Karl Cordell és professor emèrit de Política a la Universitat de Plymouth i coeditor de la revista Ethnopolitics.
Té un extens historial de publicacions en diversos camps, com l'etnopolítica, la política alemanya i la política de l'etnicitat a l'Europa central.
És coeditor de diverses col·leccions, entre les quals destaquen «The Routledge Handbook of Ethnic Conflict» amb Stefan Wolff, i «The Israeli-Palestinian Conflict: The Politics of Stalemate» amb Brendan O'Leary i Stefan Wolff.
En aquest article s'exposa la llarga història de l'ACNT, recorrent a diversos exemples empírics per justificar les idees tant dels seus partidaris com dels seus detractors.
En l'últim apartat s'analitza la rellevància contemporània de l'ACNT i s'arriba a la conclusió que, tot i que té una eficàcia més aviat limitada, es tracta d'una solució que no s'hauria de descartar sense més, sobretot en un món amb tants estats disfuncionals i fallits.
Això es pot deure al fet que aquestes minories, encara que força nombroses, estan disperses pel territori d'un estat, com seria el cas de l'Estònia contemporània respecte a la minoria russa, o tenen una base transnacional, com la població romaní a Europa.
Els orígens de la pràctica contemporània es remunten al principi austromarxista d'autonomia personal nacional, també anomenat principi personal, que va desenvolupar Otto Bauer en el llibre Die Nationalitätenfrage und die Sozialdemokratie (La qüestió de les nacionalitats i la socialdemocràcia) de 1907.
Bauer era un marxista no leninista que, com a ciutadà jueu en un imperi extremament heterogeni, era molt conscient de les limitacions tant de les solucions convencionals com de la fal·làcia de l'anàlisi leninista sobre la gran «qüestió de les nacionalitats» a Europa (Bowring 2005: 260).
Per a Bauer i el seu íntim camarada intel·lectual, Karl Renner (vegeu més endavant), l'ACNT, tal com s'ha acabat designant aquest concepte, es va concebre com un mitjà per facilitar que els individus d'una mateixa nació dispersos geogràficament tinguessin la possibilitat d'organitzar-se en associacions de diversos tipus en les quals poguessin perseguir objectius socials, educatius, culturals i polítics col·lectius.
Tot i que la publicació de Bauer de 1907 es pot considerar el punt de partida del projecte de l'ACNT, cal reconèixer que la van precedir l'assaig de Karl Renner de 1899, Staat und Nation (Estat i nació), i el de Vladimir Medem, Die sotsial-demokratie un di natsionale frage (Socialdemocràcia i qüestió nacional), publicat el 1904.
L'aspecte que, sens dubte, uneix els tres autors no és tan sols la seva adhesió a una forma de marxisme no leninista, sinó també la seva experiència compartida a l'Imperi dels Habsburg com a militants polítics socialistes d'origen jueu.
Com a tals, van compartir un programa polític i van patir l'exclusió social.
També van participar en un debat cada cop més encès entre socialistes jueus no sionistes, sionistes de procedència diversa i el que podríem anomenar jueus ultraortodoxos practicants que rebutjaven tant el socialisme revolucionari com el sionisme.
Per als seus partidaris, els principis bàsics de l'ACNT giraven al voltant de la convicció, confirmada més endavant per la història, que els imperis multiètnics que dominaven la major part d'Europa a principis del segle xx estaven corromputs i a punt d'enfonsar-se.
Eren també molt conscients que, malgrat les fantasies dels activistes i els moviments etnonacionalistes cada vegada més populars, el model d'assentament etnogràfic a l'(antiga) Europa imperial no s'acabava d'adaptar a la creació d'estats nació delimitats territorialment segons el model herderià (Coakley 2017).
Encara que estaven preparats per a la creació d'estats nació titulars, tenien molt clar (com a jueus) que cada un d'aquests nous estats contindria dos grans tipus de minories.
D'una banda, la nova Europa dels estats nació acolliria les minories que no tenien estat d'origen, sobretot, però no exclusivament, els jueus i els romanís (Klímová-Alexander 2008).
De l'altra, Bauer i els seus camarades tenien clar que una Europa postimperial d'estats nació donaria lloc a la creació d'estats plens de minories de grandària diversa que buscarien protecció en els seus estats d'origen i no serien necessàriament acceptades per la ciutadania de l'estat al qual havien estat assignades (arbitràriament).
Així mateix, eren plenament conscients que les possibles solucions federals eren un anatema per als suposats, i cada cop més populars, constructors dels estats nació de l'Europa imperial.
Els nacionalistes de l'Europa del segle xix havien rebutjat el federalisme de base territorial precisament perquè es percebia com poca cosa més que un laboratori en el qual els nacionalistes subestatals i els irredemptistes rivals podien tractar de desmembrar l'estat acabat de crear.
Conscients d'aquest problema, l'ACNT es considerava un mitjà per permetre l'expressió personal i col·lectiva dels que s'adherien a una identitat nacional diferent de la de la nació titular i, d'aquesta manera, no amenaçava la integritat territorial dels nous estats independents que havien sorgit de les cendres de l'Imperi.
En altres paraules, l'ACNT —ben aplicada— podria atenuar l'atractiu de l'irredemptisme i del nacionalisme subestatal i promoure la creació de societats harmòniques.
Segons els defensors de l'ACNT, en els països compostos per minories nacionals disperses territorialment, cada grup nacional hauria de tenir la possibilitat de crear un moviment a la seva mida.
Tots els ciutadans que manifestessin que pertanyien a un grup nacional determinat es podrien unir a una organització nacional específica, que organitzaria assemblees culturals a cada regió en què hi hagués presència de la minoria sota l'empara d'una assemblea cultural general a tot el país.
Aquestes assemblees estarien dotades de poders financers propis.
Cada grup nacional podria recaptar una taxa entre els seus membres, o bé l'estat assignaria una part del seu pressupost general a les minories reconegudes.
Tots els ciutadans de l'estat haurien de pertànyer a un dels grups nacionals, però el fet d'unir-se a un moviment nacional o un altre seria una elecció individual; cap autoritat tindria control sobre la decisió de cadascú.
Els moviments nacionals estarien subjectes a la legislació general de l'estat, però en els àmbits de responsabilitat pròpia garantits per la Constitució tindrien autonomia i cap no tindria el dret d'intervenir en els assumptes dels altres.
Es tracta, en efecte, de sentiments i propostes alhora nobles i equitatives des del punt de vista moral.
Tanmateix, aquestes aspiracions van quedar superades per la naturalesa cada cop més polaritzada de la política a l'Europa imperial abans de l'inici de la Primera Guerra Mundial i l'agudització dels perfils ètnics i els programes maximalistes que es van dur a terme tant durant la guerra com en una sèrie de conflictes violents i localitzats que van anar sorgint a mesura que la guerra arribava a la fi.
També cal reconèixer que l'Imperi rus es va enfonsar en un caos revolucionari que només va acabar amb el triomf del marxisme leninisme en l'Imperi rus acabat de secularitzar.
Com s'ha assenyalat abans, Lenin i els seus acòlits van ser adversaris declarats dels austromarxistes, de la seva interpretació dels escrits de Marx i dels programes polítics que se'n derivaven.
Encara que tenia el suport de diversos partits i organitzacions polítiques, com el Partit Socialista dels Treballadors Jueus, la Unió de Treballadors Jueus (Bund), els socialdemòcrates armenis i el Partit Democràtic Constitucional de Rússia (Kadets), l'ACNT no va aconseguir imposar-se entre els partits «centrals» de diferents tendències.
En efecte, es pot afirmar que la majoria dels partits (nacionalistes) semblaven ignorar deliberadament el model d'assentament (ètnic) en els territoris que reivindicaven.
A l'esquerra, Renner i Bauer es van enfrontar a una marginació creixent a mesura que els bolxevics de Lenin tenien un suport cada vegada més popular entre «obrers i camperols», sobretot després de la Revolució d'Octubre de 1917.
D'alguna manera, com tants altres, Renner, Bauer i el seu grup ampli de seguidors simplement van subestimar la potència visceral de l'etnonacionalisme.
D'altra banda, tampoc no van saber veure fins a quin punt un nombre cada vegada més gran de persones percebia l'autoritarisme sota les seves múltiples formes com una resposta a problemes existencials bàsics.
Per sobre de tot, Renner i Bauer havien defensat una variant nova de la política d'acomodació.
Lamentablement, l'Europa postimperial de principis de segle xx era un context especialment poc adequat per a aquest tipus d'experiments de tolerància.
Dit això, després del final de la Primera Guerra Mundial, hi va haver intents d'implantar l'ACNT a diversos països.
La República d'Estònia va aprovar una Llei d'autonomia personal el 1925, i, aquell mateix any, es va incloure en la Declaració relativa a la protecció de les minories a Lituània per la Societat de les Nacions (Smith 2017).
En aquest context, és útil assenyalar la contribució de Paul Schliemann i de les comunitats alemanyes al Bàltic.
També hi va haver temptatives, encara que només sobre el paper, d'implantar algunes variants de les idees de Renner i Bauer tant entre els palestins com a l'embrionària República Popular d'Ucraïna que va sorgir breument de les cendres de l'Imperi rus.
No obstant això, per diverses raons, tots aquests experiments van resultar breus en el millor dels casos i inútils en el pitjor.
Amb la divisió d'Europa el 1945, les idees de Renner i Bauer van ser relegades immerescudament als racons més foscos del món acadèmic.
Ni els governs nacionals de l'Europa occidental, ni els moviments nacionalistes semblaven particularment interessats en l'ACNT.
És curiós observar que, a partir dels anys setanta, alguns elements de l'ACNT van entrar gairebé subreptíciament en les disposicions relatives als drets de les minories a Bèlgica, així com a Escandinàvia respecte als sami.
A les regions d'Europa sota règim comunista, Renner i Bauer eren un anatema, i la qüestió nacional es va declarar resolta després dels canvis de fronteres, els intercanvis de població ( sic ) i el triomf del marxisme leninisme.
No obstant això, els canvis catàrtics que va experimentar el continent a principis dels anys noranta van servir per estimular l'interès en l'ACNT tant en els cercles intel·lectuals com polítics.
Lituània va obrir el camí amb la Llei de 1989 sobre les minories ètniques, i el 1991, el govern letó va posar en marxa una legislació semblant.
Igual que a Letònia, les elits postcomunistes d'Estònia, en part per contrarestar l'acusació que tractaven de crear una etnocràcia, van adoptar la Llei d'autonomia cultural de les minories nacionals el 1989.
Així mateix, el 1993, Hongria va promulgar la Llei de drets de les minories nacionals i ètniques.
Fins i tot Ucraïna (1992) i Rússia (1996) han aprovat una legislació sobre minories nacionals que en part és deutora dels principis de l'ACNT.
No obstant això, cal afegir un seguit de d'advertències importants en tots aquests casos.
En un sentit general, l'observador ha de ser conscient de l'existència d'un dèficit (potencial) d'aplicació.
En altres paraules, una cosa és promulgar una legislació, i l'altra és que s'apliqui.
En els estats que no disposen de recursos o que tenen institucions febles, aquests dèficits són habituals.
Si ens fixem en cada un dels casos esmentats, veiem que Rússia no és una democràcia liberal plenament funcional.
Ucraïna és potser més democràtica que Rússia, però és inestable, i amb la desaparició de Crimea i el Donbas oriental, també ho són les seves principals minories indígenes.
Tant a Estònia com a Letònia persisteixen els problemes relatius a la situació de les minories russes, i a Lituània els representants polítics de la minoria polonesa també es queixen de discriminació i menyspreu.
Hi ha també bones raons per suposar que, en el cas d'Hongria, l'objectiu d'una disposició tan generosa en matèria de drets de les minories no era tant millorar la sort de les minories indígenes, sinó més aviat crear una referència per poder mesurar el progrés dels estats que acullen importants minories hongareses (Dobos 2008).
Tot i aquestes conclusions més aviat pessimistes, no hauríem de descartar sense més l'ACNT.
El mal ús que se n'ha fet, juntament amb la denigració leninista a la qual es va haver d'enfrontar, no resten importància al fet que Otto Bauer i Karl Renner fossin molt conscients dels perills del nacionalisme desenfrenat i miressin de proposar solucions destinades a reconciliar l'estat amb la nació (Nimni 2008).
En un món amb tants estats fallits i disfuncionals, en què els estats nació només són sobirans de nom, el millor que podrien fer els polítics, la societat civil, els activistes i els acadèmics és revisar les solucions plantejades per Bauer i Renner.
Citació proposada: Cordell, K. 2017.