projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
La infografia és un resum de l'activitat de donació i de trasplantament d'òrgans de l'any en curs.
Resum de l'activitat donació i trasplantament a Catalunya de l'any en curs
La infografia s'actualitza mensualment, incorporant els donants i els trasplantaments d'òrgans, realitzats durant el mes anterior, donant com a resultat el nombre de donants i de trasplantaments acumulats en el que portem de l'any.
A més, trobareu els donants vius, el percentatge de negatives familiars i l'estat actual de les llistes d'espera de cada un dels òrgans.
Si voleu ampliar la informació sobre resultats de donació i trasplantament a Catalunya, podeu consultar els informes estadístics dels diferents registres d'activitat i seguiment de l'OCATT.
Aquest any, la situació de pandèmia causada per la Covid-19 està afectant de manera important l'activitat de donació i trasplantament, sobre tot durant els mesos de març i abril de 2020
Activitat de donació y trasplantament d'òrgans a Catalunya 2019
Resum de l'activitat de donació y trasplantament d'òrgans a Catalunya 2019
Informe anual sobre l'activitat de donació i trasplantament d'òrgans de l'any 2019
Accedeix als diferents registres que gestionem des de l'OCATT
Consulta les darres notñícies publicades al web
Gràfic d'evolució de l'activitat de donació i trasplantament d'òrgans, 2020
Us detallem les funcions del fetge en l'organisme.
També hi troba � reu informació sobre la substitució d'aquest òrgan per un altre procedent de donant cadàver o viu en persones a les quals el fetge no els funciona correctament.
Quin és el paper del fetge en el nostre organisme?
Perquè en ocasions no funciona correctament?
Com funciona la llista d'espera per rebre un trasplantament hepàtic?
En què consisteix el trasplantament hepàtic?
Us detallem les funcions dels ronyons en l'organisme.
També hi trobareu informació sobre la substitució d'aquest òrgan per un altre procedent de donant cadàver o viu en persones a les quals els ronyons no els funcionen suficientment.
Quin és el paper del ronyó en el nostre organisme?
Per què en ocasions deixa de funcionar?
Com funciona la llista d'espera per rebre un trasplantament renal?
En què consisteix el trasplantament renal?
Existeixen diversos trasplantaments que es poden realitzar amb teixits procedents d'un donant cadàver o d'un donant viu.
Aquests trasplantaments estan indicats en una àmplia diversitat de malalties o disfuncions que si bé en alguns casos no comprometen la vida del pacient, redueixen de forma significativa la seva qualitat.
A diferència dels òrgans, no existeix una llista d'es � pera per rebre un trasplantament de teixits.
El temps d'espera és el temps que es triga a detectar el teixit idoni per a cada receptor.
Quan el metge o metgessa que tracta la persona pacient necessita un teixit, el demana als bancs i aquests procedeixen a la seva recerca.
Si no es troba, s'espera que arribi al banc el teixit requerit.
En el cas de la sang de cordó umbilical, la sang perifèrica i la medul·la òssia, la unitat es cerca a través del REDMO i d'altres bancs internacionals.
Indicat per a problemes de visió causats pel deteriorament de la part anterior del globus ocular.
Indicat per restaurar i millorar dèficits circulatoris en determinades parts del cos.
Indicat per substituir les vàlvules no funcionants.
Atesa les múltiples indicacions, és el trasplantament de teixits més freqüent.
Indicat en pacients que han sofert cremades importants i en determinats tipus d'úlceres.
Indicat per reconstruir i tractar lesions de la superfície ocular.
Indicat per a malalties congènites i adquirides que afecten la medul·la òssia.
Part de l'anomenada medicina regenerativa, basada en el tractament d? algunes malalties causades per la pèrdua de la funció cel·lular.
Trasplantaments de semen, teixit ovàric, paratiroides i calotes cranials procedents del propi pacient.
Una alternativa al trasplantament pancreàtic.
Fes-te soci de la curació de la leucèmia.
Els trasplantament de progenitors de l'hemopoesi, també conegut com a trasplantament de medul·la òssia, consisteix en el trasplantament de les cèl·lules de la sang humana.
L'objectiu és la regeneració de les línies cel·lulars hematològiques.
Es fa servir per a malalties congènites i adquirides que afecten la medul·la òssia.
Hi ha tres tipus de trasplantament de progenitors, segons la seva procedència.
El trasplantament autogènic es fa quan les cèl·lules procedeixen de la mateixa persona malalta.
Les cèl·lules s'obtenen en un període de remissió de la malaltia.
El trasplantament al·logènic familiar, consisteix en la donació de les cèl·lules per part d'un familiar (pares, mares, germans, germanes, fills o filles) que siguin compatibles.
El trasplantament al·logènic no familiar es fa mitjançant el REDMO (registre de donants de medul·la òssia).
Quan el malalt o malalta no disposa d'un familiar compatible o si la malaltia així ho requereix, es recorre a aquest registre, que està vinculat amb la resta del registres del món, per trobar un donant altruista compatible o una unitat de sang de cordó umbilical compatible.
Els progenitors poden procedir de la medul·la òssia, de la sang perifèrica o de la sang de cordó umbilical.
Les indicacions més freqüents en la població pediàtrica (menors de 18 anys) són les leucèmies agudes i els tumors sòlids pel que fa als trasplantaments autogènics, i les leucèmies agudes quan es realitzen trasplantaments al·logènics.
En la població adulta la indicació més freqüent en què es realitzen trasplantaments autogènics són els mielomes.
Les leucèmies agudes són les indicacions més freqüents en què es realitzen trasplantaments al·logènics.
La sang de cordó umbilical és una font de cèl·lules mare.
La seva utilitat ha augmentat durant els últims anys, i ja s'han fet al voltant del món més de 8.000 trasplantaments al·logènics, és a dir, d'altres persones.
La sang de cordó umbilical només es pot donar a centres autoritzats per la Direcció General de Recursos Sanitaris del Departament de Salut.
Els centres autoritzats es poden consultar al registre de centres de l'OCATT.
L'extracció i recollida de sang de cordó umbilical es realitza seguint els passos següents:
Contraindicacions per a la donació de la sang de cordó umbilical
La donació dirigida està destinada específicament a un pacient determinat.
Aquest malalt haurà de ser un familiar en primer grau (pare, mare, fill o germà) del donant i haurà d'estar diagnosticat d'una malaltia considerada subsidiària de trasplantament de progenitors al·logènic.
Aquesta malaltia ha de figurar a la llista de patologies que indiquen la donació dirigida.
Si la malaltia no figura en aquesta llista, el metge o metgessa responsable s'ha de posar en contacte amb l'Organització Catalana de Trasplantaments (OCATT).
Pàgina web de la Fundació Carreras
Les cèl·lules mare estan ubicades a la medul·la òssia.
Es subministren factors de creixement hemopoètics que provoquen el pas de les cèl·lules mare a la sang perifèrica.
Quatre o cinc dies després s'obtenen per citoafèresi.
Mitjançant separats cel·lulars es separen les cèl·lules mare i la resta de la sang torna a la vena.
Aquest procés es pot tornar a repetir al dia següent.
La membrana amniòtica o amni és la membrana interna del sac embrionari i fetal.
El teixit procedeix de dones amb un embaràs controlat per personal qualificat al llarg dels nous mesos de gestació o de dones que tenen un part controlat mitjançant cesària electiva.
Aquest teixit s'obté d'un donant cadàver i és utilitzat per a trasplantament al·logènic (donant i receptor són diferents persones).
En determinats casos es realitzen autoempelts d'una mateixa persona amb pell de parts específiques del cos, no obstant l'extracció i posterior utilització del teixit es realitzen en un mateix acte quirúrgic, motiu pel qual el teixit no necessita ser processat.
El trasplantament intestinal és un procediment difícil.
És complicat atès que el teixit de cicatrització d'una cirurgia anterior podria dificultar el reemplaçament de l'intestí vell afectat.
S'extirpa la part que no funciona de l'intestí original.
Normalment, el cirurgià o cirurgiana connecta un extrem de l'empelt amb l'extrem de l'intestí original.
Problemes quirúrgics associats a la intervenció quirúrgica del trasplantament com són: hemorràgies, obstruccions o infeccions.
Aquestes complicacions poden ser normalment corregides sense necessitat de cirurgia tot i que en algunes ocasions pot ser necessària una reintervenció.
Pot ser que l'òrgan nou no funcioni passats uns dies del trasplantament.
Aquesta situació és greu, però poc freqüent, i pot implicar la necessitat de rebre un nou trasplantament de forma urgent.
També es podria donar alguna situació de rebuig de l'òrgan trasplantat per part de l'organisme.
Després d'un trasplantament amb èxit cal seguir els consells generals per viure amb l'òrgan trasplantat.
El tracte digestiu descompon els aliments en trossos petits perquè l'organisme els absorbeixi i produeixi energia.
És un tub que es divideix en diverses parts, cadascuna de les quals acompleix un propòsit especial.
L'intestí es compon de les parts següents:
L'intestí prim és la part més important del sistema digestiu.
La majoria de persones pot viure sense estómac o intestí gros, però és més difícil viure sense l'intestí.
Quan tot o quasi tot l'intestí prim deixa de funcionar (insuficiència intestinal) o s'ha extirpar, és necessari col·locar els nutrients en forma líquida directament a dintre del corrent sanguini.
Aquest sistema s'anomena nutrició parenteral total o NPT.
Les causes de la insuficiència intestinal poden ser de dos tipus:
Els pulmons són un dels òrgans vitals del nostre cos. Us expliquem quines són les funcions que realitzen, les malalties que li afecten o les mesures de prevenció d'aquestes malalties.
Aquesta infografia ha estat elaborada per l'OCATT amb el suport del Dr.
Antoni Roman, pneumòleg i cap clínic de pneumologia i de trasplantament pulmonar de l'Hospital Universitari Vall d'Hebron.
Quan el tractament mèdic i l'oxigen són insuficients per mantenir un correcte funcionament del pulmó, el trasplantament representa l'única alternativa possible.
El pulmó efectua l'intercanvi d'oxigen i d'anhídrid carbònic a la sang, de manera que aquesta capta l'oxigen de l'aire inspirat (que les cèl·lules necessiten per viure) i elimina l'anhídrid carbònic amb l'aire expulsat.
Elimina, a través de diferents mecanismes, una gran quantitat de gèrmens i artefactes que penetren diàriament fins a l'interior del pulmó.
Si la concentració de gèrmens en el cos és important i el pulmó no és capaç d'eliminar-los, es poden produir infeccions.
Quan el pulmó es troba malmès, a causa del tabac, per exemple, la probabilitat d'infeccions és més elevada.
La malaltia pulmonar obstructiva crònica, l'emfisema (presència anormal d'aire dins l'estructura pulmonar) i la bronquitis crònica (inflamació dels bronquis de llarga durada, relacionada directament amb el consum important i continuat de tabac) poden causar una insuficiència respiratòria crònica.
Altres malalties que poden constituir una indicació per al trasplantament són: la fibrosi pulmonar, les bronquièctasis (dilatació exagerada dels bronquis), la fibrosi quística (trastorn genètic), les alteracions vasculars que donen lloc a hipertensió a les artèries pulmonars, les malalties cardíaques congènites que produeixen hipertensió pulmonar i les malalties d'origen ambiental o laboral (la silicosi dels miners, per exemple).
Tots aquests quadres evolucionen cap a una insuficiència respiratòria irreversible, els símptomes de la qual apareixen de forma progressiva fins que, en fases més avançades, limiten la vida de la persona malalta, que sol necessitar tractament amb oxigen de manera contínua per poder respirar.
Tot i que la insuficiència respiratòria irreversible es pot tractar amb un trasplantament, el millor és que no s'arribi a aquesta situació.
Hi ha una sèrie de mesures de prevenció que poden contribuir a evitar, o si més no retardar, l'aparició de la malaltia:
El trasplantament de cor consisteix en la substitució de l'òrgan malalt per l'òrgan no malalt provinent d'un donant cadàver.
És necessari en aquelles persones pacients que presenten una malaltia cardíaca en fase terminal que ha evolucionat cap a una insuficiència cardíaca i que no respon als medicaments habituals.
Malgrat la millora dels resultats del trasplantament cardíac en els darrers anys, abans d'arribar a l'opció del trasplantament s'intenta resoldre el problema per altres mitjans: tractament mèdic, recanvi valvular, cirurgia de revascularització i marcapassos resincronitzador.
Quan el tractament conservador fracassa, el trasplantament cardíac representa l'única alternativa per millorar la salut de la persona malalta i, per tant, conservar-li la vida amb una qualitat acceptable.
En els casos més greus d'insuficiència cardíaca el cor només funciona a un terç del seu rendiment habitual, cosa que pot causar lesions en altres òrgans, especialment els ronyons, els pulmons i el fetge.
Per aquest motiu és important, amb vista al fet que el trasplantament tingui éxit, que la resta d'òrgans es trobin en bon estat.
Problemes quirúrgics associats a la intervenció quirúrgica del trasplantament tals com són les hemorràgies i les infeccions.
Aquestes complicacions poden ser normalment corregides sense necessitat de cirurgia tot i que en algunes ocasions pot ser necessària una reintervenció.
Els primers dies del trasplantament, pot ser que l'òrgan nou no funcioni.
Aquesta situació és greu, però poc freqüent, i pot implicar que s'allargui l'estada a l'UCI o fins i tot que sigui necessari rebre un nou trasplantament, de forma urgent.
També es podria donar alguna situació de rebuig de l'òrgan trasplantat per part de l'organisme, que es resol habitualment amb el tractament adequat i no sol tenir repercussions clíniques.
Després d'un trasplantament amb èxit cal seguir els consells generals per viure amb l'òrgan trasplantat.
En la llista d'espera a Catalunya per a un trasplantament de cor hi ha actualment al voltant de 30 pacients.
Es prioritzen els retrasplantaments de cor a causa d'un fracàs immediat d'un trasplantament de cor.
Quan es produeix una donació i l'òrgan queda disponible per ser trasplantat, l'òrgan s'adjudica seguint els criteris establerts per a l'adjudicació d'òrgans i teixits.
Us expliquem què és, com és i com funciona el cor, les patologies més frequents i com evitar-les
Aquesta infografia ha estat elaborada per l'OCATT amb el suport del Dr.
Nicolás Manito, cardiòleg i Cap Clínic de la Unitat d'Insuficiència Cardíaca Avançada i Trasplantament Cardíac de l'Hospital Universitari de Bellvitge
El cor és un òrgan vital, muscular i buit que està situat al centre de la cavitat toràcica entre els dos pulmons i funciona com una bomba aspiradora i impulsora de sang.
El cor impulsa entre 4 i 12 litres de sang per minut mitjançant la contracció de les seves parets musculars.
La incapacitat per bombar la sang constitueix la fallada o insuficiència cardíaca, que es caracteritza pel fracàs del cor per aportar la quantitat adequada de sang oxigenada als teixits vitals i desencadena una extensa i progressiva resposta en tot l'organisme, amb un deteriorament ràpid de la capacitat física i de la qualitat de vida de la persona que la pateix.
L'infart de miocardi és una de les malaties més freqüents a la nostra societat.
És una malaltia provocada per plaques de greix associada a trombosi que causa l'oclusió del vas.
Atès que no arriba sang a una part del muscul cardíac, aquest deixa de funcionar correctament.
L'obstrucció aguda o crònica dels vasos sanguinis cardíacs (artèries coronàries) per plaques de greix (arteriosclerosi) comporta una reducció del fluix sanguini que afecta les cèl·lules musculars del cor, de manera que aquest és incapaç de funcionar correctament.
La mort o necrosi d'aquestes cèl·lules constitueix l'infart de miocardi.
L'obstrucció de les artèries coronàries (arteriosclerosi coronària) està facilitada per la presència d'algun dels factors de risc següents: hipertensió arterial, augment del colesterol, diabetis, tabaquisme i edat avançada.
La dilatació progressiva del cor (produïda per factors com la hipertensió arterial crònica no controlada, les infeccions víriques, les alteracions genètiques o el consum elevat d'alcohol) també pot evolucionar cap a una insuficiència cardíaca irreversible.
L'afectació crònica de les vàlvules cardíaques pot produir la dilatació i lesió del cor.
El tractament és, en primer lloc, la substitució de la vàlvula, però si el diagnòstic es fa quan la malaltia ja es troba en una fase molt avançada, l'única opció és el trasplantament.
Tot i que hi ha un gran nombre de fàrmacs per tractar la insuficiència cardíaca, en alguns casos aquests fallen i llavors el trasplantament és la solució per millorar els símptomes i allargar la vida.
No obstant això, és millor no arribar a aquesta situació.
Hi ha una sèrie de mesures de prevenció que poden contribuir a evitar, o si més no retardar, l'aparició de la malaltia:
La intervenció quirúrgica consisteix a realitzar l'extracció del fetge malalt i la implantació posterior del nou òrgan, unint tots els conductes seccionats en la fase anterior.
La vesícula biliar de l'òrgan trasplantat és extirpada per tal d'evitar problemes en el futur.
Després d'uns dies a l'UCI, el pacient passa a la planta d'hospitalització per tal de recuperar-se i aprendre com utilitzar la medicació i les indicacions del dia a dia i les cures d'higiene i alimentació que haurà de seguir a partir de llavors.
Problemes quirúrgics associats a la intervenció quirúrgica del trasplantament com són hemorràgies, obstruccions vasculars o dels conductes biliars i infeccions.
Aquestes complicacions poden ser normalment corregides sense necessitat de cirurgia tot i que en algunes ocasions pot ser necessària una reintervenció.
Podria ser que l'òrgan nou no funcioni en els primers dies del trasplantament.
Aquesta situació és greu, però poc freqüent, i pot implicar la necessitat de rebre un nou trasplantament de forma urgent.
Tot i el tractament immunosupressor, també es podria donar alguna situació de rebuig de l'òrgan trasplantat per part de l'organisme.
Tot i que el trasplantament hagi resultat exitós, cal tenir en compte la possibilitat d'una recidiva de la malaltia per la qual s'ha indicat el trasplantament (per exemple un tumor hepàtic o l'hepatits C).
Després d'un trasplantament amb èxit cal seguir els consells generals per viure amb l'òrgan trasplantat.
A Catalunya, en la llista d'espera per un trasplantament de fetge, hi ha al voltant de 160 pacients.
L'ordenació de la llista d'espera s'estableix per un sistema consensuat entre els diferents equips de trasplantament hepàtic de Catalunya.
Aquest sistema ordena els i les pacients d'acord a una major gravetat clínica i un major risc de mort pretrasplantament considerant també el temps en llista d'espera.
Es confeccióna així una llista única autonòmica dels pacients prioritzats més greus.
El sistema utilitzat per assignar la gravetat i per tant, per prioritzar en llista d'espera, és el sistema MELD ( model for end-stage liver disease ).
Aquesta sistema ofereix una puntuació calculada a partir de tres variables analítiques: bilirrubina, creatinina i INR.
El MELD és reproduïble, objectiu i permet una bona estimació del risc de mort a tres mesos pels pacients en llista d'espera.
Quan es produeix una donació i l'òrgan queda disponible per ser trasplantat, l'òrgan s'adjudica segons l'ordre així establert.
Els infants tenen un programa de priorització a nivell estatal, a través del sistema PELD.
Les malalties hepàtiques agudes sobre fetges prèviament sans comporten un elevat risc de mort a curt plaç i reben l'assignació de prioritat nacional (urgència 0).
El membre de l'Equip de trasplanament de guàrdia avisa la persona receptora més idònia.
Aquesta infografia ha estat elaborada per l'OCATT amb el suport del Dr.
Xavier Xiol, hepatòleg de l'Hospital Universitari de Bellvitge.
El fetge és un òrgan situat a la cavitat abdominal que participa en múltiples funcions bàsiques per la vida:
Les malalties hepàtiques poden ser agudes (menys de 6 mesos d'evolució) o cròniques (més de sis mesos d'evolució).
Si la malaltia hepàtica ja ha aparegut, el seu metge l'informarà dels tractaments específics disponibles.
En tot cas, és necessari fer un seguiment i controls mèdics periòdics de les persones que pateixen una hepatitis crònica en qualsevol moment de la seva evolució.
En casos de cirrosi hepàtica, és essencial fer un tractament precoç de les descompensacions de la cirrosi.
La major part dels trasplantaments es fan per malalties cròniques en fase de cirrosi hepàtica descompensada i amb símptomes d'insuficiència hepàtica.
Les malalties agudes que produeixen una destrucció massiva del fetge i necessiten un trasplantament són menys freqüents.
En ambdós casos, l'aparició d'una malaltia hepàtica en fase terminal s'acompanya d'un elevat risc de mort i indica el trasplantament.
En alguns casos, el trasplantament hepàtic està indicat com a tractament oncològic de tumors hepàtics que no poden ser extirpats quirúrgicament o per altres mitjans, i amb baix risc de recurrència després del trasplantament.
Ocasionalment, el trasplantament hepàtic s'indica per a malalties hereditàries degeneratives en què el seu defecte genètic es cura amb el trasplantament de fetge (per exemple, la malaltia d'Andrade).
Tot i que la insuficiència hepàtica irreversible es pot tractar amb un trasplantament, el millor és que no s'arribi a aquesta situació.
Hi ha una sèrie de mesures de prevenció que poden contribuir a evitar, o si més no retardar, l'aparició de la malaltia:
A diferència d'altres trasplantaments d'òrgans, el trasplantament de pàncrees no té la consideració de trasplantament d'un òrgan vital, com és el cas dels trasplantaments de cor o de fetge.
Les indicacions del tractament se centren en les persones pacients diabètiques i aquestes poden viure amb l'administració d'insulina.
En els casos en què està indicat, el trasplantament pancreàtic millora la supervivència de la persona malalta, aconsegueix el control de sucre a la sang sense necessitat d'administrar insulina, millora notablement la seva qualitat de vida i evita determinades complicacions de la diabetis.
Com que una complicació freqüent de la diabetis és la insuficiència renal crònica, generalment el trasplantament pancreàtic es fa simultàniament amb el de ronyó (89%), o bé es trasplanta el pàncrees a pacients amb un trasplantament renal previ (10%).
També hi ha casos especials en què únicament es trasplanta el pàncrees aïllat (1%).
El trasplantament pancreàtic aïllat es practica en casos molt seleccionats de les persones malaltes que han d'ingressar amb gran freqüència a l'hospital per descompensacions de la diabetis o amb determinades complicacions molt difícils de controlar.
En el cas del trasplantament combinat de ronyó i pàncrees, l'operació consisteix en la implantació del pàncrees i el ronyó del donant en una nova localització, sense realitzar l'extracció dels ronyons o el pàncrees malalts.
Després d'uns dies a l'UCI, la persona pacient passa a la planta d'hospitalització per tal de recuperar-se i aprendre com utilitzar la medicació i les indicacions del dia a dia i les cures d'higiene i alimentació que haurà de seguir a partir de llavors.
Es poden donar problemes quirúrgics associats a la intervenció quirúrgica del trasplantament com són hemorràgies, obstruccions o infeccions.
Normalment, aquestes complicacions es poden corregir sense necessitat de cirurgia, tot i que en algunes ocasions pot ser necessària una reintervenció.
És possible que el ronyó trasplantat no funcioni immediatament i s'hagin de fer algunes sessions de diàlisi fins que el ronyó funcioni correctament.
També es podria donar alguna situació de rebuig de l'òrgan trasplantat per part de l'organisme.
El trasplantament de pàncrees permet la insulinoindependència en la majoria de casos.
Això no vol dir que la diabetis s'hagi curat, el risc continua, ja que en la persona trasplantada continuen els factors de risc que van motivar el trasplantament.
Per aquest motiu, cal continuar realitzant controls glucèmics i vigilar l'alimentació.
Actualment, s'està treballant en el trasplantament d'illots pancreàtics en malalts diabètics que encara no han desenvolupat complicacions cròniques, però aquesta tècnica encara es troba en fase d'experimentació i avaluació.