projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
En la llista d'espera per a trasplantament pancreàtic hi ha actualment al voltant de 30 pacients.
Quan es produeix una donació i l'òrgan queda disponible per ser trasplantat, l'òrgan s'adjudica seguint els criteris establerts per a l'adjudicació d'òrgans i teixits.
El nefròleg o endocrinòleg de guàrdia avisa la persona receptora més idònia.
Aquesta infografia ha estat elaborada per l'OCATT amb el suport del Dr.
Pedro Ventura, nefròleg del Servei de Nefrologia i Trasplantament Renal de l'Hospital Clínic de Barcelona.
El pàncrees te una funció endocrina important, la secreció de la insulina, fonamental per la regulació del sucre a la sang
El pàncrees és l'òrgan que secreta la insulina.
Ho fa mitjançant unes cèl·lules situades als illots pancreàtics.
La insulina facilita l'entrada de glucosa (sucre) a les cèl·lules, per a les quals és la principal font d'energia.
La diabetis mellitus tipus I, o diabetis insulinodependent, és una malaltia d'origen autoimmune (intolerància als teixits propis) que ocasiona la destrucció de les cèl·lules secretores d'insulina i produeix una dependència absoluta del tractament amb insulina injectada.
Està causada per factors genètics i ambientals no gaire ben coneguts.
Apareix normalment en la infància o la joventut, per la qual cosa també s'anomena diabetis juvenil.
Per altra banda, la diabetis mellitus tipus II és atribuïda a factors genètics o ambientals (dieta inadequada i obesitat) que modifiquen la funció de les cèl·lules pancreàtiques (deficiència relativa en la secreció d'insulina) o la capacitat d'utilització de la glucosa (resistència a la insulina).
Els malalts i malaltes no són necessàriament dependents de la insulina i poden controlar la malaltia amb dieta i/o antidiabètics orals.
Normalment apareix en l'edat adulta (diabetis de l'adult).
Tot i que pot donar lloc a l'aparició de complicacions secundàries a la malaltia, atesa l'avançada edat en què aquestes es presenten, els malalts i malaltes no són candidats a un trasplantament de pàncrees.
Tot i que la diabetis es pot tractar amb insulina o amb un trasplantament, el millor és que aquesta situació no arribi a tenir lloc.
Hi ha una sèrie de mesures de prevenció que, en determinats casos, poden contribuir a evitar, o si més no retardar, l'aparició de la malaltia i que contribueixen notablement a la millora de la qualitat de vida de les persones afectades.
Atesa la naturalesa de les causes d'aquesta diabetis resulta difícil establir mesures preventives, però per tal de retardar al màxim l'aparició de complicacions és fonamental:
Les principals mesures preventives per evitar l'aparició d'aquest tipus de diabetis són:
Abans del trasplantament es realitzen una sèrie de proves mèdiques a la persona receptora, i proves de compatibilitat entre les cèl·lules de la persona donant i de la receptora ( crossmatch ) per prevenir rebuigs hiperaguts.
En el cas del ronyó sol realitzar-se una sessió de diàlisi prèvia a l'operació.
Generalment durant l'operació s'implanta el ronyó sense extreure els altres ronyons.
Després d'uns dies a l'UCI, la persona pacient passa a la planta d'hospitalització per tal de recuperar-se i aprendre com utilitzar la medicació i les indicacions del dia a dia, les cures d'higiene i l'alimentació que haurà de seguir a partir de llavors.
És possible que el ronyó trasplantat no funcioni immediatament i s'hagin de fer algunes sessions de diàlisi fins que el ronyó funcioni correctament.
També es podria donar alguna situació de rebuig de l'òrgan trasplantat per part de l'organisme.
En la llista d'espera per a trasplantament renal hi ha actualment al voltant de 1.100 pacients.
En cas del trasplantament de ronyó procedent de donant viu, el pacient receptor pot estar al mateix temps en llista d'espera, esperant un ronyó de cadàver fins al moment mateix en què es faci el trasplantament de viu.
En el cas del trasplantament de ronyó es decideix en funció de:
Quan es produeix una donació i el coordinador del trasplantament té el vist i plau per extreure l'òrgan, s'analitza una mostra de sang del donant per determinar el grup sanguini i l'HLA (antigen leucocitari humà).
Entre el personal mèdic que realtiza l'anàlisi i el nefròleg o nefròloga de guàrdia s'escull el receptor més idoni, seguint els criteris establerts per a l'adjudicació d'òrgans.
Els pacients que presenten unes característiques immunològiques que provoquen dificultats per trobar el donant adient i els infants tenen programes especials de priorització.
En relació amb les decisions d'adjudicació d'òrgans, en el cas del ronyó no hi ha urgència 0 (que implica un risc elevat de morir en 24-48 hores si no es rep un trasplantament), a causa de l'existència de la diàlisi.
Els ronyons són un dels òrgans vitals del nostre cos. Us expliquem quines són les funcions que realitzen, les malalties que li afecten o les mesures de prevenció d'aquestes malalties.
Lluís Guirado, nefròleg i cap de l'Equip clínic de trasplantament renal de la Fundació Puigvert.
La insuficiència renal crònica es pot tractar amb diàlisi o amb un trasplantament renal
El ronyó porta a terme les funcions vitals següents:
En les � persones malaltes amb insuficiència renal crònica avançada és imprescindible instaurar un tractament substitutiu per recuperar la funció del ronyó.
En general, el primer pas és la diàlisi, però quan l'estat general del o de la pacient és bo i els avantatges del tractament superen els riscos que comporta qualsevol operació quirúrgica, està indicat practicar un trasplantament de ronyó.
Per a aquestes persones el trasplantament suposa, d'una banda, una millora important pel que fa a qualitat de vida i autonomia, ja que deixen de dependre de la màquina de diàlisi i; de l'altra, un augment de la supervivència, perquè eviten moltes de les complicacions que apareixen amb la diàlisi a llarg termini.
Actualment, a Catalunya, la hipertensió arterial i la diabetis són les dues causes més freqüents d'insuficiència renal crònica que requereixen tractament substitutiu, però també hi ha altres problemes de salut que afecten el funcionament del ronyó, com ara malalties immunològiques, alteracions de les artèries del ronyó, infeccions, abús d'analgèsics, obstrucció de les vies urinàries o processos hereditaris.
Tot i que la insuficiència renal crònica es pot tractar amb diàlisi o amb un trasplantament, el millor és que no s'arribi a aquesta situació.
El trasplantament de teixits i cèl·lules d'origen humà, ja sigui amb finalitat terapèutica provada o per assaigs clínics, s'ha convertit en una activitat clínica habitual emprada en la major part dels hospitals de Catalunya.
Un dels factors que possibiliten aquesta important utilització de teixits i cèl·lules és la disponibilitat que ens proporciona la donació i la important tasca que realitzen els bancs de teixits per fer-los viables per a trasplantament.
La nova legislació establerta per regular tots els processos necessaris per obtenir teixits i cèl·lules viables per a trasplantament, donació, banc de teixits i implantació en receptors, preveu l'aplicació d'unes normes de qualitat exhaustives que van destinades a garantir la seguretat de teixits i cèl·lules.
La biovigilància és una d'elles.
Amb la notificació dels fets s'estableix un registre a nivell autonòmic, que a Catalunya depèn i està ubicat a l'Organització Catalana de Trasplantaments (OCATT), que permet procedir a l'aplicació de les mesures correctores adients, en funció de la seva transcendència.
La informació generada i les mesures correctores aplicades s'adrecen al registre del Ministeri de Sanitat, a l'ONT, que aglutina tota la informació de l'Estat espanyol i l'adreça al registre europeu de biovigilància.
L'objectiu més important de la biovigilància és detectar per preveure els possibles fets indesitjables que es puguin produir amb la utilització dels derivats d'origen humà, coneixent i millorant les tècniques dels processos i procediments necessàriament aplicables, per tal de poder oferir a les persones receptores i professionals trasplantadors teixits i cèl·lules segurs per a trasplantament.
La biovigilància consisteix en la detecció, notificació i registre dels incidents, efectes i reaccions adverses que s'hagin pogut produir en algun dels processos imprescindibles per fer viable els teixits i/o cèl·lules procedents de la donació.
El registre de donant viu de fetge de Catalunya es crea l'any 2010.
La finalitat del registre és l'assoliment dels següents objectius:
El registre recull, un cop a l'any, la informació referent a l'extracció de l'òrgan i el trasplantament, a les característiques del donant i el receptor i als seguiments del donant postintervenció al mes, tres mesos i a l'any.
Registre de Donant Viu de Fetge - Activitat 2017
El registre de donant renal viu de Catalunya es crea l'any 2008.
La finalitat del registre és l'assoliment dels següents objectius:
El registre recull, un cop a l'any, la informació referent a l'extracció de l'òrgan i el trasplantament, a les característiques del donant i el receptor i als seguiments del donant postintervenció al mes, tres mesos, sis mesos i anualment.
Els informes estadístics tenen com a objectiu donar a conèixer l'evolució i les característiques de la donació o dels pacients que han rebut un trasplantament als professionals que faciliten les dades als diferents registres de l'OCATT.
S'hi descriuen la incidència i la prevalença de persones malaltes tractades amb cadascun dels diferents tipus de trasplantament i s'hi estudien diferents paràmetres: edat, gènere, indicació, tipus de tractament, morbiditat, mortalitat, supervivència, entre d'altres.
L'objectiu fonamental del registre de trasplantament pulmonar és disposar d'un banc de dades exhaustiu i vàlid que doni resposta a les necessitats d'informació dels professionals que treballen tant en l'àmbit assistencial, com en el de la planificació, la gestió de recursos i la compra de serveis.
Aquest propòsit es concreta en els objectius següents:
Els centres autoritzats per practicar aquesta tècnica tenen el deure de notificar al registre de trasplantament pulmonar tota la informació necessària per al seu funcionament i per a l'actualització de les dades.
Els informes estadístics tenen com a objectiu donar a conèixer l'evolució i les característiques de la donació o dels pacients que han rebut un trasplantament als professionals que faciliten les dades als diferents registres de l'OCATT.
S'hi descriuen la incidència i la prevalença de pacients tractats amb cadascun dels diferents tipus de trasplantament i s'hi estudien diferents paràmetres: edat, gènere, indicació, tipus de tractament, morbiditat, mortalitat, supervivència, etc.
Us facilitem la descàrrega del darrer informe estadístic disponible.
En cas que necessiteu informes anteriors us podeu posar en contacte amb l'OCATT.
El registre de trasplantament pulmonar es va posar en funcionament l'any 2008.
Conté les dades de tots els trasplantaments fets a Catalunya des de l'any 1990.
Les dades dels trasplantaments fets durant el període 1990-2007 es van recollir de manera retrospectiva.
Des de l'any 2008 el registre recull les dades de manera periòdica i sistemàtica.
Els hospitals notifiquen els trasplantaments efectuats i, un cop a l'any, faciliten les dades sobre el seguiment dels pacients.
El registre inclou les dades identificatives del pacient trasplantat i les dades relatives al trasplantament, al donant, a la indicació terapèutica, a l'evolució del trasplantament i a la mortalitat.
Les dades, quan arriben al registre, són revisades per tal d'assegurar-ne la qualitat, tant pel que fa a la validesa com a l'exhaustivitat.
També es fa una validació informàtica, que controla la coherència entre les variables i els rangs de valors possibles.
Posteriorment, són processades i s'elaboren informes específics.
El retorn de la informació als centres contribueix de manera important a mantenir la qualitat de les dades
El registre també és una font d'informació accessible per a usuaris externs i dóna resposta a les demandes que es fan des d'altres àmbits.
En tots els casos, el tractament i l'accés a les dades estan sotmesos a la normativa vigent pel que fa a la protecció de les dades de caràcter personal.
El registre de malalts renals de Catalunya (RMRC) pretén donar resposta a les necessitats d'informació de tots els professionals implicats en la planificació, el tractament i l'avaluació de l'atenció als malalts i malaltes amb insuficiència renal terminal de Catalunya.
Aquest propòsit es concreta en els objectius següents:
L'any 1984 es va iniciar el registre, amb la inclusió de tots els casos nous, i l'any 1986 es va recollir de manera retrospectiva la informació referent als pacients que havien iniciat tractament abans de 1984.
L'RMRC és un registre de base poblacional i de notificació obligatòria, és a dir, recull informació de tots els pacients en tractament substitutiu renal (diàlisi o trasplantament renal) a Catalunya.
Tots els centres, siguin públics o concertats, tenen l'obligació de trametre al registre la informació referent als pacients que atenen.
S'hi descriuen la incidència i la prevalença de persones malaltes tractades amb cadascun dels diferents tipus de trasplantament i s'hi estudien diferents paràmetres: edat, gènere, indicació, tipus de tractament, morbiditat, mortalitat, supervivència, entre d'altres.
La xarxa d'atenció a la insuficiència renal a Catalunya s'estructura a partir de l'any 1987 en tres nivells d'assistència:
Hi ha vuit unitats de trasplantament renal, dues de les quals són pediàtriques.
L'òrgan professional responsable del registre és la Comissió de Seguiment, formada pels tècnics de l'administració que hi treballen, per un metge o metgessa de cadascun dels serveis de nefrologia declarants i per un representant de la Comissió Assessora de Trasplantament Renal.
Les funcions de la Comissió de Seguiment són:
L'RMRC és un registre centralitzat que es nodreix de dades mitjançant:
Des de l'RMRC es faciliten les dades al registre de l'European Dialysis and Transplant Association (EDTA), www.era-edta-reg.org, i les dades de trasplantament al Collaborative Transplant Study (CTS), www.ctstransplant.org.
El registre inclou dades identificatives del pacient, sociodemogràfiques, clíniques, relacionades amb el tractament (diàlisi i trasplantament renal), amb el donant, d'histocompatibilitat i de mortalitat.
Les dades que arriben a l'RMRC passen per diferents nivells de control per tal d'assegurar-ne la qualitat: es fa una validació manual de l'exhaustivitat i la coherència de la informació, així com una validació informàtica que controla la coherència entre variables, els ventalls de valors i la lògica temporal de les seqüències.
Els circuits de retroalimentació amb els centres i les regions sanitàries contribueixen de manera molt important a garantir la qualitat del registre.
Una validació externa portada a terme l'any 1988 va mostrar una notificació exhaustiva de les variables i una concordança excel·lent que evidenciava la validesa de les dades per a l'elaboració d'estudis clínics i epidemiològics.
El registre també és una font d'informació accessible per a persones usuàries externes i dóna resposta a les demandes que es fan des d'altres àmbits.
En tots els casos, el tractament i l'accés a la informació estan sotmesos a la normativa vigent pel que fa a la protecció de les dades de caràcter personal.
Aquest registre, creat per l'Ordre SSS/250/2002, d'1 de juliol, està gestionat per l'Organització Catalana de Trasplantaments (OCATT), del Servei Català de la Salut.
Les dades arriben al registre a través dels coordinadors hospitalaris de trasplantament i de la Unitat de Coordinació i Intercanvi d'Òrgans (UCIO) de l'OCATT, que recull totes les dades relatives a les llistes dels malalts en espera d'un trasplantament hepàtic, cardíac, pulmonar o pancreàtic de Catalunya, com també les ofertes d'òrgans que es fan entre Catalunya, la resta de l'Estat i Europa.
A través del Laboratori d'Histocompatibilitat també s'obtenen els pacients actius en llista d'espera de trasplantament renal.
Els objectius del registre són:
El registre permet generar un informe anual on es presenten dades expressades en nombre de casos, percentatges, probabilitats i taxes per milió de població (pmp).
En aquest es descriu l'activitat anual i l'evolució dels darrers anys en relació amb la donació i el trasplantament d'òrgans, incloent-hi dades de llista d'espera o de supervivència.
Aquest registre recull informació de tots els possibles donants (de mort cerebral i mort en asistòlia) detectats en hospitals catalans, els donants vius i els pacients en llista d'espera per a trasplantament però, també, les ofertes d'òrgans de la resta d'Espanya i Europa als centres catalans.
Ja està disponible la publicació " Activitat de donació i trasplantament a Catalunya.
Aquest informe estadístic té com a objectiu donar a conèixer les dades d'activitat 2019, així com descriure les principals característiques dels donants i dels receptors d'aquest any a Catalunya.
A més, és complerta amb les dades d'obtenció d'òrgans, s'ofereixen indicadors d'efectivitat i és mostra l'evolució de les llistes d'espera (volum, inclusions i exclusions, temps d'espera o probabilitat de trasplantament), segons el tipus d'òrgan.
L'informe es complementa a més, amb les taxes pmp de donació i trasplantament internacionals (font: Newsletter Transplantation ) i amb dades de supervivència (disponibles a partir de les dades dels diferents registres de seguiment de pacients trasplantats de l'OCATT).
Tot i que l'OCATT existeix des de 1984 i sempre s'han enregistrat les dades, l'actual registre de donants i pacients en espera d'un trasplantament només conté dades informatitzades des de l'any 2000 fins a l'actualitat.
Des de l'inici es recull informació dels donants "potencials" en mort encefàlica o en asistòlia que no presenten contraindicacions mèdiques importants o altres problemes que impedeixen la donació.
A partir de l'any 2003, es va ampliar la recollida d'informació i es va fer un registre de totes les morts encefàliques detectades i dels donants en asistòlia als centres generadors, atès que aquesta definició és més concreta, ja que elimina la variabilitat que pot comportar el concepte "potencial".
Dins d'aquest grup, a més dels trasplantaments autòlegs de medul·la òssia i sang perifèrica, s'inclouen els de semen i teixit ovàric.
Aquests teixits s'emmagatzemen en persones amb edat fèrtil a les quals els diagnostiquen un càncer i han de ser sotmesos a radioteràpia i/o quimioteràpia.
Un altre teixit de donant viu amb utilització autòloga són les paratiroides, que es fan servir pel mateix pacient en cas que en un moment concret ho necessiti per al seu bon funcionament metabòlic.
Un altre teixit són les calotes cranials.
La calota s'extreu quan es fa una trepanació del crani i fins a la seva reutilització s'emmagatzema a un banc de teixits.
Mentre es manté al banc de teixits, congelada, se li fan tots els cultius i proves necessàries per garantir la seva viabilitat.
Els resultats s'adrecen als neurocirurgians quan es retorna el teixit per a la seva reutilització.
Les teràpies avançades inclouen la teràpia cel·lular, teràpia gènica i enginyeria de teixits:
Aquestes teràpies formen part de l'anomenada medicina regenerativa, un camp emergent de les ciències biomèdiques que ofereix noves oportunitats per al tractament d'algunes malalties degudes a la pèrdua de la funció cel·lular.
Les cèl·lules i estructures resultants d'aquestes teràpies poden ser utilitzades per restaurar o reemplaçar teixits que han perdut la seva funció, restablint d'aquesta manera, la seva funcionalitat.
Aquests productes han de ser considerats medicaments i existeix una normativa específica, adaptada i complexa per a la seva utilització.
Es tracta de metodologies molt noves que, en la majoria dels casos, es troben en una fase experimental i són poques les que es consideren teràpies ja consolidades.
L'aplicació de membrana amniòtica en una lesió de la superfície ocular disminueix la gravetat de la lesió i, en alguns casos, fins i tot, evita el trasplantament de còrnia.
El trasplantament de membrana amniòtica pot millorar de manera important la qualitat de vida de la persona malalta.
La membrana amniòtica o amni és la membrana interna del sac embrionari i fetal.
El teixit procedeix de dones amb un embaràs controlat per personal qualificat al llarg dels nous mesos de gestació o de dones que tenen un part controlat mitjançant cesària electiva.
La conjuntiva és la membrana que cobreix la cambra anterior del globus ocular.
Informació de les activitats d'obtenció, bancs i trasplantament de teixits.
La pell es fa servir en malalts i malaltes que han sofert cremades importants que afecten una part important de la superfície corporal i que requereixen una cobertura immediata del cos per evitar la pèrdua de líquids i les infeccions, i també per disminuir el dolor que pateixen.
En molts d'aquests casos, el trasplantament de pell és l'única opció terapèutica.
Una altra utilització és per a malalts i malaltes que pateixen úlceres venoses, de decúbit o diabètiques.
En molts casos, el trasplantament de pell és l'única opció terapèutica.
La utilització d'un os sencer, d'un fragment d'os, d'un tendó o menisc provinent d'un donant pot comportar una recuperació més senzilla o la millora significativa de la funcionalitat d'una zona afectada i, per tant, millorar la qualitat de la vida d'un pacient.
Té moltes indicacions i gairebé qualsevol os pot ser obtingut i trasplantat.
Les indicacions de trasplantament més freqüents són recanvis de pròtesis de maluc o genoll, fractures, tumors, lesions de lligaments i menisc, i moltes altres intervencions en cirurgia ortopèdica; però no solament en cirurgia de l'aparell locomotor es poden utilitzar els empelts musculoesquelètics, sinó que hi ha altres especialitats en què poden fer-se servir teixits tous com són en ginecologia, urologia, cirurgia plàstica, neurocirurgia, estomatologia, etc.
El teixit musculoesquelètic es pot obtenir d'un donant cadàver (del qual es pot aconseguir tot tipus de teixit: ossos, articulacions, tendons, meniscs, etc.) o d'un donant viu (en el cas de les fractures del cap del fèmur o intervencions d'artrosi de maluc).
Aquest teixit es pot emmagatzemar congelat (a -80o C) o liofilitzat (procés mitjançant el qual l'os es conserva dessecat) fins a la seva utilització.
Documentació destinada a facilitar als professionals sanitaris les gestions necessàries per obtenir l'autorització per la implantació de teixit humà en les clíniques dentals.
Atès que el cor és un òrgan vital, el trasplantament valvular és, en molts casos, l'única opció terapèutica, tant en infants com en persones adultes, per prolongar la vida amb una qualitat acceptable.
Aquestes es fan servir en infants de curta edat que pateixen anomalies congènites i en persones adultes amb infeccions greus, les quals produeixen lesions i disfuncions greus de les vàlvules cardíaques.
Aquestes malalties, de vegades, fan necessària una substitució de la vàlvula afectada per un altra.
En aquest cas hi ha dos possibilitats de recanvi per restablir la funció valvular.
Una d'elles és l'aplicació de pròtesis sintètiques, i l'altra és el recanvi valvular amb teixit biològic.
L'aplicació d'un o altre tipus de vàlvula depèn de diversos factors, entre els quals els més importants són la malaltia que motiva el recanvi i les característiques de les persones receptores.
Els avantatges que ofereixen les vàlvules d'origen humà envers les sintètiques són fonamentalment la resistència del teixit humà a les infeccions i el fet que no cal administrar tractament anticoagulant a la persona malalta que rep el trasplantament.
Ambdós fets suposen una disminució dels efectes secundaris que comporta aquest tipus de tractament quirúrgic.