El cinema fou utilitzat durant la Guerra Civil espanyola com a arma de propaganda.
Refuge (1939) fou un documental dirigit per Jean-Paul Le Chanois, part del qual fou filmat clandestinament, on es denunciava el tracte inhumà que van patir la majoria d'exiliats republicans en territori francès, així com la tasca desinteressada d'algunes entitats sanitàries a favor seu.
Fulletó de la pel·lícula Refuge
L'expectació despertada en l'opinió pública mundial per la causa republicana durant la Guerra Civil Espanyola va atreure al nostre país molts cineastes estrangers com, per exemple, el francès Jean-Paul Dreyfuss.
Dreyfuss va filmar almenys dos documentals: Au secours du peuple catholique basque (1937) —sobre els refugiats bascos que partien de Bilbao— i Un peuple attend (1939) —sobre el tracte inhumà que les autoritats franceses van dispensar als republicans espanyols que van creuar la frontera francesa després de l'ocupació de Catalunya.
Tots dos pretenien suscitar adhesions a la república espanyola amb els seus continguts, però quan es va començar a filmar el segon —l'hivern de 1938/1939— el govern republicà tenia pràcticament perduda la guerra.
De totes maneres, la importància d'aquesta última pel·lícula radica en el fet que Jean-Paul Dreyfuss coneixia bé les possibilitats propagandístiques de la imatge basada en esdeveniments reals.
Amb l'esclat de la II Guerra Mundial, Dreyfuss va passar a utilitzar el cognom de soltera de la seva mare, Le Chanois, per evitar la persecució dels nazis a causa de l'origen jueu del seu pare.
Segons Le Chanois, l'exhibició d' Un peuple attend va ser prohibida per les autoritats franceses pel tracte vexatori que dispensaven als refugiats republicans instal·lats en els camps de concentració, i encara que el negatiu va ser destruït, antics brigadistes van aconseguir salvar una còpia destinada als EUA titulada A People Is Waiting.
[1] Però deixem que sigui el mateix realitzador gal qui recordi, en una entrevista a Esteve Riambau i a Mirito Torreiro publicada el 1986, l'ambient que va envoltar al rodatge i comprendrem els motius que van conduir a la censura francesa a prohibir la seva projecció:
De forma clandestina, vaig filmar en els camps de concentració d'Argelers i, davant vosaltres (els espanyols), com a francès sento vergonya de la manera en què els homes van ser tancats en aquella platja.
Anys després em vaig trobar amb una noia que era la filla d'una senyora que em va ajudar molt transportant la meva càmera oculta sota les verdures que portava en la seva bossa.
Les condicions de vida eren espantoses: milers d'homes vigilats per marroquins en ple mes de febrer o març sense provisions, ni refugis, ni atenció sanitària.
Després, vaig entrar en un hospital de Perpinyà, on els homes estaven recolzats sobre els esglaons de l'escala, en el sòl de les sales, etc. També vaig estar en els llocs on s'enviava a les dones i als nens; era la zona més hostil de França i se'ls tancava en granges abandonades o en cases en ruïnes, on les dones cantaven cançons molt tristes i colpidores.
En el Museu d'Art Modern de Nova York està dipositada una còpia d'un film que no posseeix cap títol, però que està catalogat com A People Is Waiting.
Una còpia en vídeo d'aquest és a la Filmoteca Espanyola.
El documental en qüestió té una durada de gairebé 27 minuts, i els títols de crèdit visibles, a velocitat normal, que apareixen en anglès són: el nom del Museum of Modern Art de Nova York; el nom de l'entitat que té reservats els drets a Amèrica del Nord —la Medical Bureau i el North American Committee to Aid Spanish Democracy—; el nom del director, Jean-Paul Dreyfuss; i uns rètols explicatius.
Si visionem fotograma a fotograma aquesta pel·lícula, comprovarem que quan apareix el nom de l'Agència Mèdica i el Comitè Nord-americà d'Ajuda a la Democràcia Espanyola es llegeix, imprès en el fons i durant tres fotogrames, el títol Refuge.
[3] Segons l'historiador Bert Hogemkamp, Refuge va ser el resultat de la col·laboració entre el Ciné-Liberté i la Medical Bureau i el North American Committee to Aid Spanish Democracy, contenia imatges rodades per Le Chanois i va ser muntat per Irving Lerner.
[4] Per tant, existeix la possibilitat que el documental catalogat pel Museu d'Art Modern de Nova York com A People Is Waiting sigui en realitat Refuge.
Ciné-Liberté va ser una cooperativa comunista francesa creada el 1936 que tenia com a un dels seus objectius essencials la lluita contra el mercantilisme com a valor dominant al cinema i la mobilització dels seus professionals.
Jean-Paul Le Chanois va ser un dels seus membres més actius, ja que era militant del Partit Comunista de França des de 1933 i ho va ser fins a la seva mort, el 1985.
El Medical Bureau to Aid Spanish Refugees va començar a funcionar el novembre de 1936 com a secció dels American Friends of Spanish Democracy.
El seu objectiu era enviar ambulàncies, subministraments i personal mèdic a l'Espanya republicana.
El març de 1937 ja s'havia independitzat de la seva matriu, establint la seva seu a Nova York.
L'eficàcia de la seva propaganda es va basar en el caràcter humanitari.
El fet que els seus voluntaris es trobessin a Espanya arriscant les seves vides va proporcionar a l'organització un efecte de credibilitat.
El Medical Bureau estava organitzat en diverses seccions: equip mèdic, compres i planificació, publicitat i recaptació de fons, coordinació nacional, gestió, departament de personal i departament de cinema.
Es va fusionar amb el North American Committee to Aid Spanish Democracy el gener de 1938.
El North American Committee es va crear a la fi d'octubre de 1936 a Nova York a iniciativa d'una sèrie de grups prorepublicans liderats pels American Friends of Spanish Democracy, amb la finalitat de proporcionar la infraestructura necessària a la gira pels Estats Units d'Isabel de Palencia, Marcelino Domingo i Luis Sarasola, enviats pel govern republicà.
Després de la gira, es va organitzar com a agència centralitzadora de l'ajuda a la república i la principal organització prorepublicana.
En el camp cinematogràfic va participar en la producció de Heart of Spain (1937), dirigit per Herbert Kline i Géza Kárpáthi, en el qual es mostraven els desastres de la guerra i la labor del doctor Norman Bethune al capdavant del Servei Canadenc de Transfusió de Sang.
Després de la fusió del Medical Bureau i el North American Committee, la nova entitat va arribar a tenir 150 delegacions per tota la geografia nord-americana, utilitzant diversos mètodes de propaganda: reunions on es cobrava l'entrada i després de la intervenció d'uns oradors es feia la col·lecta, manifestacions, pamflets, publicacions periòdiques, conferències, intervenció en programes de ràdio, comunicats de premsa, cartes al director, exposicions, concerts, festes, etc. a més de la projecció de pel·lícules.
[5] Aquesta organització va ajudar a produir el documental Return to Life (1938), dirigit per Henri Cartier-Bresson i Herbert Kline, sobre recuperació dels soldats republicans als hospitals creats amb l'ajuda estrangera.
Finalitzada la Guerra Civil Espanyola, el Medical Bureau i el North American Committee van dirigir la seva labor a ajudar els refugiats a França.
Dins d'aquest context ha d'entendre's la participació en la producció de Refuge.
Com s'ha comentat abans, en Refuge, després del nom del director, s'inclouen uns rètols explicatius que contextualitzen la realització d'aquesta pel·lícula:
Aquest film no està destinat com una crítica del tracte concedit al mig milió d'homes, dones i nens que van fugir cap a França en les primeres setmanes de febrer de 1939.
És un intent, fet sota dures condicions, de retratar, per a aquells que no ho van veure amb els seus propis ulls, la més gran emigració de persones des de l'antiguitat, un èxode anterior a la colossal maquinària de la guerra deslligada contra un poble sencer pels magnats de la guerra moderna.
Aquesta emigració massiva tindrà repercussions a tot el món.
El problema és de tals dimensions que els recursos dels homes de bona voluntat de tots els països han de reunir-se per resoldre-ho.
Si les condicions dels emigrats republicans espanyols milloren, el nostre objectiu s'haurà complert.
Després d'aquest llarg comentari s'observa la fulla d'un calendari que situa l'acció el 25 de desembre de 1938.
Es veuen imatges de persones acudint a una església per celebrar el Nadal.
La pau es veu alterada per una sèrie d'explosions.
El narrador comenta que l'exèrcit franquista, amb el suport de Hitler i Mussolini, inicia l'atac final per conquistar Catalunya.
En realitat, l'inici de l'ofensiva de l'exèrcit nacional sobre el territori català va tenir lloc el dia 23, un dia abans de la nit de Nadal, malgrat els intents de monsenyor Gaetano Cicognani, nunci de Pius XI, per aconseguir una treva nadalenca en nom del papa.
A causa de l'avanç de l'exèrcit de Franco, diversos milers de persones van començar una penosa marxa cap a la frontera amb França, formant-se enormes cues d'homes i dones que intentaven fugir de la repressió dels nacionals.
Una altra fulla de calendari ens trasllada al 28 de gener de 1939.
Una riuada impressionant de persones arriben a diferents zones frontereres com Le Perthus, Bourg-Madame o Cerbère, portant maletes o sacs de roba.
Les condicions en les quals realitzen el viatge són dures, perquè es fa a peu, suportant les condicions climàtiques pròpies d'aquesta estació de l'any: el fred i la neu.
Entre les persones es distingeixen dos nens mutilats.
En primer terme està la nena Alicia Gracia Bamala —que camina amb una crossa, ja que li falta una cama—, agafada de la mà del seu pare, Mariano.
Darrere està el seu germà menor, Amadeo —també mutilat d'un peu—, agafat de la mà d'un home.
[6] Convé recordar que, al principi, el govern francès, per raons polítiques i econòmiques, no va permetre l'entrada de tots els refugiats.
El 27 de gener de 1939 es va autoritzar l'entrada dels civils i els ferits, i el 5 de febrer a tots els combatents que lliuressin el seu armament.
Posteriorment, visionem com els gendarmes de Le Perthus obliguen, abans de penetrar en territori gal, a desarmar-se els membres de l'exèrcit republicà.
A Cerbère, la Central Sanitària Internacional instal·la en un graner un centre provisional per atendre els ferits.
Al final es veu l'arribada dels franquistes a la frontera francesa.
L'11 de febrer, sobre el pont de Llívia, un oficial i un civil de l'Espanya de Franco saluden a l'estil feixista als francesos.
De nou, una fulla de calendari ens situa en una nova data: el 15 de març.
S'enfoca l'aparador d'una tenda en la qual els refugiats espanyols han venut les seves pertinences de valor.
Una dona va a informar-se, a una delegació del Socors Popular situada en aquesta població, del parador del seu marit: Antonio Madero, de 38 anys, pertanyent a la 18a Brigada.
Com a resposta obté que està internat en el camp de concentració d'Argelers.
Ella fa el recorregut, uns 30 quilòmetres, caminant i portant queviures.
La seva trobada és descrita a través d'un emotiu plànol cinematogràfic en el qual s'observa les dues mans del matrimoni acariciant-se a través del filat del camp.
Els càmeres van realitzar la seva labor al camp de concentració burlant els controls de les autoritats franceses.
Per a això, rodaven amagats a l'interior d'un cotxe o escalaven una muntanya per no trobar-se amb els controls de la policia.
Una dona amb una càmera amagada a l'interior d'una bossa per a la compra penetra en el centre franc-belga de la Creu Vermella de Perpinyà, en el qual hi ha refugiats, amuntegats en un pati o en unes habitacions, vigilats per senegalesos de l'exèrcit francès.
Seguidament, veiem un camió de la Central Sanitària Internacional de París recollint aliments i medicines d'un Comitè Internacional de Coordinació per repartir-los entre els refugiats.
En aquest sentit, les autoritats gal·les van decidir internar en camps de concentració els soldats i els homes considerats militarment vàlids, mentre que la resta de persones van ser instal·lades en centres d'acolliment improvisats, o locals ràpidament preparats o requisats.
Aquests últims tenien l'avantatge d'oferir un sostre i menjar; tot el contrari del que ocorria en els camps de concentració.
La part més dramàtica d'aquest documental és la que transcorre en el camp d'Argelès-sur-Mer, instal·lat a la platja, on hi ha 65.000 homes, segons el locutor.
Argelers va ser el primer camp construït en el Rosselló francès, el 5 de febrer, i considerat permanent.
En el documental s'observa que aquest centre estava situat en un espai obert en les dunes, al costat del mar, envoltat per filferros amb pues, ja que els refugiats tenien prohibida la sortida del recinte.
Aquest no té assistència mèdica, l'alimentació és insuficient i les condicions higièniques, pèssimes.
Com a prova, s'observen unes persones fent les seves necessitats vora del mar.
S'inclouen una sèrie de fotografies que accentuen el tipus de vida: persones vivint en la intempèrie o sota tendes de campanyes molt precàries, ja que estan construïdes amb mantes; un soldat algerià de cavalleria de l'exèrcit francès vigilant; etc. A continuació, apareixen imatges filmades en les quals es veuen els refugiats realitzant diverses activitats: repartint menjar, intercanviant productes, xerrant...
En la part superior d'una de les tendes de campanya oneja una bandera republicana, motiu pel qual s'escolta durant uns segons l'himne de la II República Espanyola.
El locutor compara totes aquestes instal·lacions amb un centre de rehabilitació situat a Benicàssim que el 1937 apareix en el film Return to Life, raó per la qual apareixen 30 segons d'imatges d'aquest documental on les condicions eren molt bones.
[7] El periodista franquista José Esteban Vilaró va visitar el camp d'Argelers, i la sensació que en va obtenir va ser que es trobava en una «illa de gossos rabiosos» i que «milers d'infeliços viuran la vida de la bèstia, entre els seus excrements i la concupiscència dels baixos instints».
Tornant a les imatges filmades per Jean-Paul Le Chanois el 1939, observem un camió que es dirigeix a un poblat on estan acollits una sèrie de dones i de nens refugiats.
El vehicle té la següent placa en francès: «Central Sanitària Internacional.
Oferta per l'Agència de Reconeixement Mèdic i el Comitè Nord-americà de Nova York».
El camió va proveït de material mèdic, que permet a una infermera guarir les ferides a uns nens o a un metge fer una revisió a un jove.
El narrador també té un record per a les persones que es van traslladar cap a Iberoamèrica, en comentar que «altres refugiats espanyols emigren a altres països com Mèxic, a Sud Amèrica», mentre s'observa un vaixell salpant d'un port.
A finals de 1939, al voltant de 180.000 republicans espanyols estaven exiliats: 140.000 a França; 12.000 al continent americà; 19.000 al nord d'Àfrica; i 9.000 a Europa, repartits bàsicament entre Gran Bretanya i Anglaterra.
Els més de 30.000 homes que per aquelles dates romanien encara internats en els camps de concentració tenien quatre formes per sortir-ne: la petició de tornada a Espanya; l'aval d'algun familiar o d'un súbdit francès; l'acolliment d'un país estranger; la incorporació a les unitats militars franceses per a estrangers, o brigades de treball.
Un bon nombre dels que van escollir aquesta última opció van acabar en els camps de concentració nazis.
Els autors d'aquest film tenien l'esperança que la situació de calamitats que vivien els refugiats republicans finalitzés aviat, però no sabien quan.
Per aquesta raó, el documental acaba amb el primer plànol del rostre d'un nen, mentre el locutor diu «Quan tornarà a somriure de nou?».
El 1939, les autoritats franceses van tractar els internats republicans espanyols en els camps de concentració no com a combatents d'un estat reconegut pels principals països democràtics i per la Societat de Nacions, sinó com a presoners.
Afortunadament, les organitzacions progressistes i alguns sectors de la societat francesa i internacional van prestar la seva col·laboració desinteressada en les labors d'ajuda als refugiats i a denunciar la seva situació.
Precisament, Jean-Paul Le Chanois va realitzar un documental de muntatge amb imatges de diversa procedència —per exemple, les imatges rodades a la frontera provenen de noticiaris cinematogràfics com Pathé-Journal—, encara que les filmades als refugiats republicans en els camps de concentració ho van ser sota la direcció del mateix Le Chanois.
Així mateix, el film no només exposa el tracte inhumà que van sofrir els refugiats republicans, sinó que constata la labor exercida per diverses organitzacions humanitàries com la Central Sanitària Internacional de París o l'Agència de Reconeixement Mèdic i el Comitè Nord-americà d'Ajuda a la Democràcia Espanyola.
[6] El nom d'aquestes persones no són citats al documental Refuge, però es poden identificar perquè unes fotografies d'aquesta família han aparegut publicades en diversos llibres i s'han identificat.
El peridodista Josep Pernau les va publicar en una obra seva.
[7] Return to Life es va rodar el 1937, encara que el muntatge no va finalitzar fins a l'any següent.
És una pel·lícula, dirigida per Henri Cartier-Bresson i Herbert Kline, sobre els centres hospitalaris i de reha­bilitació que la Medical Bureau i el North American Committee to Aid Spanish Democracy te­níen a l'Espanya republicana.
Magí Crusells, Vicedirector del Centre d'Investigacions Film‐Història (UB)