Timofey Agarin és professor titular de Política a la Queen's University de Belfast, on també és director del Centre per a l'Estudi dels Conflictes Ètnics.
Els seus interessos de recerca són les polítiques ètniques i el seu impacte en la transició social, incloent-hi les relacions entre les majories i les minories i la no-discriminació.
Juntament amb Allison McCulloch, investiga les vies d'inclusió dels grups no dominants en les societats dividides gestionades per règims polítics consociacionals en el projecte «L'exclusió entre la inclusió: poder compartit i minories no dominants», finançat pel Consell Britànic d'Investigació Econòmica i Social (ESRC).
El poder compartit consociacional exigeix la representació en el govern de grups políticament rellevants amb l'objectiu de posar fi a la violència i instaurar mecanismes de control que evitin el domini d'un sol grup.
Però independentment de l'aspiració admirable a implantar un govern i una política inclusius, la qüestió de qui ha de ser representat i quina és la participació que compta es basa exclusivament en les identitats globals (com l'origen ètnic o la confessió religiosa), la qual cosa deixa els interessos dels grups no dominants oberts a la cooptació en blocs ètnics d'aquells als quals se'ls garanteix el dret de veto en la dinàmica política.
La cooperació forçosa entre les elits de només uns grups determinats qüestiona la representació equitativa i en igualtat de condicions de tots els segments de l'electorat, cosa que compromet la capacitat de les consociacions per respondre a les preocupacions del conjunt de la població.
Gairebé sempre, els grups minoritaris no dominants de les consociacions només s'acomoden de manera formal, ja que s'espera que les elits dels grups dominants cooperin independentment de l'opinió de les elits de les minories, que poden ser cooptades a voluntat pels grups dominants per assolir els seus objectius.
Així, doncs, la representació dels interessos dels membres dels grups no dominants, minoritaris i «altres» no acompanya sinó que es deriva de la consolidació de les identitats polítiques dels grups dominants en una política de repartiment de poder altrament compartit.
Un cop es posa fi als conflictes civils violents, l'establiment d'un ordre polític suficientment liberal que permeti l'acomodació dels grups que havien estat implicats en la confrontació és essencial per al manteniment de la pau i per a l'èxit de la transició democràtica.
No obstant això, l'objectiu principal de les transicions posteriors al conflicte és, abans que res, garantir la pau, i només en segon lloc, esbossar el futur polític de la societat.
En aquest sentit, al final d'un conflicte, les reformes són essencials per crear institucions que encoratgin els uns a deixar les armes i els altres a acceptar els antics rebels com a socis de govern.
Però la distribució dels «dividends de la pau» en el conjunt de la societat comporta diferents compensacions: la reforma de les institucions ofereix l'oportunitat única de revisar la constitució de les societats polítiques i analitzar la qüestió de saber qui és «el poble», a qui s'anima a participar en el govern d'«el poble», i què és el que aquest «poble» —en conjunt i individualment— pot esperar del sistema de govern posterior al conflicte.
Com és d'esperar, els grups que no estan involucrats directament en el conflicte —microminories, «altres» o comunitats no dominants (Agarin, McCulloch i Murtagh 2018; Wise 2018; Potter 2018)— reben poca atenció quan la pau està en joc.
No obstant això, les oportunitats que se'ls ofereix per participar i contribuir en el procés polític ajuden a entendre els reptes que planteja el disseny constitucional en les societats diverses.
Entre altres opcions, el poder compartit consociacional ha estat sovint un mecanisme institucional de referència per instaurar la pau després de la violència i per blindar els partits de l'antic conflicte en els gabinets del govern, la qual cosa evita el ressorgiment del conflicte i crea una «estabilitat democràtica on abans no hi havia esperança» (Taylor 2009, 4).
En les tres últimes dècades, les consociacions s'han descrit sovint com un mecanisme efectiu per a la construcció de la pau i la democràcia en llocs profundament dividits arran d'un conflicte violent (Noel 2005; McGarry i O'Leary 2009).
Amb una variació considerable en l'abast dels conflictes que s'han aconseguit mitigar d'aquesta manera, les consociacions també són molt diverses.
Arend Lijphart va encunyar el concepte per a l'anàlisi de la política i del comportament de les elits en societats que han desenvolupat models de poder compartit consociacional al llarg del temps (Lijphart 1977).
D'altra banda, la discussió contemporània es basa en la visió de John McGarry i Brendan O'Leary (O'Leary 2005; McGarry 2017; McCulloch 2014b), que consideren que les consociacions són eines per a la pràctica política, que ajuden a construir la pau en les societats afectades per un conflicte violent.
Tanmateix, en tots els casos, tant en la teoria com en la pràctica, les consociacions se centren exclusivament en l'acomodació dels grups que intervenen en el conflicte, i no de tots els ciutadans.
Com a resultat, les institucions consociacionals presten atenció als grups dominants més per raons pragmàtiques que per principis.
En aquests casos, l'acomodació de les faccions enfrontades pren les posicions dels representants d'aquests grups com a punt de partida de les negociacions per assolir la pau i posar fi a la violència.
En el procés, l'opinió sobre allò que és important per a la pau no se sol·licita a tots els ciutadans afectats pel conflicte, sinó solament a aquells que hi intervenen activament o que amenacen de recórrer a la violència (McCulloch 2012).
Naturalment, l'acord per deposar les armes ha d'implicar que els greuges dels grups que sustenten la violència s'han abordat —almenys en teoria— per aconseguir que totes les parts del conflicte puguin presentar-se en última instància com a guanyadores (Hartzell i Hoddie 2003).
Als grups no dominants els serà molt més difícil considerar el final de la violència com una «victòria» pròpia.
El compromís d'acomodar en el govern els grups enfrontats converteix els altres grups en menys rellevants políticament (Stojanović 2017; McCulloch 2020).
Aquesta manca de representació garantida en base al grup es pot entendre com una incapacitat de les consociacions per considerar els grups no dominants com a actors de ple dret en el context de les institucions polítiques (Agarin i McCulloch 2020).
Acceptar que no totes les identitats socialment pertinents són rellevants políticament planteja un repte particular per a un govern obert i responsable, més centrat en les identitats que no pas en els interessos i els assumptes d'interès públic (Wisthaler 2016).
Al mateix temps, les possibilitats de controlar el procés de definició de l'agenda política per part dels grups que integren la consociació i de marginar la contribució de les comunitats no dominants en la presa de decisions (per exemple, evitant la seva participació efectiva) no significa que els membres dels grups no dominants no es beneficiïn de la pau (Agarin 2020).
Igual que els altres ciutadans, ells també es beneficien del «dividend de la pau» del disseny institucional fet per i per als grups enfrontats, i són tan lliures com els seus conciutadans de defensar els seus interessos en condicions de pau i no sota l'amenaça de la violència (Bogaards 1998).
De fet, les consociacions s'ocupen més de les identitats que dels problemes com a principi fundacional de la política «normal», cosa que atorga als grups no dominants un marge de decisió més ampli en les iniciatives socials, tot i que els dota de menor influència en els aspectes polítics.
En qualsevol cas, la raó d'assignar representació garantida tan sols al grup seleccionat en el context de les societats amb importants divisions basades en la identitat és pragmàtica (Garry, Matthews i Wheatley 2017).
A més, al ser impossible, i probablement fins i tot no desitjada, la representació de tots els interessos, el millor que es pot fer és acomodar els grups que poden frustrar el procés polític democràtic.
En resum, el pas del conflicte a la pau és una transferència de poder negociada de facto des d'una sola pluralitat a diversos grups, entre els que n'hi ha almenys un dels que percebien l'acord anterior com una opressió per part d'un poder ètnic hegemònic (McCulloch 2014a, 502).
No es tracta d'una precaució menor per a la política consociacional, tenint en compte que el govern de la majoria corre el risc de convertir-se en una dictadura de la majoria (Lijphart 2012).
Les identitats grupals, no obstant això, ho abracen tot i tendeixen a modelar les perspectives individuals en un seguit d'assumptes socials, culturals i polítics.
Quan els grups polítics basats en la identitat i no en els interessos s'accepten com els principals suports dels representants polítics, inviten a fer una política de suma zero, particularment entre els grups ètnics amb un passat de rivalitat violenta (Sisk 2008).
En una concessió mútua, les consociacions faciliten l'accés individual a la participació política, incloent-hi totes aquelles persones afectades pel procés de presa de decisions en relació amb la provisió de càrrecs polítics.
Perquè els ciutadans puguin governar democràticament i per reduir la percepció d'inseguretat en les comunitats abans enfrontades entre si, les garanties d'igualtat individual de la democràcia liberal constitueixen un element central per a la consolidació de la pau consociacional, la qual cosa és inevitable en la mesura que el procés polític democràtic posa en relleu el valor del pluralisme.
Tot i així, les persones que pertanyen a grups amb efectius suficients per desafiar la seva (sub)representació poden témer ser menystingudes o marginades en les societats postconflicte administrades per institucions consociacionals que donen prioritat a les representacions grupals.
Per a aquests grups no dominants, la participació i la representació en la política democràtica continuarà sent una mostra de reconeixement dels seus drets com a ciutadans, éssent beneficiaris tot i que no dissenyadors de les polítiques en democràcies dels i per als grups que conformen una majoria amb capacitat de veto.
Només els membres dels grups amb una identitat considerada políticament rellevant tindran un lloc reservat en la representació democràtica, i només aquests tindran la seguretat que es protegiran els interessos del seu grup (Lemarchand 2006; Hooghe i Deschouwer 2011).
Tanmateix, el compromís prioritari de la democràcia gairebé mai no és més que una concessió a la presa de decisions majoritària en el si d'un govern que només té en compte i valora la participació individual selectiva per reforçar la representació democràtica de tota la ciutadania (Lustick 1979; Aboultaif 2019).
De la mateixa manera, les consociacions amplien la ciutadania al conjunt de la societat i garanteixen que tots els individus, independentment de la seva identitat social primària, es puguin beneficiar de la participació política.
Les consociacions operen, doncs, seguint «els principis de la democràcia liberal» que garanteixen la igualtat de drets i de tracte.
No obstant això, en privilegiar els grups basats en la identitat (ètnics) designats per tenir cura dels seus, el contacte amb els membres d'altres grups només té lloc quan hi ha la voluntat d'establir-lo.
Per tant, l'ordre de representació dels individus en les societats que sorgeixen de conflictes basats en la identitat només serveix per donar suport al sistema majoritaride presa de decisions: atès que la forma de govern està creada a partir de societats formades per múltiples nacionalitats, aquestes poden dominar conjuntament com una supermajoria democràtica i tenen el dret de protegir els interessos del seu grup per mitjà de mecanismes de veto comunitaris (McCulloch 2017; Raffoul 2018).
Així doncs, les institucions consociacionals donen un suport aparent a l'individualisme de les democràcies liberals seguint el sistema d'«una persona un vot», però desenvolupen la representació principalment en forma de règims corporatius que serveixen a la democràcia mitjançant determinades comunitats majoritàries.
En seguir el principi ètnic, les consociacions es poden assemblar en certa mesura a les democràcies ètniques que consideren que la participació de tota la ciutadania és important en principi, però, en la pràctica, només és decisiva la dels membres de grups definits prèviament.
Les consociacions insten els ciutadans a veure's els uns als altres com a membres de la ciutadania, malgrat la divisió anterior, sovint violenta, que acompanya la fractura ètnica existent (Lijphart, 1977, 223).
Tanmateix, la diferència d'estatus i representació dels grups dominants i no dominants en la política postconflicte està orientada estrictament cap als objectius d'aquells que s'identifiquen com a beneficiaris de les normes de la democràcia liberal un cop superada la violència.
Aquesta és la paradoxa de la participació democràtica de les minories en les societats dividides: la dinàmica de la presa de decisions polítiques pressuposa l'existència de diversitat d'opinions, una part de les quals esdevenen irrellevants en l'etapa de representació política i especialment en la presa de decisions col·lectives.
Tanmateix, «si la democràcia es concep com un continu en vista de les diverses formes que adopta la democratització» (Smooha 1990), aleshores també ho haurien de ser els drets de representació d'aquelles persones que no pertanyen a la majoria.
Les consociacions, per bé o per mal, presenten una alternativa clara a la tirania de la majoria numèrica única per a algunes persones, però no per a tots els ciutadans de les societats postconflicte.
Sí que ho fan, tanmateix, establint una nova narrativa de la comunitat política composta de diversos grups ètnics, comunitats o societats per assegurar que tothom hi participi i sigui (o pugui ser) representat en la presa de decisions polítiques.
Però als grups que no formen la majoria només se'ls ofereix pau, no democràcia.
Al centre de tota aquesta qüestió hi ha la idea que els estats sobirans no poden atendre de la mateixa manera tots els grups, per la qual cosa han de servir al nombre més gran de persones possible.
La percepció que aquests grups es defineixen territorialment com a poblacions residents en diferents àrees geogràfiques permet que els líders i les institucions polítiques es comprometin a garantir i proporcionin un govern just per a la «seva» gent.
És ben sabut que els estats serveixen millor la «seva» gent no per mitjà de la participació directa en el procés democràtic, sinó a través representats elegits pels seus electors.
I en la mesura que les consociacions reconeixen que algunes persones han de gaudir de més autonomia com a membres del grup al qual se li han atribuït els drets de representació garantida en el govern, els grups no dominants tindran un desavantatge considerable a l'hora de gaudir del «dividend democràtic» de la pau.
Per tant, les democràcies consociacionals estan fortament «esbiaixades per grups»: generen estabilitat situant en posicions de poder els representants de grups amb força numèrica suficient per desestabilitzar la política (nominalment democràtica) i garanteixen la participació dels seus representants electes en els processos de presa de decisions que afecten el conjunt de la ciutadania.
Però aquest enfocament en la inclusió dels representants dels grups enfrontats anteriorment deteriora la visió conceptual de la capacitat de les consociacions per transitar amb èxit de la pau a la democràcia: la doble exclusió de grups més petits, menys mobilitzats políticament i menys expansius des del punt de vista social —grups no dominants en les consociacions— no solament fa que la seva representació quedi en un segon pla respecte dels grups majoritaris, sinó provoca que els membres d'aquests grups semblin menys rellevants com a actors de ple dret en la construcció de la pau i la democràcia que intenten posar en marxa les consociacions.
En la pràctica, quan els interessos dels grups no dominants se superposen a les preocupacions dels grups dominants, hi ha molt d'espai perquè tots participin en una política consociacional articulada al voltant d'assumptes d'interès públic (Larin i Röggla 2019; Murtagh 2015).
Però això només es produeix quan desapareix la rellevància de les identitats en conflicte i quan, tal com es constata àmpliament avui dia, la política basada en les identitats cedeix pas a una percepció inclusiva de la representació basada en els interessos de tota la comunitat política.
A més, els grups no dominants poden tenir, i tenen, un paper significatiu en la societat civil i en l'àmbit privat (Kennedy, Pierson i Thomson 2016; Nagle i Fakhoury 2018).
Com ha quedat clar, en les societats profundament dividides, la representació és molt més que una simple mostra de reconeixement de la pertinença individual a la comunitat política democràtica com a ciutadans: la representació de la identitat dels grups dominants en les consociacions ofereix tant als individus com als grups la possibilitat d'influir en els resultats polítics.
Els grups no dominants no tenen les mateixes oportunitats.
La seva subrepresentació continua sent un via per desafiar la lògica mateixa de la participació política en les consociacions i convida a la reforma institucional per adequar millor els diferents interessos i assumptes d'interès públic en comptes de les identitats.
Els acadèmics preocupats per les reformes institucionals iniciades com a resposta a la (sub)representació i el conflicte precedents subratllen l'èxit de l'acomodació dels grups enfrontats que garanteix l'estabilitat de tot el sistema polític i la coexistència pacífica entre els grups que abans formaven part del conflicte.
De fet, les consociacions s'accepten àmpliament com a solucions institucionals de referència per a les societats dividides, especialment per a aquelles que sorgeixen de conflictes basats en l'origen ètnic, tant a causa de la naturalesa inclusiva d'aquest model en la presa de decisions executives, com de les garanties legislatives que ofereix als principals grups socials.
En paraules d'un dels seus defensors més destacats, el consociacionalisme «és l'únic tipus de democràcia que pot gaudir de l'acceptació general en les societats profundament dividides» (McGarry 2002, 297); no obstant això, és una democràcia per a les majories i no per a tots els ciutadans de les societats postconflicte.
Se'ls insta a participar i a triar els seus representants independentment de la seva identitat individual, que és sens dubte tan important com la de les majories, però esdevé insignificant durant la representació.
Les consociacions beneficien la majoria dels ciutadans que formen part dels grups explícitament reconeguts en el reequilibri de les institucions polítiques; disminuir el pes de la política basada en les identitats en favor de la política basada en assumptes i problemes concrets contribuiria al desenvolupament d'una visió compartida de la diversitat social i aconseguiria que tots fóssim més responsables dels beneficis de la democràcia.
Això demostraria si, tal com afirma Sid Noel, els mecanismes de poder compartit «estan destinats a servir el doble propòsit de promoure la construcció de la pau després del conflicte i ser la base per al creixement futur de les institucions democràtiques» (Noel 2005, 1).
Citació proposada: Agarin, T. 2019.