Societat Catalana d'Estudis Històrics
Als primers anys de la Segona Guerra Mundial les tropes alemanyes aconseguiren diversos èxits militars.
Aquests èxits permeteren a les autoritats nazis controlar un ampli territori al continent europeu.
Per mantenir la maquinària de guerra i defensar els nous espais conquerits pel Reich, els alemanys necessitaren molta mà d'obra barata.
L'Organització Todt fou una de les principals organitzacions que es crearen per impulsar la indústria de guerra i per fortificar diversos espais.
Part d'aquesta feina fou assumida per molts republicans exiliats a França, que foren forçats a fer treballs de tot tipus per a aquesta organització.
L'Organització Todt (OT) va ser una de les iniciatives amb més èxit del govern nazi.
Una gran empresa pública que va mobilitzar milions de persones en obres de construcció i en indústries de guerra tant a Alemanya com als territoris ocupats pel seu exèrcit durant la Segona Guerra Mundial.
Al començament, l'OT va acollir treballadors voluntaris, però amb l'esclat de la guerra va esdevenir una caixa de reclutament de treballadors forçats, aquells que han estat definits com els esclaus de Hitler.
Els exiliats de la Guerra Civil Espanyola que vivien a territoris sota l'administració alemanya no en van restar exclosos.
Atès que no tenien l'estatus de refugiats polítics, eren considerats immigrants.
La majoria no tenien documents de residència o treball que avalessin la seva estada a França.
En aquest sentit, eren carn de canó per a l'Organització.
Encara no puc determinar una xifra contrastada dels exiliats espanyols que van ser reclutats per l'OT, però es pot afirmar, a reserva de les noves que la recerca aporti en el futur, que van ser entre 45.000 i 50.000 persones.
Les xifres presenten variables, alts i baixos en funció del temps, dels trasllats, de les defuncions i, també, de les evasions.
Per establir una xifra més ajustada a la realitat encara haig de completar la informació recollida sobre cada un dels exiliats de la Guerra Civil que van treballar a l'OT durant el conflicte a l'Europa hitleriana i al nord d'Àfrica.
Fritz Todt (1891-1942) va ser l'ideòleg de l'organització que portaria el seu nom.
Enginyer, militar i membre destacat del Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei (NSDAP), amb l'ascens de Hitler al poder va esdevenir supervisor de totes les grans obres públiques del Reich.
Va destacar sobretot en la construcció de les grans autopistes que encara avui funcionen a l'Estat federal alemany.
El 1938, Todt va crear l'Organització amb el propòsit d'integrar les companyies privades i públiques en un únic sistema, el Reichsarbeitsdienst o Servei de Treball del Reich.
Una operació lucrativa per a moltes d'aquestes companyies privades contractades pel govern, atès que van rebre mà d'obra molt barata.
Immediatament després de la seva creació, l'OT va començar a construir la línia Sigfrid.
El 28 de maig, Hitler va ordenar a Todt la construcció d'aquesta línia defensiva al Mur Occidental.
L'obra havia d'estar acabada l'1 d'octubre.
Hitler anava a envair Txecoslovàquia i pretenia frenar una possible resposta armada de l'exèrcit francès.
El 14 de juny, Todt rebia el material i els homes.
Tres mesos després, havia complert la seva missió.
En els moments de treball més intensos s'havien reunit fins a 430.000 treballadors.
El 51% de la producció de ciment a Alemanya s'havia lliurat en aquesta gran obra de defensa.
Es van fer servir 9.000 vagons per al transport de materials, 16.000 camions i un terç de la flota del Rin.
Per al transport diari dels treballadors es van posar al seu servei 4.100 autobusos.
Aquest primer treball de l'OT ens permet fer-nos una idea de la magnitud i el poder que va tenir durant la Segona Guerra Mundial.
Obres faraòniques i milers de treballadors són la imatge perfecta per visualitzar el que va ser l'OT fins al seu desmantellament, el 1945.
L'èxit de l'OT va portar Fritz Todt al Ministeri d'Armament i Municions alemany el 17 de març de 1940.
Ocupada França tres mesos més tard i amb les mires posades en el front oriental, el mateix Todt es va encarregar de supervisar-lo.
Va crear tres branques en territori soviètic, les OT Eisanztgruppen, en les quals van ser empleats milers de jueus polonesos i presoners soviètics.
A Noruega va construir una estructura ferroviària que havia de culminar en «el tren Polar».
Implantada a tots els territoris del Reich, l'OT va destinar centenars de milers de persones a obres militars de fortificació, vies de transport —imprescindibles per al desplaçament d'armament, avituallaments i soldats—, refugis per a la població civil, búnquers laberíntics i soterrament d'indústries.
En total, es van crear vuit OT Eisanztgruppen dins Alemanya, i set més repartides entre Itàlia, Ucraïna (Kíev), Alemanya (Berlín, seu central), el Sud-est (Belgrad), l'Oest (París), el Nord «víking» (Oslo) i el nord de l'URSS (Tallinn).
Fritz Todt va morir el 8 de febrer de 1942 després d'una visita a Hitler al «cau del llop» de Rastenburg (Kętrzyn en polonès), un dels tres grans complexos bunqueritzats del Führer.
A les tres de la matinada, l'avió en el qual viatjava Todt va esclatar en enlairar-se.
De seguida va córrer la brama que havia estat un accident provocat.
La mort de Todt va deixar en mans de l'arquitecte Albert Speer —amb el qual Todt es va creuar al «cau de llop» de Hitler el dia que va morir— el Ministeri d'Armament i, per tant, la direcció de l'OT.
El seu adjunt, Franz Xaver Dorsch, que ja havia treballat per a Todt, en va dirigir la seu central, i Fritz Sauckel, plenipotenciari per a l'Abastament de Mà d'Obra des de 1942, li va proporcionar els treballadors.
Albert Speer rep de Hitler l'anell Fritz Todt per la seva tasca al front del Ministeri d'Armament.
En els primers temps, els treballadors de l'OT eren voluntaris procedents de països de l'Est i soldats alemanys discapacitats per a la guerra.
Es distingien pel seu uniforme color verd oliva i el braçalet amb l'esvàstica.
A mesura que Alemanya va anar ocupant territoris, el percentatge de voluntaris va ser notablement inferior al dels treballadors forçats i els presoners de guerra.
En els anys 1943 i 1944, la necessitat de mà d'obra va resultar imperiosa a causa de les baixes i l'avenç aliat, que obligà a construir més fortificacions militars.
En aquests anys, una part de la població civil lliure es va veure obligada a treballar de manera forçada.
No cal dir que aquests últims anys de la guerra van ser encara més foscos i despietats que els anteriors, i també que són els menys estudiats pel que fa a la població exiliada a França.
Els primers treballadors forçats de l'exili espanyol —no els voluntaris, que també n'hi va haver— els localitzem amb la caiguda de la línia Maginot.
Pertanyien a la Legió Estrangera i al Grup de Treballadors Estrangers (GTE), als quals s'havien allistat després d'haver passat pels camps de concentració francesos.
Els treballadors militaritzats de la GTE van ser capturats pels alemanys.
Segons alguns testimonis, el govern francès va intercanviar mil exiliats espanyols de les GTE per presoners francesos.
Els exiliats detinguts pels alemanys van ser enviats a camps de concentració o integrats a l'Organització Todt.
Ocupada França, els exiliats que van restar a la zona de Vichy —la majoria— i que encara romanien als camps de concentració van ser obligats a enrolar-se en les companyies de treball.
Es calcula que a finals de 1940, 20.000 treballaven a la zona alemanya, 100.000 a la França de Vichy, 25.000 al nord d'Àfrica i 25.000 a l'Organització Todt.
Quan els tentacles de l'OT van arribar a la «França lliure», s'incrementà el reclutament d'homes entre els que encara restaven confinats als camps de concentració i els integrats al Servei de Treball Obligatori francès (STO).
La majoria van anar a treballar al Mur de l'Atlàntic.
Al treballador se'l procurava un salconduit per circular lliurement per l'Organització i un virtual contracte de treball.
La veritat era que no es podia circular sense la companyia d'un guarda o una autorització especial.
La presència dels exèrcits italià i alemany a la zona de Vichy la tardor de 1942 va fer incrementar el nombre d'exiliats espanyols obligats als treballs forçats.
En aquelles dates, captar mà d'obra era prioritari.
El nombre de treballadors voluntaris i el dels enginyers alemanys anava disminuint, així com el dels mateixos treballadors forçats a causa de les morts provocades per l'aviació aliada a les fortificacions on treballaven i, en alguns camps de treball, per les condicions indignes a què foren sotmesos.
La necessitat de reclutar mà d'obra era tal que el 1944, per exemple, va tenir lloc la batuda nomenada «acció mestís».
Van ser detingudes prop de 20.000 persones, els coneguts com a «mig jueus» (és a dir, que un dels progenitors ho era) i els casats amb jueus.
Tots van passar a ser treballadors forçats de l'OT.
Com el mateix Speer va afirmar als judicis de Nuremberg, en les darreres fases de la guerra hi havia escassetat de mà d'obra i els torns de treball setmanal arribaven a setanta-dues hores.
A finals d'aquell any, s'ha estimat que l'OT disposava d'1.360.000 treballadors, dels quals només 14.000 eren «voluntaris».
La resta eren treballadors forçats, presoners de guerra i, prop de 22.000, presoners procedents de camps de concentració alemanys, un altre gran planter de mà d'obra que alimentà l'OT de treballadors esclaus.
Treballadors forçats marxen cap el camp de treball. (desconegut)
Les baixes que es produïen als diferents camps de treball havien de ser reemplaçades amb més treballadors, fet que va portar molts civils als treballs forçats, àdhuc aquells que tenien els papers en regla.
Els exiliats de la República, que des de la seva entrada a França ja van ser considerats «perillosos», amb l'ocupació alemanya i la creixent recruada de la repressió al país eren objectius fàcils per a l'OT.
Només un exemple amb final feliç: l'exiliat català Ramon Moral i Querol, que tenia els papers en regla i treballava com a barber a la població de Puy, a l'Alvèrnia, va ser citat el 10 de març de 1943 per l'OT per tal que es presentés a l'hospital amb les cartes d'alimentació i una maleta per anar als treballs obligatoris.
Moral, que havia tingut la previsió de fer-se documents pel consolat espanyol de Saint-Étienne, estava convençut que seria descartat per aquest motiu.
Després de visitar la Kommandantur de Puy i mostrar els papers que l'avalaven, tornà a casa satisfet.
En efecte, aquella mateixa tarda un empleat li comunicà que no calia que es presentés per ser reclutat.
No era la primera vegada que aconseguia eludir els treballs forçats.
Tanmateix, un mes després, el 13 d'abril, el desperten de matinada uns cops a la porta de casa.
Tres agents de la policia i un de la secreta li comuniquen que el seu nom està a la llista de treballs obligatoris i li ordenen que faci la maleta i que marxi amb ells.
Quan Moral arribà a la comissaria de policia, hi trobà tots els espanyols de Puy.
Només havien escapat «els Comas, pare i fill».
Després de passar la visita mèdica, és declarat apte.
El pensament del detingut només gira entorn del seu destí (a on l'enviaran, fora de França, a Alemanya?) i el temor per la seva vida, atès que «l'aviació era un perill constant i terrible que feia estralls per tot arreu on hi havia companyies de treballadors de l'Organització Todt».
El nostre exiliat finalment no va marxar perquè, desesperat, va insistir una i altra vegada que el protegia el consolat espanyol.
Després de telefonar a la Prefectura, els alemanys el van deixar lliure.
«Un home menys a treballar pels enemics alemanys», comentà Moral.
Tanmateix, la resta d'espanyols que aquell dia eren a Puy estaven a punt de convertir-se en treballadors esclaus de l'OT.
Un dels projectes de més abast que portà a terme l'OT va ser la fortificació del Mur de l'Atlàntic i la defensa de les bases submarines.
És en aquesta gran construcció militar a on trobem destinats un bon nombre d'exiliats de la Guerra Civil, tot i que no exclusivament, atès que també van fer treballs forçats en altres indrets.
La base submarina de Brest va ser un dels epicentres militars dels alemanys.
Tenim constància que ja l'octubre de 1940 el govern de Vichy proporciona mà d'obra espanyola als alemanys per a la fortificació de Brest.
En aquells dies, 700 espanyols que eren al camp d'Argelers són posats a disposició de l'OT i enviats a diferents camps de treball.
La majoria dels que van ser destinats a Brest, uns 500, es van allotjar al Fort de Keranroux, integrat exclusivament per espanyols, en règim de confinament.
Altres treballadors es van repartir entre el Fort de Montbarey, ocupat per més de 5.000 estrangers; el Fort du Questel, a on vivien els xofers i es guardaven els camions, i el Fort de Portzic, a on van ser portats 800 presoners vigilats per la SS.
El fort de Keranroux, a on havien estat els exiliats espanyols, va ser destruït el 1944 en els primers dies de l'alliberament.
La mobilització d'homes per treballar a la base va ser constant.
La majoria dels exiliats que van ser treballadors forçats a Brest, Bordeus i La Pallice provenien del groupement de travailleurs de l'Hérault.
El 1941, 11.000 exiliats més són enviats a la costa atlàntica.
El setembre de 1943, quatre companyies de treballadors integrades per exiliats de la República, en total uns mil homes, van ser reclutats per treballar a la base.
Portats en tren i sense conèixer el seu destí, alguns van fugir aprofitant la boira i es van amagar als boscos.
Tots temien que el comboi els portés a Alemanya, d'on mai ningú tornava ni se'n tenia notícia.
Els treballadors van ser confinats al Fort de Saint-Pierre-Quilbignon, a uns quatre quilòmetres de la base submarina.
Dormien en barracons amb lliteres superposades, separats per un passadís central.
En total, sumaven uns deu mil homes de nacionalitats diverses.
L'evasió només era possible durant els trasllats i, en algunes ocasions, a la mateixa base.
Dels que van poder fugir, alguns s'integrarien en el maquis.
Com és sabut, una bona part dels maquissards eren evadits dels camps de concentració i de treball.
A la base submarina de Brest treballaven dues empreses privades, les companyies Berger i Flokerski, la primera amb un nombre de treballadors molt més considerable, i la segona —dirigida en persona per la seva propietària— amb cinquanta.
Els treballadors eren enquadrats en grups de vint-i-cinc, comandats per un cap alemany.
La rutina era sempre la mateixa: s'aixecaven a les quatre de la matinada, se'ls servia cafè i es desplaçaven fins a la base.
A la una del migdia rebien la «sopa Todt», feta amb aigua, pa i porro.
A les dues es reprenia el treball, fins a les set de la tarda.
El sopar, més abundant, consistia en llenties, salsitxes, mantega i melmelada.
Generalment, el recompte de treballadors mai no quadrava entre el fet pel matí i el de la tarda.
Sempre es produïa alguna evasió.
En els trasllats es provocava algun avalot, fet que obligava els guardes a anar a veure què passava.
Era el moment d'escapar amb l'ajut de simpatitzants del poble, que els col·locaven en el primer tren que sortís de Brest.
Només el diumenge treballaven fins a les tres de la tarda i s'estaven confinats al fort fins a l'hora de dormir.
Com descriuen els exiliats que van treballar a Brest, la multiplicitat de nacionalitats (francesos, espanyols, soviètics, armenis, algerians, polonesos...) feia de la base una torre de Babel, com també el fort on dormien.
Així mateix, es produïen freqüents enfrontaments.
Per tal de mitigar aquest fet, els alemanys els van separar.
Va ser llavors quan els exiliats van comprovar que eren prop de mil cinc-cents espanyols a Brest.
Al Mur de l'Atlàntic es va emprar mà d'obra forçosa, com també a Saint-Malo, Calais, Cherburg, La Rochelle, Saint Nazaire, Lorient o Bordeus, entre altres poblacions de la costa.
A la base de Bordeus hi van treballar uns tres mil exiliats.
Dos mil van ser allotjats a la caserna Niel i prop de mil al camp de Saint-Médard.
Entre ells, trobem el doctor català Josep Pujol.
A Bordeus es va produir una fuga en massa de dos-cents espanyols, mentre que altres van treballar des de dins per a la Resistència, passant informació i sabotejant les instal·lacions.
El sabotatge era penalitzat amb la mort.
Un dels pitjors destins dels treballadors forçats que treballaven al Mur de l'Atlàntic eren les illes situades davant la costa de Normandia, al canal de la Mànega.
L'arxipèlag estava format per tres illes principals, Jersey, Guernsey i Alderney.
Anar a aquelles illes era anar a la mort.
L'exiliat català Francesc Font va ser un dels treballadors de l'OT a les illes de Jersey i Alderney.
Segons el seu testimoni —en una entrevista feta per Salomon Steckoll el 1979— havia treballat per a diverses companyies de treball franceses fins al maig del 1941.
Un dia, agents de la Gestapo vestits de civils van reunir els treballadors, entre ells dos-cents espanyols, i els van separar en dos grups.
Font va quedar en el de la dreta.
L'endemà es van assabentar del motiu.
Els de la dreta treballarien per als alemanys.
Dos dies després, va ser traslladat a la base submarina de La Rochelle.
Segons Font, en aquell moment només hi havia alemanys i espanyols a la base.
A finals de 1941 va ser traslladat a Jersey amb cinc-cents espanyols més.
Van passar per diversos camps construint fortificacions i búnquers.
L'octubre de 1943 va ser portat a l'illa d'Alderney.
Només hi van anar dos espanyols.
Més tard, va ser traslladat a l'illa de Guernsey, on va trobar cinc exiliats més.
Després del desembarcament de Normandia, el 6 de juny de 1944, van ser traslladats a Saint-Malo, on van romandre fins al final de la guerra, el 9 de maig de 1945.
El seu testimoni, com el d'altres companys dels camps de treballs d'aquestes illes, una bona part soviètics i jueus, és demolidor.
Per menjar, tenien poc més que la sopa Todt, cafè, pa i, amb sort, una mica de margarina.
Com el fred; mal vestits, alguns presoners no tenien ni sabates i es feien vestits amb els sacs de ciment.
Treballaven en condicions inclements i dormien en matalassos infestats d'insectes.
Els esclaus de Jersey treballaven dotze hores diàries, en algunes ocasions setze.
Només el segon diumenge de cada mes tenien festa a la tarda.
Segons Font, els alemanys no els donaven res de menjar aquella tarda: «Nich arbeiten, nich essen».
La mort sempre hi era present, bé a causa de les explosions de dinamita quan construïen búnquers soterranis; bé pel trencament d'ossos de cames i braços a l'obra; bé en accidents amb les màquines; bé per malalties o bé, simplement, per trobar-se totalment exhausts.
Els habitants de la població els descrivien com cadàvers vivents.
L'única medicina que existia al camp era l'aspirina.
Un treballador forçat rep ordres del seu cap de l'OT durant la construcció del Mur de l'Atlàntic.
Presonera del camp de concentració d'Auschwitz treballant a la fàbrica.
El 26 de setembre de 1945, la Federació Espanyola de Deportats i Internats Polítics de Tolosa adreçava una carta al nou president de la República Espanyola a l'exili, José Giral.
Demanava ajuda per als exiliats espanyols que havien estat deportats als camps de concentració o destinats a treballs forçosos a Alemanya.
Les xifres que aporta la carta són esgarrifoses.
Només a Alemanya havien mort més de 25.000 espanyols sobre un còmput que es calculava de 40.000.
Dels deportats a camps d'extermini (15.000) només se n'havien repatriat 3.500; dels treballadors forçats (més de 25.000), només n'havien tornat 15.000.
A França, on havien estat 15.000 els internats en camps de concentració i en presons franceses pel règim de Vichy, hi malvivien 5.000 vídues i orfes.
En aquelles dates encara mancaven dades sobre els treballadors forçats, atès que després de l'alliberament alguns d'ells, com els treballadors de Jersey i altres illes, havien estat portats pels aliats a camps de confinament a Anglaterra.
El 21 de juliol de 1945 l'ambaixada britànica a París preguntava al Ministeri d'Afers Estrangers francès si França s'oposava al retorn dels espanyols que havien treballat per a l'OT que es trobaven a la Gran Bretanya.
El ministeri no va respondre fins al 12 de setembre.
No s'hi oposava, però havien de viatjar amb un carnet d'identitat i un permís de viatge i havien de donar el darrer domicili que havien tingut a França.
El malson, per a molts, estava a punt d'acabar.
Avui som més a prop d'elaborar un mapa més ajustat dels llocs a on van treballar per a l'OT els exiliats de la Guerra Civil, així com de saber-ne el nombre, inclosos, malauradament, els que hi van deixar la vida.
També som una mica més a prop de tenir més dades sobre els que van treballar a Alemanya i altres països ocupats.
Tots ells foren víctimes de la guerra.
Un grup de soldats aliats i de civils treuen la placa de l'edifici de l'Organització Todt a Cherbourg després de l'alliberament.1944.
[URL] Als judicis de Nuremberg, el ministre Albert Speer va ser interrogat sobre l'explotació de treballadors estrangers forçats i de deportats a camps de concentració per a la indústria de guerra alemanya.
Va ser acusat de crims contra la humanitat per defensar el terror i la brutalitat com a mitjans per maximitzar la producció dels treballadors esclaus, així com per obligar ciutadans dels països aliats i presoners de guerra a treballar en la producció d'armament i municions i en operacions militars.
Speer negà aquestes acusacions.
Va argumentar que la mà d'obra als camps de concentració era responsabilitat de Himmler i que la captació i explotació de mà d'obra estrangera era assumpte del plenipotenciari per a l'Abastament de Mà d'Obra, Fritz Sauckel.
Speer no va negar que demanés mà d'obra per a la indústria armamentística, però negà que participés en el procés.
Quan li van preguntar detalladament pels maltractaments rebuts pels treballadors i presoners, no acceptà mai haver-hi tingut res a veure i sempre incriminà Sauckel.
Quan Speer va ser preguntat sobre el nombre de presoners de diverses nacionalitats que van treballar en les indústries de guerra alemanyes al final del conflicte, llançà la xifra de set-cents mil o vuit-cents mil, aclarint que treballaven en tots els camps de la producció i no només en la indústria bèl·lica.
En total, al llarg del conflicte, i només tenint en compte els presoners de guerra, la xifra era de dos milions i mig de treballadors forçats de totes les nacionalitats, segons Speer.
Finalment, aquest reconegué que la utilització de presoners de guerra i treballadors estrangers en les indústries de guerra havia infringit les lleis internacionals.
Speer va ser condemnat a vint anys de presó per crims de guerra.
Els soviètics n'havien demanat la pena de mort.
Fritz Sauckel, plenipotenciari per a l'Abastament de Mà d'Obra des de 1942, va ser el responsable d'organitzar les deportacions de treballadors des dels països ocupats fins a Alemanya, així com dels jueus i eslaus des de l'URSS als camps de concentració.
Va subministrar mà d'obra per a l'OT als països ocupats.
Sauckel va ser condemnat a mort a Nuremberg i morí a la forca el 16 d'octubre de 1946.
El 17 de maig de 1943, Sauckel havia enviat un teletip a Hitler amb estadístiques sobre la mà d'obra forçada que estava treballant al Mur de l'Atlàntic.
En reproduïm alguns fragments: «El meu Führer!
Prego em permeti presentar-li les següents xifres sobre la mà d'obra emprada a l'Organització Todt [...]
Finals de març de 1942: 270.969.
Finals de març de 1943: 696.003 [...]
S'han assignat amb gran velocitat i energia treballadors preferentment a l'Organització Todt a l'Oest amb la fi de completar el treball al Mur de l'Atlàntic. [...]
Malgrat les dificultats, la mà d'obra de l'Organització Todt a l'Oest es va incrementar en 66.701 treballadors a finals de març de 1942 i en 248.200 a finals de març de 1943».
En la primera meitat de l'any 1944, Sauckel havia reclutat 33.000 treballadors a França, 16.000 a Bèlgica, 15.000 a Holanda i 37.000 a Itàlia.
Va admetre que només a Alemanya hi havia cinc milions de treballadors estrangers, dels quals només 200.000 eren voluntaris.
Segons els informes del govern francès de 1946, l'OT va obligar 738.000 treballadors a unir-se al treball obligatori a França, 875.952 treballadors van ser deportats de França a fàbriques alemanyes i 987.687 presoners de guerra van ser utilitzats en l'economia de guerra del Reich.
Es calculava que un total de 2.601.639 persones a França van ser obligades a treballar per al règim nazi i per a les fàbriques dels francesos col·laboracionistes.