I. El Projecte de decret sotmès a dictamen com es diu en l'antecedent 1 té com a finalitat el desenvolupament de l'article 28.3 de la Llei 17/1998 de 7 de gener de política lingüística que amb l'objectiu de "garantir una presència significativa de la llengua catalana en l'oferta cinematogràfica" preveu que "el Govern de la Generalitat pot establir per Reglament quotes lingüístiques de pantalla i de distribució".
La justificació objectiva de la norma sembla evident si es pensa que d'acord amb dades que figuren a l'expedient l'any 1991 només van projectar-se a Catalunya 2 pel·lícules doblades al català 4 el 1992 9 el 1993 11 el 1994 29 el 1995 13 el 1996 i 15 el 1997.
El Projecte per tant tal com recull el primer paràgraf de la seva exposició de motius se situa en el marc de l'article 3.3 de l'Estatut quan en fer referència a la funció normalitzadora de la Generalitat al·ludeix a la creació de les condicions que permetin arribar a la igualtat plena quant als drets i als deures dels ciutadans de Catalunya en aquest cas aquells que desitgin visionar cinema en català.
La Llei doncs no estableix en aquest article 28.3 una normativa específica sobre això però concreta quin hauria de ser el seu objectiu i a més dóna les grans línies d'aquell possible desenvolupament reglamentari.
L'objectiu és constituït pels "productes cinematogràfics que es distribueixin i s'exhibeixin doblats o subtitulats en una llengua diferent de l'original".
En relació amb aquell desplegament en primer lloc es preveu l'establiment de quotes lingüístiques de pantalla i de distribució; en segon terme que aquestes no podran excedir del cinquanta per cent de l'oferta en còmput anual; tercer que aquestes quotes s'han de fonamentar en criteris objectius; finalment que "la regulació corresponent s'ha de fer en el marc de la Llei de l'Estat 17/1994 de 8 de juny de protecció i foment de la cinematografia segons el règim que aquesta estableix".
Més enllà de la vigència no discutida d'aquell article 28.3 la competència autonòmica sobre això es fonamenta sobradament en les competències exclusives que en matèria de cultura i d'espectacles reconeixen els apartats 4 i 31 de l'article 9 de l'Estatut i en darrer terme no resulta sobrer tenir en compte que el Tribunal Constitucional en la Sentència 106/1987 de 25 de juny reconegué a les comunitats autònomes competències per a " llevar a cabo una política cultural propia en materia de cinematografía dentro de su propio territorio ".
Amb aquests antecedents i essent així que el Govern de la Generalitat vol fer ús d'aquella via reglamentària és evident l'oportunitat d'emetre aquest dictamen.
Es justifica clarament en l'article 3.1.b) del Decret legislatiu 1/1991 de 25 de març que conté el text refós de les lleis que regulen la Comissió Jurídica Assessora.
La tramitació del text s'ha dut com correspon pel Departament de Cultura sota l'impuls de la Direcció General de Política Lingüística i figura en l'expedient tota la documentació exigida per la legalitat vigent.
Val a dir però que com resulta dels antecedents l'expedient ha arribat a aquesta Comissió Jurídica Assessora en tres temps.
Primerament fou tramès el seu cos principal del mateix.
Hi figura una notable memòria general amb tots els continguts preceptius a la qual s'acompanya una àmplia informació estadística sobre la matèria i el corresponent informe jurídic que justifica d'una manera raonada la virtualitat del Projecte fent referències especials a la legislació comunitària i a la normativa de l'esmentada Llei estatal 17/1994.
D'altra banda com ja resulta també dels antecedents en el marc de l'expedient s'ha produït un tràmit d'informació pública certament concorregut fins i tot a sol·licitud d'una empresa interessada amb ampliació del termini inicial.
Això ha donat lloc a un diàleg entre l'Administració activa i el sector afectat en el qual segons que s'indica en la segona documentació presentada alguna empresa ha manifestat la seva intenció d'eludir l'aplicació de la norma sobre la base de reduir el nombre de pel·lícules distribuïdes per sota de les setze que és el nombre que donaria lloc a l'aplicació de quotes de distribució.
Com a conseqüència es produïa una addició en el text inicialment tramès del Projecte concretament la inclusió a l'article 3 d'un apartat 1 –que en el text definitiu serà l'apartat 3– que estableix una quota global de distribució d'obres cinematogràfiques doblades en català de la quarta part del conjunt amb la finalitat d'evitar aquell efecte defraudatori de la norma.
Es modificava també el sistema d'infraccions inicialment previst i l'apartat 1 de la disposició transitòria concretament la seva referència a l'inicial article 3.1 que a conseqüència d'aquella inclusió passava a ser el 3.2.
Posteriorment encara s'ha tramès un nou text annexat com s'ha dit d'un breu informe jurídic.
La causa segons que s'indica en la documentació és el fet que en la redacció de l'article 14 del Projecte relatiu al sistema d'infraccions no s'havia tingut en compte aquella modificació de l'article 3.
De fet però a banda que l'estructura d'aquest article experimentava una reordenació passant aquell apartat 1 a ser com ja s'ha apuntat l'apartat 3 es retorna el règim d'infraccions al plantejament del text inicial que com es veurà pren com a pauta el de la Llei estatal 17/1994.
Si bé és cert que sempre serà convenient d'evitar aquesta fragmentació documental ateses les raons objectives exposades pel Departament i en vista dels continguts no es considera que hi hagi inconvenient per integrar-los i per tant per no posar objeccions a aquesta part final de la tramitació.
Les primeres qüestions que planteja el Projecte de decret deriven de la diversitat del seu suport legal.
És a dir si bé aquest suport és inicialment una Llei del Parlament de Catalunya seguidament precisament per remissió d'aquesta esdevé important el text d'una llei estatal.
El fet mereix algunes consideracions.
a) En realitat la remissió en si no ha de plantejar inconvenients de caràcter substantiu.
Una altra cosa és que en un cas com aquest sigui la manera més adequada per regular la matèria tractada prescindint en canvi de la regulació directa i per tant en una sola llei que hagués estat sens dubte la tècnica legislativa més apropiada.
El cas és però que l'actual ordenament jurídic espanyol ofereix fins i tot per definició notables casos de col·laboració legislativa.
És prevista per exemple en textos de l'Estatut i el cas més evident es dóna sens dubte en les competències autonòmiques de desenvolupament legislatiu on la llei autonòmica ha de prendre necessàriament com a referència les bases que resulten de la llei estatal.
Certament aquest cas és un altre.
En ell no es produeix entre les dues normes un encaix diguem-ne vertical: aquest en canvi és horitzontal i això malgrat que determinats preceptes de la Llei estatal 17/1994 tinguin la condició de bàsics a causa precisament que l'objectiu de la remissió que hi fa la llei autonòmica no és el seu desenvolupament sinó l'assoliment d'un punt de referència.
Té doncs una finalitat diferent i d'altra banda aquesta relació horitzontal es dóna en altres aspectes de la Llei 1/1998 com ara en el règim sancionador o en la terminologia de la llei de les garanties de compliment.
En ell en efecte la disposició addicional cinquena actua per remissió en part a lleis estatals en part a lleis catalanes.
De fet trobaríem en el sistema normatiu català d'altres exemples similars de relació amb la legislació estatal.
Ara bé dit això a fi de situar degudament l'examen del text del Projecte cal establir d'entrada que en aquest cas de col·laboració legislativa precisament per tal com segons que s'acaba de dir no es tracta de desenvolupar la llei estatal sinó d'actuar en el seu marc el text que estableix els objectius i per tant la primera referència és la Llei 1/1998 essent la Llei estatal 17/1994 un text amb funcionalitat instrumental.
b) Tampoc no ha de ser inconvenient el fet ja indicat que la finalitat perseguida per la llei catalana no coincideixi exactament amb la de la llei estatal de remissió.
Aquesta la Llei 17/1994 té per objecte segons la literalitat del seu article 1 l'equiparació de l'obra cinematogràfica dels països membres de la Unió Europea a la producció cinematogràfica espanyola així com l'actualització dels instruments bàsics per protegir i fomentar la cinematografia.
De fet però la norma estatal té com a motivació més immediata l'anul·lació pel Tribunal Suprem per Sentència de 3 de novembre de 1993 del Reial decret legislatiu 1.257/1986 d'adaptació de la Llei de 27 d'abril de 1946 i de la Llei 30/1980 de 10 de gener a les normes de la Comunitat Europea en matèria cinematogràfica.
Més concretament la del seu article únic que modificava l'article 3.2 d'aquesta Llei 30/1980 sobre quotes de distribució per entendre que aquestes beneficiaven el cinema espanyol en detriment del comunitari.
Ara en canvi la Llei 17/1994 estatal equipara les pel·lícules espanyoles i la resta de les comunitàries.
Però allò que interessa és que actua d'una banda a través de mesures de foment de les obres audiovisuals espanyoles i de les coproduccions que reuneixin les condicions que s'estipulin reglamentàriament –article 4– i d'altra a través de la imposició de quotes de pantalla i distribució –articles 6 i 7– aspecte aquest últim particularment rellevant ara car és el més important en relació amb l'objectiu del Projecte de decret que malgrat tot no omet tampoc les mesures de foment al seu article 13.
En el fons però tal com resulta de l'exposició de motius la llei estatal té com un dels seus objectius més evident " la adopción de medidas urgentes que sirvan por una parte a la recuperación de la cinematografía española ".
No cal dir que la finalitat de la Llei 1/1998 ja especificada en el fonament jurídic I és una altra la qual cosa du a dues consideracions.
En primer lloc la diversitat d'objectius no pot constituir un obstacle.
És evident que ha estat tinguda en compte pel legislador català en fer la remissió com es recull expressament en l'exposició de motius del Projecte de decret sobre el qual es dictamina.
Per tant la redacció d'aquell article 28.3 assumia plenament la necessitat de la corresponent adequació que com a conseqüència important esdevé un dels elements naturals del raonament.
En segon terme la via reglamentària en definitiva el projecte de decret és precisament la via adequada per establir aquesta adequació i per tant per adaptar els conceptes de la llei estatal especialment la seva tècnica de quotes i el consegüent règim d'infraccions a les finalitats de la llei catalana.
Una adaptació d'altra banda que no ha de ser difícil si es parteix de la base que la tècnica emprada en la llei estatal i la prevista en l'article 28.3 de la llei catalana és la mateixa: a part d'aquell aspecte de foment la imposició de quotes a aspectes concrets de l'activitat cinematogràfica.
Finalment no ha de ser obstacle a aquest raonament el fet que la llei estatal segons la seva disposició final segona tingui només una vigència de cinc anys a partir de 10 de juny de 1994 en allò que fa referència a l'obtenció de llicències de doblatge.
c) Precisament en vista de tot allò que acaba de ser indicat cal examinar també l'abast de la remissió.
Aquesta es fa per aquell article 28.3 sense cap delimitació a "el marc de la llei de l'Estat"; per tant en principi a tot el seu contingut i ho confirma el fet que el precepte completi la referència tot indicant que aquesta té lloc sense exclusions: "segons el règim que aquesta –la llei estatal– estableix."
Per tant aquesta és alhora punt de referència o marc i a través de la recepció fins on sigui possible del seu règim normativa concreta a tenir en compte.
Ara bé l'apel·lació és potencialment a tot aquest règim comprès per tant el sistema d'infraccions i de sancions que no és exclòs pel legislador català.
És més si la diferència d'objectius entre les dues lleis exigeix com es veurà una adequació en allò que afecta al sistema de quotes aquesta adequació no ha de ser tan important en matèria d'infraccions i no ho és gens quant a les sancions que són assumibles plenament i així el sistema de la llei estatal és rebut íntegrament fins i tot amb remissió expressa per l'article 14.5 del Projecte de decret.
No és obstacle sobre això la posició que en matèria de sancions sembla adoptar la mateixa Llei 1/1998 que en l'exposició de motius indica que "aquesta Llei té caràcter indicatiu per als ciutadans i ciutadanes i només crea obligacions per a les administracions i per a determinades empreses" tot afegint que "només poden ser objecte d'actuació administrativa d'acord amb la normativa sectorial aplicable els funcionaris i funcionàries i les empreses esmentades si incompleixen les obligacions establertes per aquesta Llei".
Congruentment amb aquest plantejament la disposició addicional cinquena a les seves lletres a) i b) regula determinades "garanties de compliment" sense que entre elles es faci referència al cas que ens ocupa.
Però aquesta constatació comporta dues observacions correctores.
En primer lloc les hipòtesis sancionadores possibles no s'acaben amb les indicades en l'expressada disposició que com és natural no altera els règims sancionadors que tinguin entitat pròpia.
En aquest sentit per exemple correspon aplicar al jutge al notari al registrador de la propietat o mercantil o als funcionaris el règim sancionador si vulneren els preceptes establerts en la Llei 1/1998 que els afecten en quant encaixen amb les infraccions previstes en el respectiu règim disciplinari malgrat que no es contingui previsió sobre això en la seva disposició addicional cinquena.
En segon lloc ara ja en relació amb el cas concret la disposició addicional no podia incloure una referència al règim sancionador de la llei estatal atès que l'aplicació del seu règim amb les corresponents adaptacions no resulta directament de la Llei 1/1998 que la preveu com una possibilitat a desplegar posteriorment per via reglamentària.
Admès doncs que la citada disposició addicional no conté tot el sistema sancionador possible en el sistema regulat per la Llei 1/1998 cal concloure que no existeix cap inconvenient deduït d'ella perquè la remissió que fa l'article 28.3 a la Llei estatal 17/1994 –una remissió com s'ha dit al seu règim sense cap reserva– abasti també el seu règim sancionador.
És més com es veurà després aquesta remissió resulta més útil.
D'altra banda és una conseqüència lògica.
És a dir atesos els pobres resultats assolits fins ara en matèria de doblatge al català no tindria sentit que el legislador autonòmic hagués ordenat un sistema com el del repetit article 28.3 sense disposar de la protecció d'aquell règim.
Fins i tot al marge de la reticència constatada segons l'expedient en el tràmit d'informació pública en una part del sector afectat.
Abans d'entrar en l'examen del contingut del Projecte caldrà fer encara una referència a la seva ubicació en el marc de la legislació comunitària i en el del concepte d'unitat de mercat.
Malgrat que en realitat aquestes observacions s'han de subordinar a un fet evident: la vigència no impugnada d'aquell article 28.3 que és el veritable origen del plantejament d'ambdues qüestions.
a) Pel que fa referència a l'aspecte comunitari el precepte a tenir en compte és l'article 59 del Tractat de les Comunitats Europees que estableix la supressió de "les restriccions a la lliure prestació de serveis a l'interior de la Comunitat respecte als nacionals dels Estats membres establerts en un país de la Comunitat diferent del destinatari de la prestació".
Per començar segons l'article 2 del Projecte existeix llibertat de distribució d'obres cinematogràfiques en versió original no subtitulada sense diferenciar els originals en llengües de l'Estat espanyol o en llengües d'altres països.
Per tant la discriminació només podria produir-se entre obres originals en castellà i obres en llengües de tercers països i per tant entre ells les comunitàries pel fet que atès el coneixement general d'ella les obres originals en castellà no necessiten de doblatge o de subtitulació amb la qual cosa es podria pretendre l'aplicació a aquest cas de la doctrina d'aquella Sentència de 3 de novembre de 1993 del Tribunal Suprem citada en el fonament jurídic III.
Resulta però que l'àmbit en el qual se situa la normativa del Projecte de decret és diferent d'aquell en el qual va originar-se la nul·litat precisament per discriminació contrària a aquell article 59 d'aquell Reial decret legislatiu 1.257/1986.
Era evident doncs el tracte de favor a la distribució de pel·lícules espanyoles i per tant la discriminació positiva de la indústria cinematogràfica espanyola enfront de la comunitària.
El Projecte de decret en canvi no entra en la problemàtica de les llicències de doblatge; se situa precisament en aquell moment de la distribució i en el de la projecció evidentment posteriors.
Naturalment la raó de la diferència és en el fet que aquella disposició estatal com s'ha indicat tractava d'afavorir la indústria cinematogràfica espanyola i l'objectiu del Projecte és el foment de la normalització de l'ús de la llengua catalana.
Però més enllà d'aquesta argumentació la situació diferent de les llengües comunitàries que no són el castellà en relació amb aquesta llengua té una raó objectiva aliena al legislador català: el coneixement general del castellà deriva del fet que aquest sigui llengua oficial a tot l'Estat espanyol i per tant d'ensenyament obligatori també a Catalunya.
Amb la qual cosa la diferència té un origen constitucional absolutament extern i en qualsevol cas previ a la Llei 1/1998 i al Projecte de decret.
Per tant en el supòsit que malgrat tot es pretengués l'existència de discriminació estaríem en un cas d'ordre públic per tant en una de les excepcions a l'aplicació de l'article 59 del Tractat.
És a dir d'acord amb la remissió que l'article 66 de Tractat fa al 56 s'admet la virtualitat de les normes nacionals que comportin un tracte discriminatori de les prestacions de serveis provinents d'un altre estat membre en els casos d'ordre públic seguretat i salut públiques.
En realitat però tot aquest argument no és essencial per mantenir l'adequació de la normativa del Projecte si ens atenim a la veritable finalitat del Projecte de decret que en la direcció marcada per aquell article 28.3 de la Llei 1/1998 òbviament no és la defensa de la posició de la llengua castellana front de les altres llengües comunitàries sinó la normalització de la de la llengua catalana en un àmbit concret de la realitat social.
I aleshores la bona direcció és marcada per la doctrina del Tribunal de Justícia de les Comunitats Europees.
La seva Sentència de 28 de novembre de 1989 Groener ha completat el marc tot establint una doctrina especialment interessant a l'efecte d'aquest dictamen.
El motiu de la consulta era l'aplicació d'una llei irlandesa que per al nomenament com a professor permanent a temps complet en centres públics d'ensenyament professional exigia un coneixement suficient de la llengua irlandesa.
En el cas es tractava d'una plaça de professora d'art.
Doncs bé segons el Tribunal "el Tractat CEE no s'oposa a l'adopció d'una política enfocada cap a la defensa i promoció de la llengua d'un estat membre que al mateix temps és la llengua nacional i la primera llengua oficial".
És a dir segons l'article 8 de la Constitució irlandesa en tant que llengua nacional la llengua irlandesa és la primera llengua oficial essent l'anglès la segona llengua oficial en una redacció que és comparable a la de l'Estatut d'autonomia de Catalunya que en l'article 3 declara el català llengua pròpia i aquest i el castellà llengües oficials.
El que succeeix és que "les exigències derivades de l'execució d'una política d'aquest tipus no han de ser desproporcionades en cap cas en relació amb el fi perseguit; i les seves modalitats d'aplicació no han de suposar cap discriminació en detriment de nacionals d'altres Estats membres".
En darrer terme "el fet d'exigir als professors un coneixement adequat de la llegua referida sempre que el nivell de coneixement requerit sigui proporcional a l'objecte perseguit no és sinó una de les condicions relatives als coneixements exigits en raó de la naturalesa de l'ocupació a cobrir en el sentit de l'últim paràgraf de l'apartat 1 de l'article 3 del Reglament 1.612/68".
Amb tot "sempre que l'exigència lingüística que es tracta s'inscrigui dins d'una política de promoció de la llengua nacional que al mateix temps sigui la primera llengua oficial i que aquesta exigència es posi en pràctica respectant els principis de proporcionalitat i no discriminació".
La utilitat d'aquesta doctrina per a aquest dictamen és evident.
Però a més en la mateixa direcció la recent Directiva 97/36/CE de 30 de juny de 1997 relativa a l'exercici d'activitats de radiodifusió televisiva en el seu considerant 44 ha afirmat que "els Estats membres tenen la facultat d'aplicar als organismes de radiodifusió televisiva que estiguin sota la seva jurisdicció normes més estrictes o més detallades en els àmbits regulats per aquesta Directiva incloses entre d'altres normes relatives a la consecució d'objectius de política lingüística".
No hi ha dubte que la finalitat perseguida pel Projecte de decret se situa decididament en aquest marc.
I és que una cosa seria l'establiment de mesures protectores a favor d'alguna de les grans llengües de la Unió Europea que en general no podrien tenir altre abast que el purament econòmic eventualment la protecció d'una determinada activitat industrial i una altra certament diferent l'ordenació d'un sistema com el del Projecte de decret.
Aquest es dirigeix únicament a la normalització ponderada de l'ús d'una llengua d'àmbit restringit que en una aplicació estricta de les normes del mercat es trobarà sempre en posició d'inferioritat.
En definitiva es tracta doncs de configurar una ajuda a un transcendental fet cultural per tant en la línia de les previstes a l'article 87.3.d) del Tractat.
En darrer terme situant el problema en el seu marc últim el de la protecció dels interessos del ciutadà es tracta de defensar d'una manera proporcionada el dret d'uns determinats ciutadans comunitaris a visionar obres cinematogràfiques en una llengua que és la seva i a més segons aquell article 3.1 de l'Estatut la llengua pròpia del país en qüestió.
b) En allò que fa referència al concepte d'unitat de mercat en definitiva en vista de l'article 139.2 de la Constitució la solució es troba d'una manera nítida en la mateixa jurisprudència constitucional.
És a dir hi ha sentències del Tribunal Constitucional que es dirigeixen específicament a la solució d'un determinat cas concret sense pretendre la formulació d'una tesi general aplicable més enllà d'aquell.
Però n'hi ha d'altres en les quals l'interès del Tribunal és de major abast: l'objectiu és aleshores la formulació d'una doctrina estable que serveixi de referència a la solució d'altres situacions similars a la concretament plantejada.
Aquest és sense dubte el cas de la Sentència 88/1986 d'1 de juliol que ens estalvia la citació d'altres resolucions.
Fet que du a la necessitat d'establir el corresponent equilibri entre dos principis sempre en la tesi de la Sentència el de " unidad económica de la Nación " i el de " diversidad jurídica ".
Ara bé la diversitat d'intervenció normativa que en resulta s'ha de subjectar a unes referències ineludibles.
La regulació autonòmica doncs segons la Sentència s'ha de dur a terme dins de l'àmbit de la competència de la Comunitat aquesta regulació diferenciada ha de resultar proporcionada a l'objectiu que es persegueix i s'ha de respectar la igualtat bàsica de tots els espanyols.
L'adequació del Projecte de decret a aquests tres requisits és evident.
La competència existeix sens dubte sobre la base d'aquell article 3.3 i a més com s'ha dit en el fonament jurídic I sobre la de les competències exclusives en matèria de cultura i d'espectacles de l'article 9 apartats 4 i 31 de l'Estatut sense que la competència al·legada per l'Estatut per donar caràcter bàsic a determinats articles de la seva Llei 17/1994 puguin obstaculitzar-la.
Es tracta concretament en funció dels diferents articles protegits de l'article 149.1.13 de la Constitució que preveu la competència estatal exclusiva en matèria de bases i coordinació de la planificació general de l'activitat econòmica que sembla que hauria de ser una altra cosa; del mateix article 149.1 ara en l'apartat 27 que en realitat es refereix al règim de premsa ràdio i televisió i en general a tots els mitjans de comunicació social i del mateix article 149 en el seu apartat 2: "l'Estat considerarà el servei de la cultura com un deure i una atribució essencial i facilitarà la comunicació cultural entre les comunitats autònomes d'acord amb elles."
Quant a la proporcionalitat de les mesures és evident si es comprova per exemple que les quotes establertes no ultrapassen les previstes a la llei catalana i estan al nivell de les de la llei estatal que l'adopció del sistema estatal d'infraccions es fa amb una notable fidelitat i que el de sancions s'assumeix íntegrament i ni tan sols cal suscitar la qüestió del respecte a aquella igualtat bàsica de tots els espanyols.
V. Fetes totes aquestes consideracions prèvies correspon d'entrar en l'examen del text proposat i dins d'ell de veure si s'adiu amb el marc dissenyat per les dues referències legislatives sempre sobre la base que com s'ha dit el text català és el punt de partida i l'estatal té un abast fonamentalment instrumental i per tant s'ha de prendre només com a punt de partida de la consegüent adequació.
a) Deixant de banda l'article 1 que no demana més comentari l'article 2 com ja hem vist estableix la llibertat de distribució d'obres cinematogràfiques en versió original no subtitulada.
Atès el contingut de la disposició projectada igual llibertat podria afirmar-se quant a l'exhibició d'aquestes obres a la manera d'allò que fa l'article 7.1 de la Llei estatal 17/1994 en relació amb les obres comunitàries.
b) L'article 3 regula les quotes de distribució d'obres doblades establint dues referències.
D'una banda el seu apartat 1 en preveu la d'un nombre mínim de còpies doblades al català igual al de còpies doblades al castellà o d'altres llengües per bé que –al marge de la gradualitat en l'entrada en vigor de l'article prevista a la disposició transitòria del Projecte– només quan el nombre de còpies doblades sigui superior a setze llevat de les obres d'animació infantil en les quals el nombre de còpies és irrellevant.
D'una altra al seu apartat 3 un total mínim anual de la quarta part del conjunt distribuït.
No hi ha dubte que el precepte té un suport suficient en aquell article 28.3 les referències del qual respecta plenament.
D'una banda el sistema de quotes i d'una altra que aquestes primer no podran excedir del cinquanta per cent de l'oferta en còmput anual; segon hauran d'afectar tant la distribució com l'exhibició; tercer s'hauran de fonamentar en criteris objectius.
Per tant aquesta és l'única pauta legislativa a tenir en compte sense que sigui rellevant la que pogués resultar de la llei estatal ateses les diferents finalitats i el diferent àmbit de projecció.
En darrer terme però es pot establir que les tècniques emprades pel Projecte de decret –la proporció entre còpies– i per aquella llei són perfectament comparables naturalment si es té presents aquelles diversitats.
És a dir l'article 7 de la Llei estatal es projecta sobre les llicències de doblatge i en l'apartat 3 en preveu l'obtenció d'una a qualsevol llengua oficial espanyola per cada obra cinematogràfica de qualsevol estat membre de la Unió Europea la distribució de la qual s'acrediti com a contractada si els ingressos bruts de taquilla per a aquesta són de 20 milions de pessetes.
Quan s'assoleixin els 30 milions es té dret a una segona llicència si a més l'obra s'ha exhibit en dues llengües oficials espanyoles i amb els requisits establerts reglamentàriament.
El Projecte de decret per tant tot i seguint la mateixa tècnica havia d'escollir necessàriament unes referències objectives diferents de les de la llei estatal que per cert seria convenient que fos citada d'una manera completa –amb indicació del número i de la data– en l'apartat 4 de l'article.
c) L'article 4 fa referència a la distribució d'obres subtitulades i estableix –a part també de la gradualitat de la disposició transitòria– un mínim anual de la quarta part per a les obres subtitulades en català.
No hi ha dubte doncs que el precepte entra plenament en les pautes establertes per l'article 28.3 de la Llei 1/1998 i no pot haver-hi referència a la llei estatal que no s'ocupi de la subtitulació.
Caldria observar però la conveniència d'establir alguna norma protectora de la qualitat de la subtitulació en català en els casos previstos pel Projecte en els quals aquesta sigui doble en la funció de l'article 3.2 en matèria de doblatge o del darrer incís de l'article 5.1 en matèria de quotes de pantalla de cinema doblat.
Naturalment el contingut hauria de ser un altre i podria afectar per exemple la col·locació i la mida dels textos.
d) Els articles 5 i 6 estableixen les quotes de pantalla respectivament per a pel·lícules doblades i per a pel·lícules subtitulades en català en la proporció mínima al final de l'any d'una pel·lícula doblada o subtitulada en català per tres en castellà o en altres llengües.
Es produeix però una reducció de fet d'aquesta proporció per al cas de doblatge si es projecten pel·lícules comunitàries en versió original catalana o doblades al català: la seva projecció equival a la de dues obres no comunitàries doblades al català.
L'encaix d'aquest règim amb les pautes d'aquell article 28.3 és també evident sense que tampoc calgui acudir al suport de la llei estatal malgrat que les tècniques siguin aquí més pròximes.
Concretament aquesta Llei no regula la subtitulació però sí el doblatge i l'article 6 exigeix la programació d'un dia d'obra cinematogràfica comunitària en versió original o doblada per cada dos o tres d'obres de tercers països doblada a qualsevol llengua espanyola segons que es tracti de poblacions de més o de menys de 125.000 habitants amb un règim especial per a les pel·lícules de tercers països estrenades amb una antiguitat superior a dos anys.
La tècnica del Projecte de decret és a dir la presa en consideració dels dies de projecció és la mateixa amb elecció de la proporció menys exigent: un dia per cada tres.
e) Els articles 7 8 i 9 regulen situacions específiques a les quals adapten la normativa general.
Concretament els complexos i les xarxes cinematogràfiques i els programes dobles corresponent-se el primer i el tercer amb els apartats 2 i 3 de l'article 6 de la Llei estatal.
No conté aquesta cap norma relativa a les xarxes cinematogràfiques però és lògica la previsió que fa sobre això aquell article 8 del Projecte que busca la major projecció territorial possible de l'oferta lingüística doble.
f) No mereixen comentari especial els articles 10 i 11 aquest últim exceptuant del règim establert les pel·lícules de menys de seixanta minuts de durada i les sales i pel·lícules classificades X i l'article 12 que estableix un règim lògic de notificacions al Departament de Cultura.
Malgrat que aquest règim no tingui paral·lel exprés en la llei estatal és evident que aquesta el pressuposa si es tenen en compte les sancions establertes en els articles 9.1.c) i 9.2.d).
g) L'article 13 preveu un sistema d'ajuts públics per tal de fomentar i promocionar la projecció i el doblatge de pel·lícules en i al català en la línia d'allò previst en l'article 28.1.d) de la Llei 1/1998.
En certa manera el precepte té també una referència en l'article 4 de la Llei estatal 17/1994 encara que com és lògic atesa la diferent finalitat de la norma l'objectiu d'aquesta és diferent també: el foment de les empreses les obres i les activitats audiovisuals espanyoles i a les coproduccions que reuneixin les condicions que s'estableixin reglamentàriament.
h) Els articles 14 i 15 es refereixen al règim d'infraccions i sancionador i ateses les circumstàncies que hi concorren seran objecte de comentari especial tot seguit.
i) El Projecte es completa amb una disposició addicional una transitòria –que com s'ha anticipat té per objecte l'aplicació gradual de les quotes de distribució i de pantalla– i dues finals la segona de les quals en una actitud lògica si es tenen en compte els còmputs anuals previstos pel Projecte estableix l'entrada en vigor de la disposició el dia 1 de gener de 1999.
Cal però fer una observació a la disposició final primera.
Preveu aquesta que el conseller de Cultura està autoritzat perquè en l'àmbit de les seves competències dicti les disposicions necessàries per a l'aplicació del Decret.
Però d'acord amb l'article 61 de la Llei 13/1989 de 14 de desembre d'ordenació procediment i règim jurídic de l'Administració de la Generalitat de Catalunya en aquest cas això només serà possible si la disposició té per objecte l'organització del mateix departament per exemple per adequar-lo a les exigències de l'aplicació del Decret.
Per tant d'acord amb l'esmentat article que preveu expressament aquesta possibilitat la norma resulta innecessària.
Al marge d'això i des d'un punt de vista global aquesta Comissió Jurídica Assessora constata que l'articulat del Projecte és respectuós amb les referències establertes per l'article 28.3 de la Llei 1/1998 que li dóna suport.
És a dir l'abast –establiment de quotes de distribució i de pantalla– és tingut en compte les quotes no excedeixen del cinquanta per cent anual i es fonamenten sens dubte en criteris objectius –percentatge o nombre de pel·lícules dies de projecció– tot això en el marc d'aquella llei estatal i prenent com a pauta el règim d'aquesta.
Com s'ha dit és convenient de fer un examen especial del règim d'infraccions regulat en el Projecte de decret a l'article 14 i més concretament de la seva adequació al principi constitucional de legalitat.
Cal partir de la base prou coneguda d'altra part que la jurisprudència constitucional dulcifica en certa manera el requisit de llei formal derivat de la seva interpretació de l'article 25.1 de la Constitució en allò que afecta l'àmbit administratiu.
En aquest sentit per exemple la Sentència 42/1987 de 7 d'abril en el seu fonament jurídic 2 ha recollit el criteri que l'abast d'aquesta reserva no pot ser tan rigorós en relació amb les infraccions i sancions administratives com en relació amb els tipus i sancions penals en sentit estricte sigui per raons que atenyen al model constitucional de distribució de les potestats públiques sigui pel caràcter en certa mesura insuprimible de la potestat reglamentària en certes matèries.
Dit això cal posar de manifest tot seguit que la tècnica escollida per l'article 28.3 de la Llei 1/1998 amb la seva remissió a la llei estatal fa encara més necessària la utilització d'aquesta potestat reglamentària precisament en matèria d'infraccions.
Es tracta per tant d'una utilització que cal entendre novament com a pressuposada pel legislador català atès que és l'única manera de fer operativa en aquest punt amb la corresponent adequació de les infraccions la seva remissió.
Aquella jurisprudència constitucional no exclou aquesta tècnica normativa; és a dir que les lleis continguin remissions a normes reglamentàries.
Sí rebutja en canvi que aquestes remissions facin possible una regulació independent i no clarament subordinada a la llei (Sentència 83/1984 de 24 de juliol fonament jurídic 4).
Per tant la col·laboració reglamentària en la normativa sancionadora només resulta constitucionalment correcta quan en la llei que li ha de servir de cobertura quedin suficientment determinats els elements essencials de la conducta antijurídica i la naturalesa i límits de les sancions a imposar (Sentència 3/1988 de 21 de gener fonament jurídic 9).
Del cantó de la llei a desplegar doncs aquesta ha de determinar suficientment primer els elements essencials de la conducta antijurídica segon la naturalesa de les sancions tercer els seus límits.
Del cantó de la norma reglamentària que la desplega la seva regulació ha de ser clarament subordinada.
De fet el sentit d'aquesta jurisprudència es recull en l'article 129 de la Llei estatal 30/1992 de 26 de novembre de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú.
Quant a la llei segons el precepte aquesta ha de delimitar prèviament les infraccions classificant-les en molt greus greus i lleus.
Quant a la disposició reglamentària pot establir especificacions o graduacions en el quadre d'infraccions o sancions establert legalment sempre que primer no constitueixin noves infraccions o sancions; segon no alterin la naturalesa o els límits que la llei estableix; tercer contribueixin a la identificació de les conductes o a la determinació de les sancions.
Res cal observar en canvi en relació amb l'article 15 que regula el procediment sancionador sobre la base d'aplicar el del Decret 278/1993 de 9 de novembre i de precisar l'autoritat competent segons la gradualitat de la infracció.
Examinem doncs aquell article i concretament fins a quin punt el seu sistema d'infraccions connecta amb el de la llei estatal que és ara l'obligat punt de referència.
Les infraccions definides per aquesta en l'article 9 que tenen relació amb el contingut del Projecte de decret són en primer lloc aquelles que es refereixen a l'incompliment de les quotes de pantalla en relació amb les quals es gradualitza la infracció segons que l'incompliment excedeixi del 20 per cent sigui superior al 10 i inferior o igual al 20 per cent o quedi per sota del 10 per cent.
Però també hi tenen relació les infraccions per falsejar dades per accedir a les mesures de foment per incompliment de les obligacions que se'n derivin i per la reincidència a part de la referència genèrica a qualsevol altre incompliment d'allò previst pel legislador.
Per raó del seu contingut cal situar al marge en canvi l'incompliment dels percentatges establerts a l'article 5 relatius a coproducció entre televisions i productors independents –article 9.1.d)–; l'incompliment d'allò preceptuat en determinats articles de la Llei estatal 1/1982 de 24 de febrer per la qual es regulen les sales especials d'exhibició cinematogràfica la Filmoteca Nacional i les tarifes per taxes de doblatge –article 9.2.c)– i el falsejament de les dades del sistema de verificació de taquilla –article 9.2.d)–.
En canvi caldrà introduir en el sistema car la llei estatal no preveu la hipòtesi l'incompliment de les quotes establertes en matèria de distribució exclusivament prenent com a referència allò establert per a les quotes de pantalla.
Doncs bé el Projecte segueix correctament la pauta resultant prescindint com és natural d'aquell segon bloc d'infraccions adaptant les del primer bloc als conceptes que vénen imposats per la llei catalana.
A part d'això com a cas més notable es completa les referències que la llei estatal fa només a les quotes de pantalla –article 9 apartats 1 2 i 3 lletres a)– amb les de distribució actitud que és imposada pel criteri de l'article 28.3 de la Llei catalana que fa referència expressa a les dues activitats.
Pot arribar-se a la conclusió per tant que es donen els requisits d'aquell article 129.3 de la Llei estatal 30/1992.
És a dir s'estableix "especificacions (o graduacions) en el quadre de les infraccions (o sancions) establertes legalment" sense "arribar a constituir noves infraccions (o sancions) ni alterar la naturalesa o els límits de les que la llei estableix".
D'altra banda és evident que les disposicions reglamentàries en qüestió contribueixen "a la identificació més correcta de les conductes" que han de ser sancionades.
Més concretament les especificacions que es produeixen en el sistema de l'article 14 del Projecte precisament perquè es produeixen en el quadre de les infraccions de la llei estatal sense excedir-lo no pot dir-se que configuren "noves infraccions" ni que alterin "la naturalesa o els límits" establerts per la mateixa llei estatal.
Estableixen simplement l'adequació necessària a fi que sigui operativa l'apel·lació que la llei catalana fa en general al seu règim.
O dit d'una altra manera el respecte a la literalitat de la llei estatal era inviable car hauria fet inoperant una bona part del sistema la qual cosa abona la necessitat de l'adaptació.
Potser l'exemple més indicatiu sobre això és novament en la infracció per raó d'incompliment de quotes.
Es respecten la naturalesa de la infracció –aquest incompliment– i els límits establerts per la llei estatal –el 20 el 10 per cent i una proporció inferior a aquest 10– i simplement per raó d'aquella adequació necessària respectant la literalitat de la resta del text estatal es introdueix en el sistema al costat de les quotes de pantalla –única referència que per raó de la seva finalitat fa aquest text– les quotes de distribució.
L'article 14 del Projecte es tanca amb un apartat que aplica a les infraccions les sancions de l'article 10.1 de la llei estatal en una nova referència de respecte al sistema establert per aquesta.
Es tracta d'altra banda d'una tècnica que com hem dit més amunt s'utilitza en altres àmbits per la disposició addicional cinquena de la Llei 1/1998.
S'informa favorablement sobre el Projecte de decret sobre mesures de foment de l'oferta cinematogràfica doblada i subtitulada en llengua catalana amb les observacions formulades en el fonament jurídic V.