La caça ha estat una de les activitats principals dutes a terme pels éssers humans des del començament de l'existència.
En aquesta evolució a la vida moderna actual, l'home ha domesticat algunes espècies d'animals i hi ha establert un pacte pel qual els prenia sota la seva protecció i, a canvi, ells li donaven els seus productes, li feien companyia o l'ajudaven en les seves tasques.
Malgrat el pacte, l'home ha continuat mantenint la caça com a activitat, tot i que avui dia ha pres un caire més lúdic i esportiu, i està molt lligada al món rural —forma part de la seva vida quotidiana— i està integrada amb d'altres activitats com l'agrària, l'alimentària i/o la forestal.
Des del punt de vista econòmic, a més, la caça aprofita determinats recursos naturals que generen tant ingressos directes com indirectes, i que reverteixen també en la conservació del territori i, alhora, incrementen la renda dels habitants d'aquest entorn.
L'increment de les poblacions de caça en els darrers anys (sobretot de determinades espècies com ara el senglar), l'expansió d'aquestes espècies cinegètiques arreu del territori i l'augment significatiu de les captures (35.000 senglars abatuts a Catalunya l'any 2013 segons les estadístiques oficials del Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural), fa necessari un replantejament per donar sortida a un recurs que, podent ser valuós, es podria perdre per l'augment de la seva oferta i l'orientació dificultosa dels canals de distribució.
És per això que, juntament amb el foment i la promoció corresponents de la comercialització d'aquestes carns, convé deixar clar que el subministrament dels productes de la caça n'ha de garantir la innocuïtat.
En aquest sentit, el Reglament (CE) núm. 853/2004 del Parlament Europeu i del Consell, de 29 d'abril de 2004, fixa les normes específiques d'higiene de la carn de caça silvestre per a la comercialització al mercat interior.
L'activitat cinegètica ha anat canviant amb el temps, i ha passat a tenir una vessant lúdica i esportiva des d'aquella vessant inicial de supervivència i d'obtenció d'aliments com un recurs més.
Sigui d'una manera o altra, la caça continua molt arrelada a diferents zones del nostre país, i la temporada s'inicia al mes d'octubre i dura, fins al mes de març — segons les comarques i les espècies cinegètiques— que és quan finalitza.
D'aquesta manera, la caça com a activitat esportiva s'ha convertit en un recurs econòmic de l'entorn rural que genera ingressos tant directes per a la mateixa activitat, com indirectes, com ara tota l'activitat turística que s'hi associa i/o l'aprofitament i la comercialització de les carns de les peces abatudes.
A més a més, l'aprofitament d'aquestes carns ofereix múltiples possibilitats culinàries que formen part del nostre patrimoni gastronòmic i cultural.
Aquesta activitat, però, s'ha de gestionar de manera adient per controlar i mantenir els recursos cinegètics; i per això cal tenir en compte aspectes importants com ara l'obtenció de llicències i permisos corresponents, el coneixement d'on i quan es pot caçar, i sobretot les espècies cinegètiques que es poden abatre, i d'aquestes, quines es poden comercialitzar i quines altres, en canvi, sí que poden ser consumides en l'àmbit privat, però en canvi no es poden comercialitzar per al consum ni en restaurants, ni en sales de tractament de caça, ni en comerços al detall, ni venudes a consumidors particulars, com per exemple, i entre d'altres, el cas de la becada ( Scolopax rusticola ).
La reglamentació que garanteix la conservació de les espècies objecte de caça y pesca és el Reial Decret 1118/1989, de 15 de setembre, pel qual es determinen les espècies objecte de caça i de pesca comercialitzables i es dicten normes al respecte.
Les espècies principals que poden ser objecte de caça a Catalunya, i que inclouen peces majors i menors, de pèl i ploma, són el porc senglar, l'isard, la cabra salvatge, el cérvol, el cabirol, la llebre, el conill, com també les guatlles, els tudons, les perdius, les becades o els tords, entre d'altres.
Senglars, cérvols, cabirols i isards són alguns dels exemples de caça major que podem trobar a Catalunya.
Conills, llebres, perdius, guatlles, tudons, becades o ànecs són altres espècies que classifiquem com de caça menor.
La composició nutricional dels animals de caça és molt variable i està determinada per factors com ara l'espècie, l'edat de l'animal, el sexe i el tipus d'alimentació al llarg de la seva vida.
És per això que es fa difícil valorar de manera general els aspectes nutritius d'aquest tipus de carn, però és possible indicar algunes característiques que les poden diferenciar de les carns i els productes provinents dels animals d'abastament.
En general, podem indicar que els animals de caça són més magres que els animals domèstics.
Els animals salvatges, a la natura, tenen un comportament més actiu que els animals que criem en condicions d'estabulació.
Els primers s'han de procurar els aliments per ells mateixos, la qual cosa els obliga a desplaçaments i moviments que no duen a terme els animals a les granges.
A banda, arribat el cas, també han de consumir més energia en els casos de veure's sorpresos per potencials depredadors i caçadors o per haver de passar els durs hiverns o les èpoques de sequera.
És per això que la carn obtinguda d'animals de caça és menys grassa, encara que hi poden influir altres factors com ara l'edat dels animals (animals més joves menys quantitat de greix), tot i que aquest factor afecta tots dos tipus d'animals de la mateixa manera.
Aquest percentatge inferior de greix fa que aquestes carns tinguin un percentatge més gran de proteïnes.
Així doncs, si comparem la carn de bovins domèstics o de porc amb la carn de caça, podem assenyalar que la carn de caça té al voltant d'un terç menys de calories (les aus de caça, la meitat) i una mica menys de greix saturat i de greix total.
Pel que fa al colesterol, té un contingut similar al de la resta de carns: varia entre els 60 i 90 mg per una porció de 100 g.
Les carns de caça, però, tendeixen a situar el seu valor a l'extrem inferior de l'interval.
També es pot afirmar que aquestes carns són més riques en ferro i fòsfor i contenen més quantitats de magnesi i potassi.
Pel que fa a les vitamines, aquestes carns destaquen fonamentalment pel fet d'aportar vitamines del grup B, de la mateixa manera que les carns d'animals d'abastament.
Un dels aspectes que pot ser interessant per a determinats consumidors és el fet que sembla garantit que aquestes carns no han estat exposades al llarg de la vida de l'animal a cap tipus de medicament veterinari, com passa també amb les carns de tipus ecològic.
A la carn d'aquests animals salvatges no se li pot aplicar la consideració d'ecològica que preveu la normativa específica per a animals domèstics d'explotacions, però sí es pot tenir en consideració que són animals que viuen de forma natural en els seus ecosistemes, sense intervenció humana, i s'hi alimenten (excloent els casos d'animals procedents d'explotacions o de zones de caça intensiva amb suport alimentari).
També cal tenir en compte que hi podem trobar metalls pesants com el plom.
El Comitè Científic de l'Agència Espanyola de Seguretat Alimentària, Nutrició i Consum (AECOSAN) sobre el risc associat a la presència de plom a la carn de caça silvestre a Espanya, entre altres orientacions, recomana retallar i eliminar la carn danyada per la munició així com una zona al voltant del canal d'entrada, ja que els fragments de plom es poden dispersar al voltant de la ferida visible.
S'ha d'eliminar també la carn danyada, decolorada o que contingui pèl, brutícia, restes d'herba, ossos visibles o fragments de plom.
Pel que fa al rentat, encara que pot reduir el contingut de plom en els teixits propers a la ferida de sortida de la munició, alguns estudis que s'han dut a terme posen de manifest que també pot estendre a altres zones la contaminació amb plom des de zones més contaminades.
Finalment, aquesta carn també por contenir microorganismes o paràsits com la triquina en el cas dels senglars.
És per això que cal assegurar-se en el moment de comprar les peces de caça per al consum que aquestes provenen d'un establiment autoritzat (excepte en els casos de cessió directa del caçador) i que en tots els casos hagin passat la inspecció veterinària corresponent, especialment pel que fa a l'anàlisi per a la detecció de la triquina en el cas del senglar.
Menjar carn de caça és una qüestió d'elecció personal.
Després de considerar la informació, és vostè qui decideix!