La creativitat, la capacitat d'absorció d'influències diverses, la convivència i la tolerància han forjat una cultura que és, alhora, nacional i cosmopolita.
La cultura catalana ha desenvolupat, en el decurs dels segles, una identitat singular i universal.
El tarannà innovador, la creativitat, la capacitat d'absorció de les diverses influències i els valors de convivència i tolerància han forjat una cultura que és, alhora, nacional i cosmopolita.
Els corrents d'art i de pensament nous penetren tradicionalment amb força a Catalunya, gràcies a la situació geogràfica del país, oberta als països de la Mediterrània i d'Europa, i també gràcies a l'atracció i l'esperit capdavanter que genera Barcelona.
Les lletres catalanes exemplifiquen aquesta vocació nacional i universal.
Ramon Llull, Ramon Muntaner i Joanot Martorell van fer aportacions valuoses a la consolidació de la llengua catalana i a la literatura medieval europea.
Jacint Verdaguer, Víctor Català i Joan Maragall, en diferents gèneres, van contribuir decisivament a l'etapa de renaixement cultural del segle XIX.
El segle XX va ser molt prolífic en talents que encara tenen una àmplia difusió internacional: des de Salvador Espriu i Josep Pla fins a Josep Carner, Mercè Rodoreda, Manuel de Pedrolo, Pere Calders, Jesús Moncada, Pere Gimferrer, Baltasar Porcel, Quim Monzó, Miquel de Palol o Miquel Martí i Pol.
Catalunya ha estat des de sempre una cruïlla de cultures i influències.
Abans de la consolidació del català i la resta de llengües llatines, al territori els cristians escrivien en llatí, els musulmans, en àrab i els jueus, en hebreu.
Igualment, Catalunya ha estat pionera en les arts escèniques.
Àngel Guimerà (nascut a Santa Cruz de Tenerife) va aportar reconeixement internacional a la tradició teatral catalana.
També destaquen altres autors com Josep Maria de Sagarra o Santiago Rusiñol.
El Teatre Nacional de Catalunya, inaugurat l'any 1997, fa justícia a aquesta tradició de dramaturgs, actors i directors, i s'afegeix al conjunt de recintes culturals simbòlics i històrics com el Liceu, una de les seus operístiques més importants de tot Europa.
La pintura i l'arquitectura també formen part de la identitat catalana.
El modernisme arquitectònic d'Antoni Gaudí, Josep Puig i Cadafalch i Lluís Domènech i Montaner és en l'actualitat un dels principals atractius turístics, com ho són també les obres d'arquitectes contemporanis com Josep Lluís Sert, José Antonio Coderch de Sentmenat, Richard Meiers, Jean Nouvel, Norman Foster, Ricard Miralles/Benedetta Tagliabue, Ricardo Bofill, Rafael Moneo, Santiago Calatrava...
La incorporació dels corrents més avançats en arquitectura i disseny, de la mà de reconeguts arquitectes o de joves professionals, va fer de Barcelona el paradigma de la modernitat i la capital del disseny.
El retratista Ramon Casas i el modernista Isidre Nonell van ser precursors de la gran contribució catalana a les avantguardes pictòriques mundials, amb talents rellevants com els surrealistes Salvador Dalí i Joan Miró, l'informalista Antoni Tàpies o l'expressionista Joan Hernández Pijoan.
Catalunya, terra d'acollida, va influenciar decisivament genis com Pablo Ruiz Picasso, que va passar una etapa de formació a Barcelona, ciutat que avui acull un dels museus més primordials de l'obra del pintor malagueny.
El Picasso, juntament amb el de la Fundació Gala-Dalí a Figueres, es compta entre els museus més visitats de tot Catalunya.
Barcelona té, a més, el museu més complet d'art romànic del món, el Museu Nacional d'Art de Catalunya (MNAC), que conté nombrosos frescos, retaules i talles d'esglésies i ermites dels Pirineus.
El músic Pau Casals, el tenor Josep Carreras, la soprano Montserrat Caballé, la pianista Alícia de Larrocha, el científic Joan Oró, el metges Antoni Puigvert, Josep Trueta, Ignasi Barraquer, Valentí Fuster o Joan Massagué o genis d'altres àmbits com el pallasso Charlie Rivel han donat renom a la cultura catalana.
La creativitat i la capacitat d'innovació segueixen sent prioritats en els artistes del moment, ja sigui en les coreografies de dansa contemporània de Cesc Gelabert, el teatre de la Fura dels Baus o els muntatges escènics de Calixto Bieito, d'origen burgalès.
Els corrents més moderns conviuen en harmonia amb les tradicions més arrelades, alguna de les quals, com la Patum de Berga, ha estat declarada patrimoni immaterial per la UNESCO.
Les festes populars són un bon reflex de com els pobles de Catalunya han conservat el seu patrimoni cultural: mai no hi falten les sardanes i s'han perfeccionat fins a límits que semblaven inversemblants activitats com els castells, una tradició de les comarques de Tarragona que també ha arrelat en altres punts del territori.
El 93,8% dels ciutadans de Catalunya entén el català, llengua oficial juntament amb el castellà i l'occità.
A aquests quasi set milions de persones que l'entenen cal sumar-hi els naturals d'altres territoris on és d'ús habitual, en especial a la Comunitat Valenciana (on rep el nom de valencià), a les Illes Balears i a una part de l'Aragó, la Franja de Ponent.
A Andorra és l'única llengua oficial i el seu ús també està estès al sud de França i a la ciutat de l'Alguer, a l'illa de Sardenya.
D'aquesta manera, es calcula que hi ha un total de nou milions de persones que la parlen i 11 milions que l'entenen.
Això la situa per davant d'altres 14 llengües oficials de la Unió Europea i com la novena llengua amb més parlants.
El català és la llengua vehicular a l'escola i el seu ús s'està normalitzant als mitjans de comunicació, el món econòmic i les produccions culturals.
Una enquesta de l'any 2007 de l'Institut d'Estadística de Catalunya assenyala que tres de cada quatre residents a Catalunya saben parlar i escriure el català.
Pel que fa al castellà, pràcticament la totalitat dels ciutadans l'entenen (98,9%) i el parlen (96,4%).
El català es va formar entre els segles VIII i X com una evolució del llatí, igual que el castellà, el francès, l'italià i la resta de llengües romàniques.
Cada any s'editen 10.000 títols en català, idioma que és el desè que més es tradueix del món i és ensenyat a 166 universitats.
El català és la novena llengua amb més parlants de la Unió Europea
El culte als productes del mar i de la terra i la riquesa i l'originalitat del receptari tradicional han estat el terreny abonat sobre el qual la cuina catalana s'ha convertit, en els darrers anys, en una de les més admirades del planeta.
Creativitat, enginy i atreviment són termes que s'utilitzen sovint per descriure els xefs catalans d'avantguarda.
Aquestes mateixes paraules serveixen per qualificar moltes de les combinacions d'ingredients que formen part de la cuina popular i que avui encara poden semblar revolucionàries, com ho és la tendència empordanesa d'agermanar els ingredients del mar i la muntanya.
Cuines tan diverses com la dels pagesos, la dels mariners o la dels senyors burgesos s'han anat barrejant a Catalunya, on no és estrany trobar plats arribats de fora que s'han anat popularitzant de forma natural.
El primer pas important cap a la modernització de la cuina catalana, codificada el segle passat per Ignasi Domènech, el va fer a principis dels anys seixanta el cuiner empordanès Josep Mercader, des del Motel Empordà de Figueres.
Molt a prop, a la cala Montjoi (Roses), s'ha produït en els darrers anys la gran revolució que ha situat Catalunya al centre del món gastronòmic.
Allà, Ferran Adrià, proclamat reiteradament millor cuiner del món, ha estat capaç de crear des d'El Bulli un nou llenguatge culinari que ha esdevingut universal.
L'interès que ha despertat la seva creativitat ha servit perquè crítics i gastrònoms fixin la mirada en l'oferta gastronòmica catalana, on l'atractiu de la cuina de xefs reconeguts per la prestigiosa guia Michelin, com Carme Ruscalleda, Santi Santamaria o Joan Roca, es complementa amb el de restaurants regentats per joves cuiners creatius arreu de Catalunya.
Uns i altres han aconseguit situar-la com la comunitat autònoma amb més estrelles Michelin.
La recuperació d'una cuina tradicional ben elaborada, que durant molt de temps ha estat l'assignatura pendent, s'està convertint també en un dels grans atractius que completa l'oferta de cuina creativa.
Creativitat, enginy i atreviment caracteritzen la cuina i els cuiners catalans d'avantguarda.
Història i llegenda conflueixen en el naixement de Catalunya, atès que l'origen arrela amb un personatge real, adornat amb característiques èpiques: Guifré el Pelós.
A aquest noble de reconegut valor en la batalla es vincula la tradició del naixement de les quatre barres, marcades amb els seus dits i la seva pròpia sang sobre el seu escut daurat.
A la seva mort l'any 897 va ser el primer comte que va traspassar hereditàriament les seves possessions a la Marca Hispànica, es va deslligar dels reis francs i va donar així origen a la casa comtal de Barcelona.
La Marca Hispànica havia estat creada per l'imperi Carolingi a manera de frontera que delimitava els territoris dominats per cristians o musulmans.
El llinatge de Guifré el Pelós va ser l'embrió de la corona d'Aragó, en unir el seu destí al regne aragonès en virtut dels problemes dinàstics que patia aquesta monarquia.
Va succeir que el sobirà Alfons el Batallador va morir sense descendència directa i va llegar el seu regne als ordes militars.
El testament no es va fer efectiu i el va succeir el seu germà Ramir II el Monjo.
Però aquest tampoc tenia fills mascles, de manera que, per assegurar la continuïtat, va prometre la seva filla Peronella amb el comte de Barcelona, Ramon Berenguer IV, quan aquesta només tenia un any.
L'enllaç va haver d'esperar tretze anys, ja que l'Església només permetia el casament quan la dona tenia com a mínim 14 anys.
Va ser Alfons II, fill de Ramon Berenguer IV d'Aragó i Peronella, qui va assumir tots els títols i la dignitat reial el 1164, després de la mort del seu pare i l'abdicació de la seva mare.
De fet, amb ell comença el que en la historiografia es defineix com a corona d'Aragó, la unió del regne i la casa comtal de Barcelona.
Amb els reis catalans, la corona va prosperar i es va expandir de manera que els seus territoris abraçaven Mallorca, València, Sicília, Còrsega, Sardenya i Nàpols.
La corona d'Aragó es va convertir així en un imperi militar i comercial a la Mediterrània d'importància vital.
Especial preeminència en aquest esdevenir va tenir el rei Jaume I el Conqueridor, exemple del creixement del poder i desenvolupament de la Corona en detriment dels regnes àrabs.
És remarcable que els nous territoris agregats, com València, van mantenir furs propis.
Al segle XIII Catalunya va tenir una de les millors infanteries del món, els almogàvers, que fins i tot van ser contractats per combatre el turc a Constantinoble, on van fer sentir el seu crit de batalla: "Desperta ferro!".
Sota els reis de la casa comtal es va redactar el Llibre del consolat de mar i es van crear companyies marines catalanoaragoneses, que van permetre la conquesta dels ducats d'Atenes i Neopàtria el 1380.
La casa de Barcelona es va extingir amb la mort de Martí l'Humà, el 1410, i va passar el ceptre a la dinastia Trastàmara en la persona de Ferran.
El seu matrimoni amb la reina Isabel va donar com a resultat la unió dels regnes d'Aragó i Castella.
Després dels Reis Catòlics, la dinastia dels Àustries va mantenir una relació complexa amb el Principat.
Encara que es van respectar institucions pròpies, les diferències amb la corona eren greus a causa dels recursos reclamats pels monarques per a les seves empreses militars.
Les desavinences van tenir la seva màxima expressió el 1640, en el marc de la guerra europea dels Trenta Anys, quan la guerra dels Segadors va enfrontar francesos i castellans en terra català.
La conflagració va acabar amb la pau dels Pirineus, per la qual el Rosselló i part de la Cerdanya passaven a ser francesos i se separaven de Catalunya.
Després de la mort de Carles II sense descendència, Felip V, de la dinastia borbònica, va ocupar el tron d'Espanya.
El 1701 va jurar les Constitucions, però l'existència d'un altre pretendent, Carles d'Àustria, va desembocar en la guerra de Successió.
Catalunya va prendre partit pels austriacistes, però el 1714 es va produir la caiguda de Barcelona i les ciutats que no van donar suport als Borbons van ser tractades durament.
El 1716, el decret de Nova Planta va abolir les institucions pròpies, no així el dret civil català.
Durant les guerres napoleòniques, Catalunya va ser temporalment segregada per Bonaparte.
En l'últim terç del segle XIX es va produir un gran ressorgiment del catalanisme en tots els aspectes.
En política, el resultat va ser la Mancomunitat, la unió de les diputacions com a institució que representava Catalunya.
La seva existència va ser curta, ja que l'any 1923 va ser abolida per la dictadura de Primo de Rivera.
La situació va canviar radicalment amb la República i el 1932 va ser restaurada la Generalitat i es va aprovar l'Estatut d'Autonomia.
La Guerra Civil de 1936-1939 i la victòria franquista van comportar una llarga dictadura, en la qual van ser proscrits els signes d'identitat i les institucions catalanes.
La democràcia va portar de nou la Generalitat, restablerta el 1977 amb Josep Tarradellas com a president.
Dos anys després, Catalunya tenia de nou un Estatut d'Autonomia.
La vigència de l'Estatut va coincidir amb una de les èpoques de major desenvolupament econòmic i social de Catalunya, i 25 anys després es va considerar que havia arribat el moment de posar al dia la norma bàsica que regia el país.
Després d'un complex procés de revisió i tramitació, el nou Estatut va ser aprovat en referèndum el 2006.
Pantocràtor de l'església Sant Climent de Taüll.
La història de Catalunya s'inicia prop de l'any 900, quan Guifré el Pelós es deslliga dels reis francs i dóna origen a la casa comtal de Barcelona.
Atlas Català de la Corona d'Aragó, de l'any 1375
Les quatre barres que van derivar en bandera de Catalunya apareixen ja en un segell de Ramon Berenguer IV l'any 1150, encara que el seu origen mitològic també es vincula a Guifré el Pelós quan, després d'una batalla, el rei franc Carles el Calb va untar els seus dits a la sang del noble i va dibuixar les quatre barres vermelles sobre el seu escut daurat, atorgant-li així una divisa.
Aquest conjunt era el distintiu dels comtes de Barcelona i, si bé en algunes èpoques les línies es van dibuixar horitzontalment, es va acabar imposant la disposició vertical, actualment oficialitzada mitjançant l'Estatut d'Autonomia de 1979.
La Llei del Parlament de Catalunya de 1993 defineix que l'himne nacional de Catalunya és Els segadors.
Basat en un idil·li popular del segle XVII, que havia recollit el filòleg i escriptor Manuel Milà i Fontanals, la lletra actual és d'Emili Guanyavents, que l'any 1899 va guanyar un concurs convocat a aquest efecte per la Unió Catalanista, i que va motivar una apassionada polèmica.
La música la va posar l'any 1892 Francesc Alió, que va adaptar la melodia d'una cançó ja existent.
L'himne fa al·lusió al Corpus de Sang, el motí ocorregut a Barcelona el 7 de juny de 1640 i que va donar lloc a la guerra dels Segadors, la contesa que va enfrontar els catalans i les tropes de Felip IV.
En el text destaquen les al·lusions als pagesos, a la terra i a les llibertats.
La festa nacional de Catalunya se celebra l'11 de setembre i en aquesta es recorda la pèrdua de les llibertats i les institucions catalanes derivada de la derrota a la guerra de Successió, l'any 1714.
Amb la commemoració es pretén recordar l'anhel per la conservació de la identitat.
Després de la caiguda de la dictadura franquista, l'11 de setembre van tenir lloc grans manifestacions en demanda de l'autonomia.
Avui, per la Llei del Parlament, la Diada és la festa nacional de Catalunya.