projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Energy Data Innovation NETwork (EDI-NET) és un projecte, on l'objectiu és utilitzar les dades de comptadors energètics per implantar polítiques d'energia sostenibles.
Aquest projecte es centra en l'anàlisi de les dades dels comptadors intel·ligents dels edificis, dels sistemes d'energies renovables i de sistemes de gestió energètica dels edificis (BEMS) mitjançant tecnologies d'anàlisi Big Data.
El projecte utilitzarà les dades dels comptadors intel·ligents d'energia i d'aigua, juntament amb altres dades addicionals per accelerar l'aplicació de polítiques energètiques sostenibles en els edificis.
Per transferir tot el coneixement generat i facilitar l'intercanvi d'experiències i bones pràctiques s'ha creat un fòrum en línia a traves del qual també es farà formació peer-to-peer (d'igual a igual) d'una forma amigable i útil.
Aquest coneixement s'incrementa en proporcionar la quantitat exacta d'informació:
La novetat d'aquest mètode resideix en la manera en què els agents de l'administració implicats transformaran i utilitzaran la informació dels comptadors energètics.
L'objectiu és fer l'energia més visible i les dades energètiques més atractives pels usuaris dels edificis.
És per això que, per desenvolupar aquest projecte es necessari el recolzament de la xarxa europea d'Aliança Climàtica, que ajuda i capacita als diferents agents i autoritats públiques de la Unió a implementar eficaçment les polítiques d'energia sostenibles.
L'impacte definitiu no només serà en termes d'estalvis energètics en tot el sector públic de la Unió, sinó també en l'augment de coneixement, i de contactes, resultat de l'intercanvi d'experiències i projectes.
El projecte ajudarà els agents públics a avaluar l'eficiència energètica aconseguida i avaluar els plans d'energia renovable implementats.
Es preveu la intervenció de 600 professionals (gestors energètics, experts en finançament) en el projecte, i la repercussió directa sobre 3000 autoritats públiques.
Encara que l'objectiu darrer és arribar a 25000 treballadors públics i als usuaris en general.
De manera senzilla, es pretén que els treballadors públics puguin entendre el consum energètic i d'aigua i els permeti monitoritzar els edificis, establir mesures i pressupostos més eficaços, així com, elaborar plans d'acció de sostenibilitat energètica.
Es reconegut que la recollida de dades combinades amb grups de debat i campanyes locals de sensibilització afavoreixen, tant la implementació de les polítiques d'estalvi energètic com la implicació a tots els nivells, tant d'agents com usuaris.
El passat 15 i 16 de març va tenir lloc a Leicester (Regne Unit) la reunió de llançament del projecte EDI-NET, que va ser aprovat per la Comissió Europea.
En aquesta reunió, a la que van acodir els representants dels socis dels tres estats membres (Espanya, Alemanya i Regne Unit), es van posar les bases per a desenvolupar el projecte en els seus primers mesos.
Per saber-ne més: beegroup-cimne i smartgridsinfo
Aquests ajuts inclouen un apartat que contempla subvencions per a la millora de la qualitat i sostenibilitat dels edificis d'ús residencial, en que inclou millores en l'envolupant tèrmica de l'edifici i la millora de l'eficiència de les instal·lacions que formen els elements comuns.
Aquests ajuts prioritzen les actuacions per a la reducció de la demanda energètica dels edificis, és a dir, de la millora de l'envolupant tèrmica de l'edifici.
En les convocatòries 2014 i 2015 del Plan vivienda s'ha donat ajuts a 33 edificis (un total de 553.935 €) corresponents a 337 habitatges i 12 locals.
Les mesures subvencionades han estat en un 73% mesures en edificis plurifamiliars i principalment mesures de millora de l'envolupant tèrmica (vegeu gràfic) que suposaran un estalvi de gairebé el 50% de la demanda energètica dels edificis.
Un 24% dels edificis, han incorporat també actuacions per la millora de les instal·lacions.
Els ajuts lligats a la millora l'envolupant tèrmica del parc d'habitatges existent és una de les mesures recollides en l'Estratègia Catalana d'Adaptació al Canvi Climàtic.
L'Agència disposa d'un procediment propi per avaluar l'estalvi d'emissions lligades a aquests ajuts, considerant els factors de conversió desenvolupats per l'Oficina Catalana del Canvi Climàtic.
En el quadre següent s'estimen els estalvis de CO 2 potencials, suposant una durabilitat de 20 anys dels elements reformats; i el cost tn. estalviada, tenint en compte el pressupost protegit i la subvenció atorgada.
Des del 2006 la Generalitat comptabilitza les emissions estalviades conseqüència d'aquests ajuts, revisant la metodologia de càlcul en coherència a la convocatòria i als factors de conversió definits anualment per l'Oficina Catalana del Canvi Climàtic.
L'Agència de l'Habitatge de Catalunya, impulsa el foment de l'ecoeficiència, la sostenibilitat i la millora de les tècniques constructives en l'edificació.
L'Àrea Control Parc, Ordenació, Sostenibilitat i R+D+I de l'Edificació, participa en l'Estratègia Catalana d'Adaptació al Canvi Climàtica, en la implementació dels Plans de Mitigació del Canvi Climàtic vigents, en l'Estratègia Catalana d'Ecodisseny ien l'Estratègia Catalana de Renovació Energètica d'Edificis, entre altres grups de treball, en el marc de la sostenibilitat per tal d'integrar i avaluar els impactes de polítiques de promoció de la sostenibilitat en l'edificació.
Així mateix l'Agència treballa per la millora ambiental contínua, tant pel que fa a la seva gestió interna i externa, a través de l'ecoinnovació i el desenvolupament d'eines i metodologies de treball que incorporen el vector ambiental al llarg del cicle de vida dels edificis.
Per saber-ne més: Marta Arrufi Franch i Ana Maria Pascual Urbano
Sostenibilitat, Mitigació y Adaptació
Us ho vam avançar al Butlletí núm. 7, i finalment s'ha materialitzat: ja funciona a Suècia la primera autopista equipada amb cables per a camions amb pantògraf.
El transport de mercaderies per carretera presenta un balanç energètic molt dolent; per mirar de limitar els perjudicis ambientals d'aquesta activitat, fa anys que Suècia ha vingut desenvolupant l'actuació que finalment s'ha posat en funcionament el mes de juny de 2016: una autopista dotada de cables que poden subministrar l'energia necessària a camions híbrids, a través d'un pantògraf.
De moment, val a dir, aquesta infraestructura funciona només en mode de prova, i així seguirà durant dos anys més, fins que se n'hagi verificat la viabilitat.
Si aquesta es confirma, el sistema podrà contribuir en gran mesura a reduir la contaminació atmosfèrica i acústica de la zona, i suprimirà les emissions de CO 2 mentre duri la marxa en mode elèctric.
Pel que fa a l'estalvi energètic, s'estima que el sistema pot reduir a la meitat el consum dels vehicles que l'utilitzin, enfront del que gastarien si només se servissin de motor de combustió
El tram de ruta electrificada pertany a l'autopista E16, fa uns dos quilòmetres de longitud i es troba a la rodalia de la ciutat de Gävle, a uns 200 km al nord d'Estocolm.
L'eHighway és fruit de la col·laboració de la companyia alemanya Siemens (que està implantant també el sistema en un tram de 3 km a la rodalia de Los Angeles) i de la sueca Scania, capdavantera en el desenvolupament de vehicles de mercaderies híbrids, com els que utilitzaran la ruta de prova, dos camions híbrids dièsel, capaços de connectar-se a l'estesa elèctrica aèria i de desconnectar-se'n quan calgui, per exemple per agafar una carretera convencional, no equipada amb cables, o per avançar vehicles més lents.
Cal assenyalar que l'energia elèctrica captada pels pantògrafs permet als vehicles assolir velocitats de fins a 90 km/h, unes prestacions més que acceptables.
D'altra banda, l'energia de frenada es recupera i es reincorpora a la xarxa elèctrica.
Siemens assegura, val a dir, que el sistema també és perfectament apte per a vehicles que utilitzin altres combustibles, com ara el gas natural, o fins i tot per a vehicles 100% elèctrics.
Amb l'eventual extensió de la xarxa d'autopistes elèctriques, els promotors de la iniciativa confien poder contribuir al compliment de l'objectiu que s'ha marcat Suècia: disposar d'un sector de transports totalment independent dels combustibles fòssils en l'horitzó 2030.
Per saber-ne més: Siemens eHighway
Eficiència energètica, Nous vehicles i modes, Optimització de la capacitat viària, Mitigació i Ajut a la conducció de vehicles
A la tardor de 2016 s'afegiran 20 m més a la que de moment és l'única pista ciclable solar del món.
La província neerlandesa d'Holanda Septentrional i un consorci de companyies privades prossegueixen la implantació gradual de la que asseguren que és, a hores d'ara, l'única pista ciclable solar existent al món: SolaRoad.
El projecte disposa d'un pressupost de 3,5 milions d'euros, dels quals 1,5 els aporta l'administració provincial.
La idea va començar a gestar-se l'any 2009, i d'aleshores ençà l'actuació ha anat cobrint diverses fases: des del desenvolupament del prototip i els assaigs de laboratori, l'any 2010, fins a la instal·lació in situ de les primeres lloses solars, concretament a Krommenie, una localitat de la província.
La inauguració dels primers trams de calçada solar per a bicicletes a la població esmentada va tenir lloc el novembre de 2014.
S'hi van posar en funcionament 72 m de panots solars, en el que constitueix la fase de proves, amb una durada prevista de dos o tres anys.
Com s'ha dit, de cara a la tardor d'enguany es pretén allargar la pista en 20 m més.
Cada llosa prefabricada fa 3,5 m de llarg i 2,5 m d'ample, i té una superfície de vidre trempat d'1 cm de gruix, sota la qual hi ha les cèl·lules fotovoltaiques, tot això muntat sobre una base de formigó.
Segons els promotors de l'actuació, la idea inicial és produir electricitat suficient per als elements auxiliars de la via (enllumenat, semàfors i senyals), tot i que si el rendiment és prou bo se'n pot vessar a la xarxa elèctrica local per als habitatges veïns.
Més encara, es preveu la possibilitat que aquesta tecnologia pugui proporcionar l'electricitat necessària per abastir els vehicles elèctrics que hi circulin, si s'acaba aplicant el sistema també a la calçada.
Des de la seva inauguració, SolaRoad no ha estat exempt d'alguns problemes ni de crítiques.
Per exemple, hi ha hagut alguns despreniments de la capa superior de les lloses, feta de reïna epoxi.
D'altra banda, els detractors del projecte argumenten que l'exposició de SolaRoad a la brutícia i als elements (fang, neu...) en disminueix el rendiment, com també ho fa el fet que els panells (òbviament) no es puguin inclinar per aconseguir l'angle d'incidència solar idoni.
També es retreu l'elevat cost de la intervenció, de prop de 1.000 euros per metre quadrat de paviment, cosa que situa l'amortització de l'actuació a cinquanta anys vista.
Davant aquestes crítiques, els responsables de SolaRoad van oferir el maig de 2015 els resultats obtinguts durant els primers mesos de prova: després de mig any d'ús, SolaRoad havia rendit més del que s'esperava (que era 70 kWh/m 2 ).
I al cap d'un any de funcionament, el novembre de 2015, les dades de rendiment anual total van ser de 9.800 kWh, molt per sobre del previst inicialment.
El consorci responsable de SolaRoad treballa actualment en la millora dels materials de superfície, per augmentar-ne la durabilitat i la fricció a fi de fer-los més convenients en termes de seguretat viària.
Per saber-ne més: SolaRoad Netherlands
Disseny de vies locals i comarcals, Mitigació i Nous materials i sistemes auxiliars
El sistema conceptual desenvolupat pel MIT, en col·laboració amb altres institucions, ens situa en un escenari on les cruïlles no disposaran de semàfors.
Investigadors del Massachusetts Institute of Technology (MIT), en col·laboració amb l'Escola Politècnica de Zuric (ETHZ) i el Consell Nacional Italià per a la Recerca (CNR) han desenvolupat un model de trànsit que permetrà als vehicles sense conductor utilitzar les cruïlles sense col·lidir, eliminant la necessitat de semàfors i altres senyals.
Aquestes interseccions es basen en slots (escletxes de temps, o torns, en podríem dir), i segons els responsables de la recerca, considerant volums de trànsit iguals als actuals, faran possible la pràctica eliminació d'embussos, cues i retards.
Respectant els mateixos estàndards de seguretat que proporcionen a data d'avui els semàfors, permetran una eficiència del trànsit que duplicarà l'actual.
De retruc, també disminuiran les emissions contaminants i s'allargarà la vida útil de la calçada.
La idea es basa en un escenari on els vehicles, equipats amb múltiples sensors, utilitzaran les cruïlles comunicant-se amb altres automòbils, situant-se sempre a una distància segura de tots els altres mitjançant l'assignació d'un número d'ordre en arribar a la cruïlla, sense haver de detenir-se en cap moment a cap semàfor i ajustant automàticament la seva velocitat per respectar el torn assignat.
Aquesta proposta d' slots és flexible i permet acomodar-hi també el trànsit de vianants i de bicicletes per la cruïlla, val a dir.
Remeteu-vos a la seqüència d'imatges que trobareu a continuació per veure el sistema (anomenat Light Traffic) en funcionament.
Optimització de la capacitat viària, Nova tecnologia d'explotació, Mitigació, Serveis basats en la localització, Ajut a la conducció de vehicles
Un equip islandès i nord-americà creu haver trobat la manera de forçar la mineralització del CO 2 per emmagatzemar-lo sota terra.
Després d'una desena d'anys de recerca, un equip mixt format per Orkuveita Reykjavíkur (Reykjavik Energy) i l'Earth Observatory de la Universitat de Colúmbia ha publicat a la revista Science els resultats dels seus estudis, segons els quals és possible emmagatzemar el CO 2 sota la superfície terrestre per mineralització reduint a tot just dos anys la durada d'un procés que naturalment en trigaria milers.
El nou mètode, anomenat CarbFix, té un pressupost de deu milions de dòlars i s'ha posat a prova a Hellisheiði, en territori islandès.
CarbFix persegueix l'obtenció de roca calcària o magnèsica a partir de la injecció d'una solució d'aigua i CO 2 en antics pous de basalt: les reaccions químiques amb els minerals del basalt, principalment Mg i Ca, condueixen a la captura del CO 2 en forma de nova roca que se solidifica ràpidament.
La reacció típica seria, a tall d'exemple: Mg 2 SiO 4 (metasilicat de magnesi) + 2CO 2 → 2MgCO 3 (carbonat de magnesi) + SiO 2 (sílice).
D'aquesta manera, el diòxid de carboni queda integrat en el mineral, i sense residus contaminants.
L'abundància del basalt a l'escorça terrestre faria, segons els responsables de CarbFix, que aquesta mineralització forçada del CO 2 es pogués dur a terme a nombrosos llocs del planeta.
Com que l'aigua necessària per al procediment tampoc ha de ser de gran qualitat, els impulsors de CarbFix creuen que actuacions com la d'Islàndia es podrien implantar en zones marines de fons basàltics, ja que la disponibilitat d'aigua hi seria total.
Precisament un dels principals punts febles de CarbFix són les grans quantitats d'aigua que calen per a la dissolució i injecció del CO 2, xifrades en 6.250 t per a 250 t de CO 2 (aquestes són les dades de l'experiència islandesa).
D'altra banda, val a dir, tot i que el basalt és relativament abundant, la seva ubicació sovint el fa de difícil accés.
I cal no oblidar que el procés de solidificació és reversible a altes temperatures, raó per la qual una erupció volcànica propera podria provocar l'alliberament del gas.
Com a avantatge principal de CarbFix, si es troba el lloc idoni, cal fer esment de la gran seguretat que suposa fixar el CO 2 com a part integrant i permanent del mineral, en lloc d'emmagatzemar-lo en cavitats subterrànies, sempre sota el risc de moviments del terreny que provoquin l'escapament del gas acumulat, sigui a l'atmosfera, sigui a les aigües freàtiques (cosa que causaria un greu episodi de contaminació).
CarbFix, més enllà dels assajos de camp duts a terme a Islàndia, pretén refinar les eines de modelatge geoquímic (a hores d'ara l'actuació ha pogut identificar fins a trenta-sis reaccions químiques d'interès amb implicació d'aigua, CO 2 i basalt; i ha servit per elaborar una base de dades sobre la interacció del gas i cent deu tipus diferents de roca).
Per a més endavant, a més de perfeccionar els processos físics de captació i injecció de CO 2, CarbFix pretén verificar la viabilitat de fixar mineralment altres gasos, com ara H 2 S (àcid sulfhídric).
Investigadors del laboratori que el Departament d'Energia dels EUA posseeix a Oak Ridge (Tennessee) van aconseguir, sense proposar-se-la, l'obtenció directa d'etanol a partir de CO 2.
Un equip de l'Oak Ridge National Laboratory ha desenvolupat un nou procediment electroquímic que converteix el CO 2 en etanol (C 2 H 6 O).
La troballa es va produir quan s'experimentava amb diferents catalitzadors per tal de dur a terme el procés de combustió inversa, a saber, la conversió d'un residu de la combustió (com el CO 2 ) en combustible.
Així doncs, pot semblar que el descobriment de l'equip és allò que, al capdavall, se n'esperava.
Però no és ben bé així: en els processos químics de combustió inversa no és habitual arribar a un hidrocarbur d'una certa complexitat (com l'etanol) directament des del CO 2.
Hi sol haver molts estatges intermedis.
Sense comptar, a més, que els rendiments de la conversió normalment són baixos, i més aviat el que s'obté és tot un seguit de compostos amb molt escassa proporció de cadascun, cosa que fa els productes obtinguts poc viables i rendibles.
L'atzar va fer que, quan l'equip estava testant diferents catalitzadors capaços d'iniciar el procés de combustió inversa a partir del CO 2, en trobessin un que no només l'iniciava, sinó que el feia acabar en etanol, i a més, amb concentracions properes al 65%.
En paraules d'un dels descobridors, "tot intentant estudiar el primer pas d'una reacció química proposada, ens vam adonar que el catalitzador l'estava fent tota, pel seu compte".
L'equip responsable de la troballa (imatge cortesia de l'Oak Ridge National Laboratory, Departament d'Energia dels EUA)
El catalitzador en qüestió està exempt de materials rars o costosos: consta només de nanopartícules de coure encastades en nanospikes ("nanopunxes", en podríem dir) de carboni, i de nitrogen.
Quan s'hi aplica un voltatge, el CO 2 dissolt en aigua es transforma en etanol, amb un rendiment del 63%.
Tot el procés, val a dir, té lloc en condicions normals de temperatura i pressió.
El baix cost dels materials, així com el fet que el procés es produeixi en aigua i en condicions ambientals convencionals, fa pensar els investigadors que aquesta conversió directa de CO 2 a etanol pot ser fàcilment escalable per a aplicacions industrials.
Cal assenyalar que una obtenció tan senzilla d'etanol a partir de CO 2 podria revolucionar també la manera de proveir-se d'energia i d'emmagatzemar-ne.
Les anàlisis inicials dels investigadors semblen indicar que les notables característiques del catalitzador esmentat abans són degudes a la seva superfície texturada (a causa dels nanospikes ), que multiplica l'espai on pot tenir lloc la conversió del CO 2 en C 2 H 6 O. Així doncs, sembla que l'ús de materials econòmics combinats amb nanotecnologia pot fer que la utilització de materials cars, com el platí, habituals en aquesta mena de recerques, sigui cosa del passat.
Les "nanopunxes" de carboni, sota el microscopi electrònic (imatge cortesia de l'Oak Ridge National Laboratory, Departament d'Energia dels EUA)
L'ecoeficiència en els habitatges és clarament un paràmetre que cal integrar en la seva qualitat: el confort, la qualitat de l'ambient interior, l'eficiència energètica, entre altres paràmetres, són elements claus que estan incorporats al concepte de qualitat de manera integrada.
Les noves exigències mediambientals que ens arriben a través de la normativa o la pròpia societat, demanen models d'habitatges més eficients i sostenibles.
Reduir el consum de recursos (energia, aigua, matèries primeres) dels habitatges, generar menys residus i utilitzar materials, productes i sistemes amb menys afectacions per la salut i el medi ambient, són les estratègies que permeten models menys depredadors i millorar la qualitat de vida i el confort dels usuaris dels habitatges.
És clau, per tant, incorporar l' ecodisseny (és a dir, la presa de decisions amb criteris ambientals i d'eco eficiència, consideracions d'economia circular, entre d'altres) en les diferents fases del cicle de vida de l'edifici, des de la selecció dels materials fins a la gestió de residus.
Per tal d'incorporar de manera simplificada aquesta visió de cicle de vida en la presa de decisions en el sector de l'edificació les Tecnologies de la Informació i Comunicació (Big Data, model BIM, etc.) són elements imprescindibles que permeten avaluar l'impacte i l'eficiència de diferents estratègies, materials, productes o sistemes en cada etapa del cicle de vida.
Així mateix, són eines que potencien la millora contínua, ja que es nodreixen de les dades que es generaran des de cada etapa de la vida dels edificis.
En aquest sentit, etapes com la de l'ús, manteniment i rehabilitació d'edificis agafen rellevància en les estratègies d'ecodisseny.
L'ecoeficiència però, no va lligada només a aquest canvi de visió de cicle de vida de l'edifici, ni només a la incorporació de les TIC al sector de l'edificació, sinó també ha de passar per noves tipologies d'habitatge i de relació entre els seus usuaris, que facin possible les intervencions més eficients, ja sigui a nivell d'edifici, illa o barri.
Perquè això sigui possible, el debat i l'intercanvi constant entre el conjunt d'actors del sector de l'habitatge són imprescindibles.
Aquests agents han d'actuar com a catalitzadors del procés d'integració de l'ecoeficiència en el sector de l'edificació.
La taula de debat d'ecoeficiència va comptar amb la participació dels següents ponents: Josep Maria Massip, Cap de la Secció de Sistemes de Qualificació de la Direcció General de Qualitat Ambiental, Albert Sagrera, Arquitecte i Membre de Societat Orgànica, Glòria Díez, Arquitecta del Departament de Construcció Sostenible de l'ITEC i Hernan Córdoba, Coordinador d'Habitatges La Borda, SCCL.
Responsable de l'àrea de Suport Cooperatiu i de Projectes de La Ciutat Invisible, SCCL; així com la participació de Marta Arrufí (Moderadora) i Cristina Cardenete (Relatora) de l'Agència de l'Habitatge de Catalunya.
Com a conclusions, s'identifiquen els principals reptes a afrontar per incorporar l'ecoeficiència a la qualitat de l'habitatge del futur:
Redactat de la noticia: Marta Arrufí Franch
Per saber-ne més: Marta Arrufí Franch