Dediquem aquest nou butlletí E-Joventut a l'àmbit del treball, amb l'objectiu d'analitzar l'impacte de la pandèmia de la COVID-19 sobre l'ocupació juvenil, d'anticipar els escenaris que haurem d'afrontar durant els propers mesos i d'esbossar algunes possibles respostes a la situació de crisi econòmica, laboral i social que està impactant en el conjunt de la societat i, amb una gravetat especial, en el col·lectiu jove.
Cap novetat en aquest sentit: la crisi d'ara fa una dècada ja va tenir un impacte desigual i va castigar durament els col·lectius més desafavorits i les persones amb situacions laborals més inestables, entre les quals hi havia moltes persones joves.
Així, en aquell moment, les xifres d'atur juvenil es van disparar i van assolir la xifra rècord del 37,4% l'any 2013, si bé d'ençà d'aleshores van anar millorant progressivament i, en tancar l'any 2019, se situaven per sota del 20%.
Ara bé, la sortida de la crisi (si és que es pot utilitzar aquest concepte, sempre relatiu) ha anat acompanyada d'una precarització generalitzada de les condicions de treball, sobretot en l'àmbit juvenil.
En aquest sentit, i tal com han posat de manifest diverses recerques, com ara l'Enquesta a la joventut de Catalunya (EJC), impulsada per l'Observatori Català de la Joventut, es pot dir que bona part dels efectes i les conseqüències laborals d'aquella crisi d'ara fa deu anys s'han mantingut posteriorment en bona part dels treballadors i treballadores més joves.
Ho veiem, per exemple, en les dades de contractació temporal i de contractació a temps parcial.
O en les dades salarials, que apunten una pèrdua generalitzada de poder adquisitiu respecte de l'escenari precrisi.
Ras i curt: la joventut va sortir de la crisi pitjor de com hi havia entrat i, si fa deu anys parlàvem d'una "crisi amb rostre jove", ara es pot parlar (manllevant un terme utilitzat en la presentació de resultats de l'última EJC) d'una "cristal·lització de la crisi en la gent jove".
Així doncs, convé que ningú no perdi de vista que abans de la COVID-19 ja patíem la precarietat laboral juvenil.
És evident que la pandèmia ha aguditzat aquesta situació i que la gent jove –en especial el col·lectiu de 16 a 24 anys– és qui més està patint els acomiadaments, els ERTO o la impossibilitat de subscriure nous contractes de treball un cop finalitzen els contractes temporals que tenien.
Per no parlar de la situació en què es troben moltes persones joves que exercien feines no declarades: fer de cangurs, fer classes particulars, tasques de cura o de neteja...
Tots aquests efectes derivats directament de la pandèmia s'han de tenir molt en compte de cara al futur més immediat, però també és important subratllar que la precarietat no és una situació conjuntural derivada de la COVID-19, sinó que ve de molt abans.
Té arrels fondes i, si a més d'impulsar solucions d'emergència davant la crisi (que és obvi que s'han d'impulsar), volem construir solucions estructurals i duradores, també hem d'actuar en aquestes arrels.
En definitiva: hem de ser radicals, que no vol dir ser extremistes.
Un segon aspecte que és molt important destacar és que les afectacions laborals de la COVID-19 no són iguals en totes les franges d'edat juvenils.
Així, a grans trets, podem distingir-hi tres grans grups: els joves de menys de 20 anys, els que en tenen entre 20 i 25 i els de més de 25 anys.
Quant als dos primers grups (que es troben, majoritàriament, en període de formació postobligatòria o en ple procés de transició del món educatiu al món laboral), cal pensar sobretot en polítiques educatives, formatives i de qualificació professional que millorin la seva ocupabilitat i els preparin per entrar –o poder-se mantenir– en el mercat laboral en el context actual.
Un context laboral que serà molt advers i en què la destrucció d'ocupació afectarà sobretot els llocs de treball que aporten menys valor afegit i els que tenen uns costos d'acomiadament més baixos.
En aquest sentit, una de les grans lliçons de la crisi d'ara fa deu anys és la importància de la formació i de la qualificació com a eina per poder fer front, amb unes mínimes garanties, a les incerteses del món laboral.
En relació amb les persones joves de més de 25 anys, cal tenir present que representen una generació doblement castigada per la crisi, ja que tota la seva trajectòria laboral s'ha vist condicionada pels efectes de la recessió i la precarietat.
Aquesta generació va patir durament la crisi del 2008 (amb situacions d'exili juvenil, de contractacions temporals, de treball no declarat, i sovint llargs períodes d'atur...) i, quan l'ocupació es va començar a recuperar a finals del 2015 (que és quan s'inicia la creació d'ocupació juvenil neta), van començar a patir la crisi dels lloguers, les dificultats d'emancipar-se i la difícil tasca de la reproducció.
Així, la crisi del 2020 pot acabar truncant definitivament les seves possibilitats de seguir una trajectòria convencional i corren un risc molt seriós de patir el que la sociologia ha definit com l' efecte cicatriu, que expressa que les generacions que afronten l'entrada al mercat laboral i la transició a la vida adulta en contextos de crisi tenen moltes més probabilitats d'acabar patint situacions de precarietat al llarg de tota la vida.
Per tot això cal pensar, des d'ara mateix, tant en l'impuls d'estratègies d'emergència a molt curt termini per donar resposta immediata als efectes directes de la crisi com en l'impuls d'estratègies a mitjà i llarg termini que, a més dels efectes derivats de la COVID-19, també combatin tota la resta de factors subjacents.
En relació amb les mesures més immediates, ja se n'han impulsat algunes (la prestació del 70% en els ERTO, sense necessitat d'acreditar un període mínim de cotització, o l'ajuda de 2.000 euros als autònoms).
Això ha suposat un coixí per a gran part de la població, però no podem perdre de vista que les ajudes no arriben a tothom (pensem novament en les feines no declarades, sovint exercides per la població més vulnerable) i que, a més, en moltes ocasions les traves burocràtiques dificulten i endarrereixen la percepció d'aquests ajuts.
D'altra banda, cal esmentar que la Generalitat està elaborant un Pla de xoc adreçat als sectors econòmics que s'han vist més directament afectats per la crisi (restauració, turisme, espectacles, empreses d'educació en el lleure, etcètera: la llista és llarga).
Un Pla en què també caldrà prioritzar els perfils professionals i les tipologies d'empresa més durament castigats: els autònoms, les empreses petites, les microempreses (amb greus dificultats de finançament), les que tenen una activitat marcadament estacional, etc. En aquest sentit, la DGJ participa en la definició d'aquest Pla de xoc i treballa activament per garantir que inclogui i tingui ben presents les necessitats i singularitats de la població jove.
Però, com s'ha indicat, la nostra visió ha d'avançar més i també hem de construir propostes amb un horitzó temporal a més llarg termini.
Això implica, sobretot, reforçar (i quan calgui, redissenyar) les polítiques actives d'ocupació adreçades als i les joves.
I un primer pas per fer-ho possible comporta que el Govern de l'Estat reverteixi el més aviat possible la decisió (decretada a finals del mes de març) d'autoritzar que els ingressos derivats de la cotització per formació professional puguin destinar-se a finançar altres prestacions i accions del sistema de protecció per desocupació.
I, a més de reclamar la fi d'aquesta mesura temporal, s'han d'aprofitar i potenciar els instruments que tenim i que gestionem.
Per exemple el programa de Garantia Juvenil, que hem de ser capaços de convertir en una eina més flexible i accessible, i també més eficient (sobretot en termes de reducció i simplificació de tràmits burocràtics i de millora de la coordinació entre els agents que l'impulsen).
En aquest sentit, la figura dels referents d'ocupació juvenil haurà de tenir un paper clau.
O també, per posar un segon exemple, cal pensar a reforçar les polítiques d'emprenedoria i autoocupació que fan una aposta decidida per l'impuls de l'economia social i solidària com una forma col·lectiva de crear treball estable.
Finalment, un darrer aspecte que no volem deixar de remarcar és la conveniència de reforçar i replantejar la formació professional i professionalitzadora (tant la inicial com la mitjana i la superior), així com de millorar les transicions entre l'escola i el treball.
Són demandes recurrents i àmpliament compartides, des de fa temps, per entitats juvenils, sindicats, sistema educatiu i el món empresarial.
Ara més que mai hem de ser capaços d'atendre-les i de donar-hi resposta.
I els recursos i materials que trobareu en aquest butlletí només són un primer pas per començar a plantejar respostes; un petit primer pas.
Perquè és evident que en els propers mesos haurem de continuar parlant-ne i caldrà que sumem els esforços de tothom per construir una resposta col·lectiva de país.