fet que molts d'aquests materials s'estiguin utilitzant sense saber-ne prou sobre els seus efectes sobre la salut i la seguretat de les persones i sobre el medi ambient.
Alguns exemples de la utilització d'aquests productes són: la Xbox 360 (amb capes de nanosilici), les cremes solars (amb nanopartícules d'òxid de titani, que absorbeixen la llum ultraviolada), mitjons (amb nanopartícules de plata amb propietats desodorants), pilotes de golf, etc. (Vegeu l'apartat "Sectors i activitats").
És per això que davant de les llacunes de coneixement que hi ha sobre aquests productes es fa necessari prendre mesures preventives que minimitzin o evitin l'exposició dels treballadors.
En alguns casos seran mesures derivades de l'aplicació del principi de precaució que aconsella, en base a la falta d'acord o coneixement científic sobre un risc en concret, en aquest cas l'exposició a productes i/o materials que se sospita poden ser perillosos, adoptar totes les mesures necessàries per reduir o fer desaparèixer el risc fins que no es tinguin dades més concloents.
Termes, classificació i definicions
L'Organització d'Estandardització Internacional (ISO), a la norma europea ISO TS 80004-1, defineix nanomaterial (NM) com aquell en el qual almenys una dimensió externa es troba a l'escala nanomètrica, és a dir, entre 1 i 100 nm, o el que té una estructura interna o en superfície a escala nanomètrica.
Recordeu que 1 nanòmetre equival a una milmilionèsima part d'un metre; (1nm= 1x10-9).
Per altra banda, la Comissió Europea a través d'una recomanació de 18 d'octubre de 2011 en dóna la següent definició: "Material natural, secundari o fabricat que contingui partícules, soltes o formant un agregat o aglomerat i en el qual el 50% o més de les partícules en la granulometria numèrica presenti una o més dimensions externes en l'interval de grandàries comprès entre 1 nm i 100 nm.
En casos específics i quan es justifiqui per preocupacions per al medi ambient, salut, seguretat o competitivitat, el llindar de la granulometria numèrica del 50% es pot substituir per un llindar comprès entre l'1% i el 50%".
Cal tenir en compte que com més petita és la mida d'una partícula, major és la seva superfície en relació amb la seva massa, amb la qual cosa la seva reactivitat (inclosa la toxicitat) es pot veure augmentada.
Per això, pot ser important parlar de granulometria en la quantificació i caracterització dels NM.
Classificacions dels nanomaterials
b.1 Els produïts de forma involuntària, com ara els generats en processos de combustió dels motors dièsel (partícules ultrafines o PUF), en barbacoes pels fums d'oli, en la piròlisi o la flama de negre de carbó, les generades en processos mecànics com el polit, la soldadura, etc.
b.2 Els produïts deliberadament, resultat de la nanotecnologia i que coneixem com a nanomaterials manufacturats.
En funció de la seva estructura:
-NANOOBJECTES (CEN ISO/TS 27687 80004-2), amb una o més dimensions en la nanoescala:
- NANOPARTÍCULES; amb tres dimensions en la nanoescala;
- NANOPLATS/NANOPLAQUES; amb 1 dimensió en la nanoescala;
- NANOFIBRES; amb dues dimensions en la nanoescala i la tercera dimensió significativament més gran.
Partícules fortament lligades amb enllaços covalents;
Partícules o agregats dèbilment lligats per forces de Van der Waals;
En funció de la composició química primària del nanoobjecte:
Alguns noms i termes utilitzats en nanotecnologia:
Els efectes de les nanopartícules (NP) sobre la salut depenen d'una sèrie de característiques específiques que les diferencien de les partícules de mides més grans.
La toxicitat de les NP ve donada per les característiques fisicoquímiques i la propietat de translocació, que fan que l'entrada, la distribució, la metabolització i l'excreció de les NP en l'organisme requereixi un estudi especialitzat.
Els mecanismes d'acció que poden provocar danys a la salut estan lligats a la seva mida i a la seva capacitat de reacció.
Característiques fisicoquímiques determinants del comportament nociu:
- grandària, àrea de superfície, nombre de partícules, concentració;
- morfologia, estat d'aglomeració, agregació;
- estructura cristal·lina, puresa i homogeneïtat;
- facilitat per formar radicals lliures;
- càrrega elèctrica i altres propietats de la superfície;
- capacitat del nanomaterial (NM) per generar pols quan es manipula;
- comportament a l'aigua, capacitat de fotodegradació i estabilitat (solubilitat, bioacumulació, etc.).
- procés pel qual poden travessar barreres biològiques o estructures cel·lulars mantenint la seva integritat, sense dissoldre's ni metabolitzar-se.
Poden travessar les cèl·lules utilitzant canals citoplasmàtics o els espais intercel·lulars;
- la capacitat de translocació depèn de la mida, la forma i la reactivitat de la superfície de les NP i de la seva capacitat per formar agregats o aglomerats.
- via cutània convencional, a través del fol·licle pilós o travessant qualsevol mucosa;
- poden arribar al cervell per translocació a través de les neurones olfactives des de la mucosa nasal;
- via digestiva a través de la mucosa gàstrica fins als capil·lars limfàtics de les vellositats intestinals.
En els medis biològics les NP adquireixen un revestiment de biomolècules (proteïnes, lípids i polisacàrids) del seu entorn, la qual cosa redueix la seva energia superficial i els confereix una identitat biològica.
Aquesta nanobiointerfase és anomenada per molts autors protein-corona.
La naturalesa d'aquest recobriment així com la seva evolució pot ser clau en la modulació de la biodistribució dels NM, els efectes de translocació, la resposta cel·lular, la metabolització i la seva eliminació.
- la propietat de la translocació fa difícil establir un patró de distribució en l'ésser humà;
- dels ganglis limfàtics, on poden entrar en contacte amb el sistema immunitari, al torrent circulatori a través del conducte toràcic i les comunicacions limfovenoses;
- per endocitosi a l'interior de les cèl·lules que viatgen per l'organisme i les alliberen per exocitosi a altres punts del cos;
- capacitat de viatjar pels axons, des del nas per la cèl·lula neuronal seguint les vies nervioses.
- la translocació els permet vagar per l'organisme evitant el fetge i el ronyó i eludir així la seva metabolització i excreció, així poden acumular-se indefinidament en diferents parts del cos;
- els mecanismes de fagocitosi fan que es quedin retingudes dins de les cèl·lules, la qual cosa esdevé un factor crític a l'hora d'eliminar-les;
- en alguns casos se'n pot millorar l'excreció urinària amb la funcionalització química: afegint enllaços amb glucosamina, funcions hidroxil, radicals amoni o taurina.
Possibilitat de travessar barreres biològiques:
- barrera hematoencefàlica: travessant les cèl·lules endotelials per translocació.
No utilitzen les unions intercel·lulars ni el mecanisme de pinocitosi;
- barrera transplacentària: estudis in vitro demostren que concentracions altes de NP d'aliatge Co-Cr circulants en sang provoquen danys a l'ADN de les cèl·lules de l'altre costat de la barrera placentària.
Mecanismes de generació de dany
Comencem a tenir evidències sobre els mecanismes d'actuació de les NP sobre els éssers vius, majoritàriament basades en estudis in vitroo en animals, però hi ha molt poca literatura referida a clínica en humans.
La recerca en el camp de la toxicitat i els efectes sobre la salut de les NP s'ha d'adreçar als estudis epidemiològics i a la publicació de casos clínics que es produeixin després de l'exposició a NP.
En l'exposició laboral intervenen molts factors (mida de les partícules, impureses, nivells de fons de NP no generades en el procés industrial, etc.) que fan difícil extrapolar els resultats obtinguts en l'experimentació.
Cal conèixer on i com es treballa amb NP, aplicar el principi de precaució i recomanar i establir mesures de prevenció per tal d'evitar el risc de desenvolupar malalties professionals relacionades amb l'exposició a NP.
La nanotecnologia té aplicacions pràctiques a gairebé tots els camps.
No es limita al sector industrial, sinó que té un impacte significatiu sobre tots els sectors i activitats humanes, i ja es troba en productes de consum quotidians com ara roba, cosmètics i articles esportius.
Tot seguit s'enumeren alguns dels molts exemples en els diversos camps d'aplicació:
Aplicacions en indústria mèdica, farmacèutica i cosmètica
Estudi: Exposició a nanomaterials en empreses del sector de fabricació de sabons, detergents i altres articles de neteja i abrillantament; fabricació de perfums i productes de cosmètica (CCAE 204)
Els nous avenços tecnològics en l'utilització i l'aplicació de nanomaterials representen una revolució en el món de la indústria, la biomedicina i en altres sectors com és el cas de la cosmètica.
Aquests materials presenten propietats úniques que milloren substancialment el rendiment de molts productes en els que es troben incorporats.
Per altre banda a dia d'avui el coneixement sobre els riscos associats a l'ús i el treball amb aquest productes és encara limitat.
Amb aquest estudi es pretén estimar la prevalença d'exposició a nanomaterials en el sector cosmètic català, conèixer els procediments de treball emprats i en base al principi de precaució fer recomanacions sobre les mesures preventives que poden disminuir l'exposició dels treballadors a aquests nous materials.
Aplicacions en tecnologia de la informació i la comunicació (TIC)
Aplicacions energètiques i ambientals
Aplicacions materials industrials i de fabricació
Aplicacions en el camp de l'alimentació
Aplicacions en construcció i seguretat
Comissió Europea COM (2012) 572 final.
La capacitat de mesurar nanopartícules en els llocs de treball és de moment molt limitada, ja que el seu comportament no és prou conegut.
Les característiques fisicoquímiques de les NP poden variar molt respecte de les formes macro.
Actualment l'avaluació de l'exposició a NP en suspensió implica la mesura, en la zona respiratòria del treballador, de la concentració en massa i la composició química de la fracció de partícules associades als possibles efectes sobre la salut.
Els efectes sobre la salut de les partícules en suspensió depenen de la probabilitat de penetració en els diferents nivells de l'aparell respiratori.
Això implica que els instruments de mesura han de complir unes especificacions determinades per captar les diferents fraccions (inhalable, toràcica i respirable) en funció de la massa i de la mida de les partícules de l'aerosol.
Alguns estudis toxicològics mostren que els efectes potencials sobre la salut dels nanoaerosols (NP en suspensió i partícules de materials nanoestructurats) podrien estar relacionats no només amb la massa sinó també amb l'àrea superficial de les partícules.
Per la seva mida, les NP tindrien la capacitat de penetrar a l'organisme a través de les cèl·lules epitelials i anar al flux sanguini i fins i tot, a través del nervi olfactiu, arribar al cervell.
Per tant, donades les seves propietats fisicoquímiques, el seu comportament biològic estarà lligat al diàmetre de partícula, a l'àrea superficial i a l'activitat superficial.
L'objectiu de l'avaluació quantitativa de l'exposició a NP és la protecció del treballador i inclou diferents aspectes:
- avaluació de l'exposició per efectes sobre la salut;
- identificació de les fonts d'emissió;
- avaluació dels sistemes de control utilitzats.
Existeixen diferents aparells per a la mesura de nanopartícules en els llocs de treball i es classifiquen segons els sistema de mesura, directa o indirecta, de:
- concentració en àrea superficial.
A continuació es detallen els diferents sistemes de presa de mostra que s'utilitzen per a la quantificació de NP.
Mostrejadors selectius estàtics: Impactadors en cascada;
TEOM (Tapered Element Oscillating Microbalance): Microbalança oscil·lant d'element cònic.
Microscòpia electrònica TEM, SEM: Microscòpia electrònica de transmissió, Microscòpia electrònica d'escombratge.
Microscòpia electrònica TEM, SEM.
DMAS (Differential Mobility Analyzing System): Sistema analitzador de mobilitat diferencial.
ELPI (Electrostatic Low Pressure Impactor): Impactador elèctric de baixa pressió.
DMAS+ELPI: Sistema analitzador de mobilitat diferencial + Impactador elèctric de baixa pressió.
Un dels problemes que es planteja a l'hora de valorar la situació dels treballadors exposats a NP, és poder diferenciar la contaminació provocada pel procés de treball, de la contaminació de fons que hi pugui haver a causa de les NP naturals i/o produïdes per fonts externes (emissions de vehicles, fums, altres activitats industrials).
La nanotecnologia és una ciència emergent i és per això que les tècniques per avaluar i controlar l'exposició a NP en el lloc de treball estan encara en procés d'investigació i recerca.
S'estan desenvolupant nous equips instrumentals, monitors i mostrejadors més petits, portàtils, que proporcionin informació sobre la quantitat i la distribució per mida de les NP i que permetin avaluar l'exposició per inhalació.
No es disposa encara de mètodes consensuats i estandarditzats per al mesurament de nanomaterials en els llocs de treball, a causa principalment a la gran diversitat de tipus de productes i a la falta de consens en la mateixa definició de NM (vegeu apartat de definició).
Els equips de mesura existents de nanomaterials al mercat són molt voluminosos i dificulten la realització de mostreigs personals.
A més, encara no s'ha arribat a un acord a nivell internacional sobre si és més adequat considerar les concentracions màssiques, numèriques o d'àrea superficial.
Molts organismes internacionals i nacionals estan treballant en aquestes qüestions per arribar a un consens al més aviat possible.
Malgrat aquestes dificultats, el Reial decret 374/01, de 6 d'abril, sobre la protecció de la salut i la seguretat dels treballadors contra els riscos relacionats amb els agents químics durant la feina, estableix una excepció als mesuraments ambientals quan l'empresari pugui demostrar per altres mitjans que s'ha aconseguit una correcta prevenció i protecció dels treballadors.
Per assolir aquest objectiu, disposem d'algunes metodologies simplificades d'avaluació del risc com ara les eines de control banding, per a una avaluació qualitativa.
A continuació, es relacionen les principals eines disponibles actualment amb els seus enllaços corresponents.
Aquesta metodologia, basada en el COSHH Essentials, considera com a paràmetres per a l'avaluació qualitativa la severitat i la probabilitat.
La puntuació de severitat es determina en funció de paràmetres toxicològics i la de probabilitat, segons el risc potencial d'exposició.
El resultat de l'avaluació pot donar lloc a 4 nivells de risc i indica en cada cas les mesures preventives que s'han de posar en marxa.
Vegeu la taula 1 en el document adjunt.
Càlcul de la puntuació de severitat
La puntuació màxima de severitat és de 100 punts.
Dels 100 punts, 70 es basen en les característiques dels NM i 30 es basen en les característiques del material pare.
Per tant, es dóna més pes a les característiques a nanoescala.
És raonable pensar que no sempre disposarem d'informació sobre tots els paràmetres considerats, en aquest cas prevaldrà el principi de precaució i en conseqüència se li assignarà el 75% de la puntuació màxima d'aquella categoria.
Vegeu la taula 2 en el document adjunt.
Factors que cal considerar per a la puntuació de severitat
La suma dels punts de cada paràmetre serà un número entre 0 i 100, que correspondrà a una severitat baixa, mitjana, alta o molt alta, segons el que s'ha descrit a la taula.
Factors que cal considerar per a la puntuació de probabilitat
Aquests factors determinen el grau en què els empleats poden estar potencialment exposats als materials a escala nanomètrica, principalment a través de la via respiratòria, però també a través de contacte amb la pell.
La màxima puntuació és 100, i es calcula sumant la puntuació de cadascun dels factors següents:
Vegeu la taula 3 en el document adjunt.
Els mètodes d'avaluació qualitativa simplificats són aproximats, les puntuacions que s'obtenen són de caràcter orientatiu i l'experiència del tècnic de prevenció especialista és fonamental.
El CB Nanotool és una eina que permet l'adaptació a situacions de producció diferents.
Hem de tenir en compte també que els coneixements sobre els NM, els efectes sobre la salut, les exposicions, etc., van augmentant, i això permetrà anar adaptant aquesta eina d'avaluació.
El mètode proposat pel TNO (Nederlandse Organisatie voor Toegepast Natuurwetenschappelijk) d'Holanda, anomenat Stoffenmanager Nano i que ha estat traduït per l'INSHT, és una eina desenvolupada per ajudar l'empresari i els treballadors a prioritzar les diferents situacions que suposen l'exposició a NM manufacturats, que ha estat dissenyada per ser utilitzada per les petites i mitjanes empreses; és fàcil d'utilitzar, amb conceptes comprensibles i paràmetres de fàcil obtenció.
El mètode Stoffenmanager Nano presenta un esquema amb dues bandes, una d'exposició i una de perill.
Cada banda porta associada una categoria i la seva combinació donarà lloc a bandes de risc.
Els factors que intervenen en el càlcul de la banda d'exposició són els següents:
Vegeu la taula 4 en el document adjunt.
Per establir les bandes de perill, el mètode Stoffenmanager compta principalment amb l'ús de les frases R/H dels materials:
Vegeu la taula 5 en el document adjunt.
Aquestes dades sovint són difícils d'obtenir en el cas dels NM, i s'hauran de considerar altres paràmetres alternatius, en aquest ordre:
− Persistència de les nanofibres segons la seva longitud;
− Informació toxicològica disponible.
De tota manera, a l'hora d'assignar un tipus de nanomaterial a una banda de perill o a una altra, ens haurem de cenyir al principi de precaució i classificar el nanomaterial en la categoria més desfavorable.
En aquesta etapa final es combinen les bandes d'exposició i de perill, el resultat de la combinació dóna lloc a la banda de risc.
Aquesta banda proporciona una classificació relativa als riscos associats a les activitats desenvolupades pel treballador.
Vegeu la taula 6 en el document adjunt.
El resultat de la banda de risc ha de tenir la consideració de banda de prioritat.
Van des de la 1 fins a la 3, en què la banda 1 és la de més prioritat i la 3 la de menys.
Això, permet a l'usuari dissenyar un escenari de reducció del risc i guiar-lo cap a mesures de control que garanteixin una millor reducció.
El Swiss Federal Council ha publicat la guia Matriu de precaució per als nanomaterials sintètics, desenvolupada a Suïssa per donar eines a la indústria i al comerç per tal d'assumir una major responsabilitat i poder aplicar el principi de precaució d'una manera dirigida i rendible.
La matriu de precaució és un mètode que permet avaluar de forma específica els riscos per a la salut i el medi ambient dels nanoproductes.
Té en compte les condicions associades amb la fabricació de NM i l'ús i l'eliminació d'aquests.
Actualment no hi ha valors límit d'exposició específics per a nanopartícules en la legislació europea ni dels Estats Units.
Hi ha diversos factors d'influència que determinen aquesta dificultat per establir valors límit d'exposició per a nanopartícules, com ara la gran heterogeneïtat en la composició de les NP que els confereix propietats concretes, també la seva mida, estructura, forma, àrea superficial, massa, càrrega, nombre de partícules per unitat de volum, etc., i un coneixement parcial de la toxicologia.
Les nanopartícules poden tenir propietats toxicològiques específiques i/o potenciades, determinades per aquesta gran variabilitat.
Per això es fa complicat l'establiment d'uns valors límit en la forma convencional, basats en una avaluació de risc quantitativa i en els encara insuficients estudis experimentals de la relació dosi - efecte per a la salut.
En tot cas, l'absència de valors límit ocupacionals no disminueix l'obligació de dur a terme la valoració del risc i implementar mesures de prevenció.
S'ha de disposar de criteris que permetin controlar l'exposició, com per exemple:
- L'establiment de valors límit d'ús intern en una empresa o organització, basats en els objectius de control establerts i/o en els estudis toxicològics de l'empresa.
- Utilitzar la informació toxicològica disponible derivada d'analogies estructurals o aplicar un factor de seguretat al valor límit de la substància a nivell micro per derivar un valor.
Alguns autors suggereixen que seria més apropiat generar límits d'exposició acceptables per a grups de nanomaterials que tenen similar identitat molecular, o agrupar els nanomaterials que comparteixen un mode d'acció comú.
Algunes organitzacions han proposat uns valors límit ocupacionals (OEL) aproximats específics per a diferents tipus de nanomaterials.
Es recomanen els valors límit, els anomenats benchmark levels o benchmark limits, com a eina per a l'assessorament en exposició ocupacional.
No són límits per a la salut basats en criteris toxicològics, però representen una guia pràctica per utilitzar-los, per poder comprovar l'efectivitat de les mesures de control adoptades i minimitzar les exposicions.
Els més coneguts són els següents:
Recomanacions per establir nivells de referència, segons els paràmetres de mida, forma, biopersistència, densitat i nombre de nanopartícules com a criteri de classificació.
Basades en l'evidència creixent que la superfície de la nanopartícula és un desencadenant important de l'efecte tòxic, cosa que indicaria que la concentració en nombre de partícules resulta una millor mesura per al risc potencial que l'aproximació convencional basada en la massa.
- amb densitat >6000 kg/m3: 20000 partícules/cm3
- amb densitat <6000 kg/m3: 40000 partícules/cm3
Recomana uns límits d'exposició per a 4 tipus de nanopartícules perilloses:
*VLA: valor límit assignat a la substància a nivell micro, expressat en concentració de massa.
*REL: límits d'exposició ocupacional recomanats.
Altres límits d'exposició per a nanotubs de carboni
Basats en estudis propis de les empreses:
Altres organitzacions de diferents països (Holanda, Austràlia, Canadà, Suïssa) també han considerat necessari establir algun tipus de recomanació, en ocasions fent un estudi crític dels valors proposats més coneguts.
Una dificultat afegida a l'establiment dels valors límit d'exposició a nanopartícules i que complica les mesures de control de l'exposició és la de les partícules que es poden generar en alguns processos, que poden contribuir substancialment a la contaminació per nanopartícules de l'aire del lloc de treball.
Per tant, la utilització d'aquests valors límit de "precaució" són una eina útil i comprensible per a la gestió del risc fins que no estiguin disponibles VLA per als nanomaterials manufacturats.
Per abordar la gestió del risc per exposició a nanomaterials i, en general, a agents químics i amb l'objectiu final d'arribar a una situació segura per als treballadors, caldrà:
Riscos físics (incendi, explosió, etc.).
Riscos per a la salut (efectes neurològics, carcinogènics, pneumoconiòtics, etc.).
Fer una avaluació dels que no es puguin evitar (vegeu l'apartat "Avaluació de riscos").
Planificar l'activitat preventiva, actuant en ordre de prioritats; primer sobre el focus emissor, desprès sobre el medi i finalment sobre el treballador.
Malgrat que no es disposa encara de mètodes consensuats per a la mesura de NM ni de límits de referència (tan sols algunes recomanacions), el RD 374/2001 estableix una excepció als mesuraments ambientals quan l'empresari pugui demostrar per altres mitjans que s'ha aconseguit una correcta prevenció i protecció dels treballadors.
Amb aquesta finalitat, disposem d'algunes metòdiques d'avaluació simplificades en la línia del control banding com ara:
- El mètode desenvolupat per Paik et al. basat en la matriu del COSHH Essentials.
Vegeu l'apartat "Avaluació de riscos.
Un cop feta l'avaluació de riscos, si d'aquesta deriva un risc per a la seguretat i salut dels treballadors, caldrà l'aplicació de mesures preventives.
Aquestes s'han de correspondre amb el risc detectat (banda de control).
Moltes organitzacions internacionals dedicades a la seguretat i salut en el treball han publicat guies, normes i documents generals, per sectors i/o tipus de nanomaterials, en els quals s'indiquen quines poden ser algunes d'aquestes mesures preventives.
Es coneixen bé les mesures de control per reduir l'exposició a aerosols en els llocs de treball.
L'eficiència d'aquests mètodes per a nanomaterials solament ha estat validada parcialment, però aquestes mesures semblen un bon punt de partida per al desenvolupament de mesures preventives.
En general les estratègies principals per controlar el risc són: l'eliminació del perill, la substitució de l'agent perillós, els controls tècnics, els controls administratius i la utilització dels EPI.
Aquestes estratègies s'haurien de considerar en la fase de disseny dels processos, ubicació de les activitats, equips i llocs de treball, ja que les mesures introduïdes a posteriori sovint no són igual d'efectives o poden exigir solucions costoses.
L'ordre preferit de les actuacions serà:
A la pràctica una combinació apropiada d'aquestes actuacions ens donarà un millor control de l'exposició.
Mesures sobre l'agent químic (nanomaterial)
En relació amb els EPI, cal tenir en compte:
Recomanacions en funció de la tasca
Quan sigui necessària la utilització conjunta de més d'un equip de protecció individual, s'ha d'assegurar la compatibilitat entre aquests, això és especialment important en el cas de protecció respiratòria i ocular simultània; l'ajust dels EPI corresponents ha de garantir que no es disminueix l'estanquitat i per tant la seva capacitat per protegir.
Mesures d'higiene de tipus general i organitzatives
El fet que l'impacte sobre la salut dels nanomaterials no sigui clar, fa que el reconeixement de salut dels treballadors esdevingui un procediment o activitat rellevant a l'hora de poder detectar qualsevol efecte advers en la salut dels treballadors.
Cal identificar tots els treballadors exposats a aquests productes i oferir-los exàmens de salut periòdics que incloguin proves rutinàries de la funció pulmonar, renal, hepàtica, hematològica i d'altres proves en funció dels efectes adversos coneguts, al menys en el material progenitor a escala macro.
Així mateix és molt aconsellable guardar registres dels treballadors exposats.
L'Estratègia Europea de Seguretat i Salut en el Treball 2014-2020 assenyala la nanotecnologia com una temàtica important en el context dels nous riscos, però actualment a Europa no hi ha cap marc de regulació específica sobre nanomaterials.
El seu tractament es basa, per tant, en la legislació existent aplicable als productes químics, com per exemple el reglament REACH (Registration, Evaluation and Authorization of Chemicals) i específicament a nivell de normativa ocupacional a Espanya, la Llei 31/95, de prevenció de riscos laborals i la seva reglamentació específica de desenvolupament, com ara la referent a riscos relacionats amb els agents químics en el treball o l'exposició a cancerígens entre d'altres.
Encara que la normativa no estableix requisits explícits, els nanomaterials s'ajusten a la definició de substància química, i per tant, s'hi han d'aplicar les disposicions corresponents.
El reglament REACH proporciona una legislació general aplicable a la fabricació, la comercialització i l'ús de substàncies, com a tals, en preparats o en productes nanomanufacturats.
Els nanomaterials estan coberts per la definició de substància química al REACH, tot i que no hi ha cap referència explícita als nanomaterials.
Les obligacions generals del REACH, com ara el registre de les substàncies fabricades en quantitats d'1 tona o més, i el subministrament d'informació a la cadena de subministrament s'apliquen com per a qualsevol altra substància química.
Així mateix, els nanomaterials que compleixin els criteris per ser classificats com a perillosos d'acord amb el Reglament 1272/2008 sobre etiquetatge de substàncies i mescles perilloses (classification, labeling and packaging o CLP), han de ser classificats i etiquetats.
Moltes de les disposicions relacionades, incloent-hi els fulls de dades de seguretat i la classificació i l'etiquetatge s'apliquen ja avui en dia, independentment del tonatge en el qual es fabriquen o importen aquestes substàncies.
Les substàncies que es comercialitzin, inclosos els nanomaterials, classificades com a perilloses han de ser notificades a l'Agència Europea de Substàncies i Preparats Químics.
Hem de tenir en compte que el reglament CLP ens informa també que a l'hora d'avaluar la informació disponible a efectes de classificació, els fabricants, importadors i usuaris intermedis tindran en compte les formes o els estats físics en què la substància es comercialitza i en les quals raonablement cal esperar que es faci servir (CLP Art.9(5)).
La classificació de perill s'ha de basar en les dades disponibles sobre les propietats intrínseques que es relacionen amb la forma o l'estat físic en què la substància o mescla es comercialitza i en la qual raonablement es pot esperar que s'utilitzarà.
Això fa referència als nanomaterials.
En la identificació del risc per exposició a agents químics en general disposem de dues eines fonamentals:
- Etiqueta dels productes, regulada pel Reglament CE núm. 1272/2008, del Parlament Europeu i del Consell, de 16 de desembre de 2008, sobre classificació, etiquetatge i envasat de substàncies i barreges (CLP), on es defineixen els diferents pictogrames, indicacions de perill (frases H) i consells de prudència així com altres dades que han d'aparèixer en els envasos dels productes químics.
- Fitxa de dades de seguretat (FDS), regulada en el Reglament CE 1907/2006 relatiu al registre, avaluació, autorització i restricció de les substàncies i barreges (REACH).
L'Agència Europea de Substàncies i Preparats Químics (ECHA) ha creat un apartat específic sobre els nanomaterials (1).
El 3 d'octubre de 2012, la Comissió va publicar la segona revisió de la reglamentació sobre nanomaterials (2).
A la comunicació es descriuen els plans de la Comissió per millorar la legislació de la UE i la seva aplicació a fi de garantir-ne l'ús segur.
També inclou informació sobre els tipus de nanomaterials, els seus usos, aspectes de seguretat, i també dóna una descripció detallada de la informació disponible sobre els nanomaterials en el mercat, incloent-hi els seus beneficis i riscos.
El Parlament Europeu va demanar a la Comissió que avalués la necessitat de revisar el reglament REACH pel que fa al registre simplificat dels nanomaterials fabricats o importats en quantitat inferior a una tona, considerant tots els nanomaterials com a substàncies noves, i l'aportació d'un informe sobre seguretat química que inclogués l'avaluació de l'exposició corresponent a tots els nanomaterials registrats.
La Comissió avaluarà en la propera revisió del REACH les opcions normatives pertinents, especialment les possibles modificacions dels annexos del REACH, amb la finalitat de garantir una major claredat sobre com es tracten els nanomaterials i com se'n demostra la seguretat en els registres.
La Comissió europea va llançar una consulta pública (oberta del 21.06.2013 fins al 13.09.2013) sobre la modificació dels annexos del reglament REACH per a nanomaterials (3).
Els resultats d'aquesta consulta encara estan en discussió.
L'any 2011, la Comissió Europea va publicar una recomanació específica sobre la definició de nanomaterial (Recomanació de la Comissió de 18 d'octubre de 2011 relativa a la definició de nanomaterial (2011/696/UE) (4):
Per «nanomaterial» s'entén un material natural, secundari o fabricat que contingui partícules, soltes o formant un agregat o aglomerat i en el qual el 50% o més de les partícules en la granulometria numèrica presenti una o més dimensions externes en l'interval de mides entre 1 nm i 100 nm.
En casos específics i quan es justifiqui per preocupacions de medi ambient, salut, seguretat o competitivitat, el llindar de la granulometria numèrica del 50% es pot substituir per un llindar comprès entre l'1% i el 50%.
Els ful·lerens, els flocs de grafè i els nanotubs de carboni de paret simple amb una o més dimensions externes inferiors a 1 nm s'han de considerar nanomaterials.
Estava previst que aquesta definició es revisés abans de finalitzar l'any 2014.
Es recomana que aquesta definició s'utilitzi en els diferents reglaments europeus, inclosos el REACH i el CLP, i en qualsevol normativa relacionada amb els nanomaterials.
A Catalunya, en l'àmbit laboral i a tots els llocs de treball és d'aplicació la Llei 31/95 (LPRL), de 8 de novembre, de prevenció de riscos laborals, i el Reial decret 39/1997, pel qual s'aprova el Reglament dels serveis de prevenció.
L'article 16 de la LPRL obliga l'empresari a realitzar una avaluació de riscos i si el resultat d'aquesta posés de manifest algun risc per a la seguretat i salut dels treballadors, a realitzar les activitats preventives necessàries per eliminar, reduir i/o controlar aquest risc.
En la definició inclosa en el Reial decret 374/2001, de 6 d'abril, sobre protecció de la salut i la seguretat dels treballadors contra els riscos relacionats amb els agents químics en el treball, no es diferencia les substàncies químiques en funció de la mida de partícula, per tant els nanomaterials estarien inclosos també en el seu àmbit d'aplicació.
A la llum dels buits d'informació en relació amb la penetració en el mercat i els possibles riscos associats als nanomaterials, diversos països dins i fora d'Europa han desenvolupat iniciatives d'informació específiques, des de registres obligatoris a sistemes de notificació voluntària.
França és el primer Estat membre que ha implementat un sistema de notificació obligatori; i Bèlgica i Dinamarca han aprovat recentment les propostes legislatives per als registres obligatoris.
La Comissió Europea està reflexionant sobre la millora de les mesures de transparència aplicables als nanomaterials.
S'ha fet una consulta pública sobre la idoneïtat de la creació d'un registre de nanomaterials europeu (5) (13/5-5/08-2014), a empreses, autoritats públiques, científics, associacions, consumidors i qualsevol altre interessat.
L'objectiu és assegurar la disponibilitat d'informació suficient sobre la presència de nanomaterials al mercat per donar una resposta adequada als riscos que poden presentar per a la salut o el medi ambient i per a facilitar l'elecció adequada del consumidor així com la seva protecció.
A més, també s'apliquen legislacions específiques de productes com els cosmètics.
El Reglament de cosmètics (núm. 1223/2009) (6) requereix la notificació dels cosmètics que contenen nanomaterials, i s'ha d'incloure la presentació de dades toxicològiques i de seguretat, 6 mesos abans de la seva comercialització.
Basat en tota aquesta informació, la Comissió posarà en coneixement públic un catàleg amb tots els nanomaterials utilitzats en els productes cosmètics.
"Introducció als efectes de les nanopartícules".
Associació de sindicats europeus.
Jornada "Nanotecnologia i prevenció de riscos laborals" - 4-5/4/2016