projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
El 28 d'abril de 1992, el Consell de Ministres va aprovar el projecte de llei que modifica la Constitució francesa en incloure-hi el Títol xiv: «de la Unió Europea», que pretén coordinar la Constitució i el Tractat de la Unió Europea.
Aquest projecte de llei no fa cap referència a la llengua francesa, sinó que és el Parlament qui ho fa en introduir un nou paràgraf esmentant que «la llengua de la República és el francès».
Es la primera vegada que el francès s'inscriu com a llengua del país.
Sorprenentment, l'estatut jurídic de la llengua francesa no tenia cap base constitucional.
El fet de constitucionalitzar el francès no ha de ser perjudicial per a les llengües minoritàries, ja que l'Europa anhelada és la de la diversitat lingüística i cultural.
Però, amb tot, cal crear un dret de les llengües minoritàries.
En el Tractat de la Unió Europea, la cultura esdevé un camp important d'intervenció comunitària, i és el primer cop que un tractat comunitari fa referència a una intervenció en la cultura.
Efectivament, la convenció europea dels drets de l'home enuncia que els drets i les llibertats s'han d'assegurar sense cap tipus de distinció i especialment de llengua, però no reconeix formalment les llengües minoritàries.
L ' i l de desembre de 1990 s'entra en una nova etapa: els diputats europeus reconeixen el català com a llengua d'ús per als informes entre la Comunitat i els Països Catalans.
A més, el català serà inclòs en els programes elaborats per la Comissió per a l'aprenentatge de les llengües europees, per facilitar la cooperació intraeuropea.
Aquesta resolució del Parlament ha estat una nova font d'inquietud per als parlamentaris francesos, que n'han demanat una revisió que precisi l'estatut jurídic de les llengües regionals.
En resum, la qüestió de la normativa de la llengua francesa i les llengües regionals de França encara és oberta i a curt termini se'n continuarà parlant força.
En totes les llengües, hi ha paraules el contingut de les quals serveix per xifrar l'abast d'una institució comunicativa.
Això són el que anomenem «actes de parla» i el seu significat consisteix en la sèrie de condicions que han de reunir el missatge, els interlocutors i la situació de parla perquè una emissió lingüística pugui constar com a tal acte.
En aquest text, els dos autors intenten analitzar el conjunt de condicions que articulen l'acte de parla de «difamació », tipificat com a delicte en l'Avantprojecte de Nou Codi Penal (ANCP), actualment encara amb caràcter provisional.
L'ANCP defineix la difamació com la malintencionada atribució a un tercer de fets que poden danyar la seva estima pública.
També estableix que la condició de publicitat de l'acte és un agreujant de l'acte bàsic de difamació i n'estipula penes específiques.
S'imposa així a l'acusat de difamació demostrar la veritat de les seves imputacions com a part del mecanisme per demostrar la seva innocència.
L'acte de difamació és un acte de parla indirecta que es realitza a través d'un altre tipus d'acte.
El delicte de difamació també pot ser comès mitjançant al·legories, emblemes o al·lusions.
Com que les al·legories són enunciats de ficció, l'acusat mai no podrà demostrar-ne la veritat.
En resum, la difamació és un acte de parla difícilment penalitzable i no és fàcil determinar sobre qui ha de recaure la responsabilitat de decidir que un acte de parla pugui ser interpretat com a difamatori.
L'ANCP, doncs, penalitza la difamació, però en fer-ho, vulnera el dret constitucional a la presumpció d'innocència i imposa a l'acusat proves de demostració d'innocència que excedeixen la pròpia naturalesa de l'acte.
La STC 165/2013 va declarar constitucional la Llei balear 9/2012, de modificació de la Llei 3/2007, de la funció pública, així com de diverses disposicions en matèria de normalització lingüística i de règim jurídic de l'Administració autonòmica, que tenia com a objecte suprimir l'exigència general d'un determinat nivell de coneixement de català com a requisit per accedir a un lloc de treball a l'Administració pública balear.
En essència, el Tribunal Constitucional (TC) no va apreciar cap motiu d'inconstitucionalitat degut al fet que la referida modificació legislativa va tenir lloc en un context «d'àmplia implantació del coneixement del català en la funció pública de l'àmbit territorial i en la societat», i «per la inexistència de tracte preferent del castellà sobre el català», tot apel·lant, de forma expressa, a l'«objectiu d'equiparar plenament les dues llengües [català i castellà]».
Article de la Revista que conté les tramitacions parlamentàries del segon semestre de l'any 2014 sobre aspectes relacionats amb la llengua i la política lingüística o que fan referències al català, tot i incloure altres matèries.
La informació s'estructura en tres blocs.
El primer recull les iniciatives parlamentàries d'impuls de l'acció política i govern; el segon les iniciatives aprovades quan la Cambra controla aquesta acció; i el tercer bloc analitza altres tipus de procediments.
La Unió Europea sempre ha posat la diversitat lingüística com a element principal del seu ADN.
El lema de la UE "Units en la diversitat" es fa servir recurrentment per parlar de la multiplicitat de llengües del continent, que sovint es tracten discursivament com un dels valors més importants d'Europa.
No obstant això, aquesta retòrica política de la UE sobre multilingüisme no va lligada a les accions polítiques dutes a terme per la Unió Europea, que mostren un interès decreixent en multilingüisme.
L'objectiu d'aquest article és analitzar l'evolució de la política de multilingüisme de la UE durant el període 2005-2016 des de l'òptica de l'anàlisi del discurs.
L'anàlisi mostra la mercantilització creixent de les llengües i l'enfocament utilitarista de la política lingüística de la UE.
L'article argumenta, a més, que mentre que la idea de promoció, protecció i respecte a la diversitat lingüística continua sent la retòrica dominant en la política actual sobre llengües de la UE, les accions polítiques reals adopten un enfocament mercantilista, en què les llengües són considerades béns comercials per al creixement econòmic, la mobilitat i l'ocupació.
L'article demostra, en definitiva, com la UE ha adoptat de manera plena el neoliberalisme lingüístic en la seva política de multilingüisme –definit com l'enfocament exclusiu de les competències lingüístiques amb finalitats purament mercantilistes.
Aquesta secció de la Revista comenta les tramitacions parlamentàries aprovades i substanciades durant el primer semestre de 2015 que tracten d'aspectes relacionats amb la llengua i la política lingüística o que fan referències al català, ja sigui de forma nuclear o tangencial.
La informació es presenta estructurada en tres blocs: el primer recull les iniciatives parlamentàries que s'han tramitat per impulsar l'acció política i govern; el segon, les iniciatives quan la Cambra controla aquesta acció política i de govern; i el tercer bloc analitza altres tipus de procediments
La reforma de l'Estatut amplià la regulació lingüística en el context de l'objectiu de millora de l'autogovern, tot i no comportar una innovació especial en l'estatus jurídic de les llengües i en el catàleg de drets i deures ja presents a la legislació lingüística i sectorial.
Amb tot, cal reconèixer que l'Estatut dotà les garanties legals preexistents de major rang, tutela i estabilitat.
La STC 31/2010 avalà a grans trets la constitucionalitat d'aquest règim juridicolingüístic, encara que algunes interpretacions del TC han concitat intensos debats hermenèutics i pronunciaments posteriors tant d'aquest tribunal com de la jurisdicció ordinària sobre àmbits com el model de conjunció lingüística a l'escola catalana que posen de manifest la transcendència política del fet lingüístic i el seu caràcter evolutiu.
Al llarg dels més de trenta anys d'autonomia balear el règim jurídic de la llengua catalana a les Illes Balears ha passat per diverses etapes d'evolució i millora —impulsades per les previsions estatutàries i per la Llei de normalització lingüística de 1986—, però, també, per moments de retrocessos i estacaments.
Al llarg de la VIII Legislatura, el Govern de les Illes Balears impulsa un seguit de mesures que afecten la presència de la llengua catalana en les institucions, en l'educació i en l'esfera pública.
La política lingüística de l'executiu en aquesta etapa significa, en realitat, una revisió integral del marc jurídic i lingüístic a les Illes Balears, que no facilita l'ús habitual i normal, oral i escrit, del català a l'Administració pública, l'ensenyament o els mitjans de comunicació, i que debilita la condició de la llengua pròpia oficial.
En les darreres quatre dècades s'han implantat i desenvolupat en sis de les disset comunitats autònomes diversos règims de cooficialitat lingüística que han permès un ús generalitzat, i fins i tot preponderant, de les llengües pròpies d'aquests territoris per part de les administracions autonòmiques i locals, que ha estat compatible amb un respecte generalitzat del marc normatiu als drets lingüístics dels ciutadans.
Això no obstant, els canvis experimentats en la jurisprudència del Tribunal Constitucional de la darrera dècada han engrandit l'asimetria ja existent entre els règims jurídics del castellà i els de la resta de les llengües oficials.
Especialment a partir de la controvertida STC 31/2010, de 28 de juny, s'han difuminat alguns dels trets característics de l'oficialitat de les llengües pròpies, la qual cosa ha introduït incerteses en el seu règim jurídic i ha propiciat que la jurisprudència sigui menys permissiva respecte d'alguns dels usos institucionals d'aquestes llengües.
La Llei orgànica de millora de la qualitat de l'educació (LOMCE) va introduir el dret dels representants legals dels menors a què els seus fills o pupils rebin ensenyament en castellà en aquelles comunitats autònomes (CCAA) amb més d'una llengua oficial, que ha estat desenvolupat reglamentàriament en el RD 591/2014.
Ambdues normes formen part d'una estratègia de determinats sectors polítics per a construir aquest dret, després d'haver intentat infructuosament que la doctrina constitucional el reconegui.
Amb tot, els canvis jurisprudencials que s'han dut a terme amb la STC 31/2010 han intensificat l'exigència d'un tracte de plena igualtat del castellà en relació amb la resta de llengües cooficials han generat noves interpretacions sobre la constitucionalitat dels règims lingüístics vigents en diversos àmbits, també l'educatiu.
A l'espera del pronunciament del Tribunal Constitucional sobre la qüestió, determinats preceptes de la LOMCE i de les seves normes de desenvolupament constitueixen una fractura de l'ordre constitucional i estatutari vigent en matèries com el règim lingüístic i les competències educatives a Catalunya.
La Constitució de Sud-àfrica de l'any 1996 reconeix onze llengües oficials en peu d'igualtat, sense concedir a l'anglès ni a qualsevol de les altres deu llengües un rang especial.
Durant mig segle, la classe blanca dirigent va separar les persones segons les seves llengües maternes en un estat d'apartheid.
La majoria no blanca es va veure obligada a viure en unitats administratives autònomes en què les respectives llengües natives van esdevenir llengües «oficials» d'aquests anomenats «estats independents».
La Constitució i les polítiques lingüístiques de la nova Sud-àfrica tenen l'objectiu d'impulsar la transformació d'una «nació abans bilingüe» —amb l'afrikaans i l'anglès com a llengües oficials— en un nou estat sud-africà en què la major part de llengües dels ciutadans africans s'elevi al mateix nivell.
Això no obstant, les disposicions jurídiques i les polítiques lingüístiques introduïdes al llarg dels darrers vint anys han influït poc en l'ús real de llengües que no siguin l'anglès ni l'afrikaans en les esferes oficials.
En aquest capítol s'exposen els reptes que ha calgut abordar per executar les disposicions lingüístiques de la Constitució.
Les llengües africanes, que són la clau per a la millora de la qualitat de vida de la majoria negra, no reben l'atenció i el suport governamentals que caldrien per canviar la situació i garantir un futur millor per als seus parlants.
El contingut formal de l'article 3 de la Constitució va ser considerat com un avenç històric, malgrat alguns elements de polèmica en el debat constituent.
La Constitució de 1978 acceptava l'existència d'una pluralitat de llengües espanyoles, per bé que només a una, el castellà, li reconeixia el caràcter d'oficial a tot l'Estat i li conferia l'estatus de "llengua franca" per a tots els ciutadans espanyols.
La resta de llengües, no anomenades per la Constitució (fet que comportarà algun conflicte en el cas de la modalitat valenciana del català, per exemple) són, doncs, només cooficials en les respectives comunitats autònomes, d'acord amb els seus estatuts d'autonomia.
A partir d'aquestes previsions constitucionals, les comunitats amb llengua pròpia han desenvolupat les respectives previsions estatutàries amb normatives més o menys àmplies de normalització lingüística, entre les quals hi ha la de l'ensenyament d'aquesta llengua i en aquesta llengua.
Per la seva banda, l'Estat ha fet un desenvolupament escàs, poc compromès i, a voltes, controvertit, de la previsió d'especial respecte i protecció de la diversitat lingüística espanyola, que conté el tercer paràgraf de l'esmentat article 3 de la Constitució.
L'article intenta una aproximació a la trajectòria que ha dut a terme l'Estat espanyol pel que fa a la política lingüística, que hauria de partir del contingut formal i material de l'article 3 de la Constitució, però que ha anat desenvolupant accions normatives o pràctiques, unes vegades coherents i d'altres força contradictòries amb aquest contingut.
Partint de reflexions crítiques sobre la planificació lingüística de llengües indígenes, es proposa investigar qüestions i necessitats normatives que es generen a partir del seu ús en contextos de traducció i interpretació.
Es posa èmfasi en la complexitat de les dinàmiques normatives que sorgeixen en aquestes situacions, que impliquen normes establertes i instàncies normatives amb què els traductors i intèrprets indígenes s'han d'enfrontar, amb les quals entren en conflicte o que estableixen a partir de les seves pràctiques.
Les anàlisis es basen en dades extretes de transcripcions d'entrevistes amb traductors i intèrprets en llengües indígenes, discussions de grup i interaccions institucionals amb intervenció d'intèrprets.
L'article s'entén com un estudi pilot d'un camp d'investigació per aprofundir en un futur.
Aquest article introdueix la secció monogràfica "De la traducció a la jurilingüística".
En destaca que les contribucions que s'hi publiquen reflecteixen un marc interdisciplinar estable de relacions entre llengua i dret, des de paràmetres com ara la traducció, la interpretació, la formació, l'autopercepció professional, la recerca teòrica o l'elaboració terminològica, alhora que recullen algunes de les noves tendències en la matèria i revisen de manera crítica els paradigmes existents.
Conclou que les aportacions publicades fan palesa la pertinència de la jurilingüística com a paradigma ampli i dinàmic a partir del qual poder pensar les relacions entre llengua i dret.
Aquest número de la Revista de Llengua i Dret fa una anàlisi de l'evolució legislativa i jurisprudencial en matèria de dret lingüístic des que l'any 1979 es van aprovar els estatuts d'autonomia de Catalunya i el País Basc, els primers de l'Estat espanyol.
El número inclou quatre articles que tenen l'origen en les intervencions dels seus autors a la Jornada "40 anys de legislació lingüística: balanç i reptes de futur", que es va celebrar a l'Escola d'Administració Pública de Catalunya el 18 de setembre de 2019.
També inclou una edició especial de les cròniques de legislació, jurisprudència i documentació, que en aquesta ocasió ofereixen els resums comentats d'aquests quaranta anys.
Aquest article presenta, a manera de síntesi, els continguts esmentats.
Les llengües minoritàries de França es regulen per la llei Deixonne (1951), que en preveu un ensenyament públic molt restringit.
El govern francès encara no es mostra disposat a donar més protagonisme a aquestes llengües.
Malgrat aquesta situació, la llengua corsa ha augmentat la seva presència en la vida pública en els darrers anys (escola, universitat, mitjans de comunicació).
Sobretot entre el 1975 i el 1995 hi hagué un important moviment social d'afirmació lingüística, sense el recolzament de les institucions, i que ha acceptat els diferents dialectes com a norma.
Aquest fet és la base del concepte llengua polinòmica presentat al Col·loqui internacional de llengües polinòmiques (Corti, 1990).
Una llengua polinòmica es distingeix de les altres llengües per la voluntat dels seus parlants de constituir-se en grup diferenciat, i tanmateix no imposa una norma única sinó que tots els dialectes desenvolupen aquesta funció.
La recerca sociolingüística portada a terme per la Universitat de Còrsega combina l'anàlisi lingüística amb les tasques explicatives i de creació d'instruments didàctics que necessita la comunitat d'usuaris d'una llengua minoritària.
A partir del concepte polinòmic de preservació de la llengua, s'arriba a la reflexió sobre l'educació plurilingüe i sobre la necessitat de crear una llengua vàlida per a la comunicació aprofitant tant el cors actual i l'antic com la llengua de fora, en aquest cas el francès.
De cara al futur, sembla viable el plantejament polinomista, però en qualsevol cas és indispensable la creació d'un marc legal diferent, que oficialitzi la llengua corsa i que n'augmenti la presència pública.
En aquest article presentem les principals aplicacions de la branca evidencial o probatòria de la lingüística forense, la disciplina que estudia l'espai d'interfície entre el llenguatge i el dret.
A continuació, discutim el concepte d'estil idiolectal, entès com el conjunt d'eleccions lingüístiques individuals i el paper que té en la pràctica forense.
A través de tres exemples, centrats en la identificació de parlants, l'atribució d'autoria de textos i l'anàlisi del plagi, exposem breument les tècniques i variables d'anàlisi utilitzades per la disciplina.
Finalment, discutim breument els aspectes ètics i els reptes de futur de la lingüística forense.
A Finlàndia, el rang constitucional de llengua nacional és molt important per al finès i el suec.
En el context de la normativa preexistent relativa al bilingüisme, el 1917 Finlàndia no es va constituir com un estat nació pur, cosa que s'hauria traduït en la identificació d'una única llengua nacional.
Com que la legislació es promulga en totes dues llengües i l'Administració i els tribunals haurien d'aplicar la llei en ambdues llengües, el país compleix formalment els seus compromisos constitucionals, tot i que no sempre és així en la pràctica.
Cal complir diversos requisits amb relació a les llengües nacionals.
S'ha de tenir en compte que el finès i el suec són les llengües nacionals de Finlàndia; per això, cal garantir que els dos grups de població puguin rebre els serveis públics en la seva llengua pròpia en igualtat de condicions.
Tothom té el dret d'adreçar-se a les autoritats públiques i també de rebre les resolucions en la seva llengua nacional.
I les autoritats públiques han de satisfer les necessitats culturals i socials de les poblacions de parla finesa i de parla sueca del país sense distincions.
Aquest article presenta una proposta docent sobre l'ensenyament de la persuasió en el discurs oral.
En concret, se centra en la importància que els alumnes de dret aprenguin els conceptes principals de retòrica i que facin servir alguns senyals del metadiscurs del model de Hyland per persuadir a través de l'ethos, del logos i del pathos.
La proposta docent correspon a diverses assignatures del grau de dret.
La proposta docent, que correspon a una assignatura del grau de dret consta de quatre etapes.
La primera busca endinsar els alumnes en la vida intel·lectual, per mitjà de la lectura reflexiva d'obres literàries relacionades amb l'àmbit jurídic.
La segona proporciona als estudiants coneixements retòrics que són imprescindibles per saber persuadir.
En tercer lloc, se'ls explica la teoria del metadiscurs i la seva rellevància per a la persuasió.
Per últim, els alumnes redacten i pronuncien un discurs oral on apliquen els coneixements i les competències adquirides.
L'existència de diverses llengües dins un mateix estat crea sovint relacions de domini semblants als antagonismes de classe.
Per tal d'evitar conflictes en aquest sentit, els drets lingüístics regulen i atorguen protecció legal a l'ús d'una o més llengües, i prenen forma per mitjà de les polítiques lingüístiques.
El reconeixement oficial de dues llengües reflecteix un compromís entre dos grups lingüístics, i mitjançant aquest reconeixement es protegeix jurídicament la llengua per garantir-ne la permanència, l'ús i la promoció en el conjunt d'activitats de l'Estat.
Al Canadà, entorn d'una quarta part de la població té el francès com a llengua materna i d'ús.
La població francòfona es concentra a la província del Quebec —on hi ha també una important minoria anglòfona—, tot i que hi ha més d'un milió de francòfons repartits a les altres nou províncies.
El bilingüisme personal no és gaire comú.
La Llei constitucional de 1867 no estableix la cooficialitat de l'anglès i el francès al Canadà, però preveu el bilingüisme en l'àmbit polític i jurídic.
No és fins al 1982 que les dues llengües són reconegudes com a oficials, tot i que això només és cert en l'àmbit federal i no provincial.
Com que es tracta d'una qüestió delicada, el poder polític no s'hi ha pronunciat de manera gaire directa.
Els tribunals, en canvi, han intentat omplir aquest buit i exerceixen una funció cabdal a l'hora de definir i donar contingut als drets lingüístics, com també a l'hora de sancionar-ne les eventuals violacions.
Malgrat haver adoptat una actitud força liberal sobre això, l'intervencionisme dels tribunals canadencs presenta també límits importants, ja que en molts casos els drets lingüístics exigeixen una intervenció política positiva.
Aquest text recull les principals fites legislatives i jurisprudencials en matèria de dret lingüístic que s'han produït durant els últims 40 anys en el País Valencià.
Els criteris de selecció que hem seguit han estat, de forma indistinta, el caràcter innovador de la disposició o sentència de què es tracta, la seua rellevància intrínseca o bé, la controvèrsia social generada.
Crònica sobre les tramitacions parlamentàries aprovades i substanciades durant el segon semestre de 2017 que tracten de la llengua i la política lingüística o que fan referències al català, ja sigui directament o indirectament.
En aquest número 69, el volum de tramitacions es anormalment baix donada la dissolució anticipada del Parlament i la tinguda d'eleccions el 21 de desembre de 2017.
La informació s'estructura en tres blocs diferenciats: el primer conté les iniciatives parlamentàries d'impuls de l'acció política i de govern; el segon, les de control de l'acció política i de govern; i el tercer bloc agrupa altres tipus de procediments parlamentaris.
En aquest article es compara la legitimació del gal·lès per part de dues entitats de govern local contigües: el Consell de Gwynedd i el consell del comtat de l'illa d'Anglesey, al nord-oest de Gal·les, amb la seva creixent institucionalització mitjançant les polítiques lingüístiques que s'han portat a terme a les dues entitats en un període de 40 anys.
Per mitjà d'una literatura grisa i professional i d'entrevistes de camp, es visualitzen les reivindicacions polítiques al voltant de l'augment de l'ús de la llengua no estatal en forma d'activitats de planificació lingüística que tenen impacte tant en l'administració interna com en les relacions externes amb les comunitats locals i les parts interessades a nivell nacional.
S'explica el contrast entre activitats de legitimació i institucionalització dins i entre de les dues entitats des del punt de vista de la interacció entre els actors polítics locals, subestatals i estatals.