La manca d'impuls i de col·laboració de la persona reclamant, té els efectes del desistiment
Resum: Aquesta actitud reiterada i sistemàtica de desinterès en la defensa de la Reclamació, especialment necessària quan la pròpia persona reclamant ha optat pel procediment de mediació, en contrast amb l'abundància de raons exposades pel DARPA d'oposició a l'accés sol·licitat, s'ha de considerar equivalent a un desistiment de facto de la Reclamació.
Accés a dades relatives a les inspeccions higienicosanitàries a locals d'alimentació.
Resum: Les parts han assolit un acord en relació amb l'accés a la informació sol·licitada, a satisfacció de la persona reclamant.
Accés a les sancions imposades a residències de gent gran.
Resum: D'acord amb l'Informe (o Memòria) explicatiu del Conveni del Consell d'Europa sobre l'Accés als Documents Públics, la GAIP ve entenent que el límit de l'article 21.1.b protegeix el desenvolupament eficaç i la bona finalitat dels procediments d'investigació i sanció d'infraccions, per exemple evitant que els eventuals responsables puguin escamotejar o destruir proves incriminatòries.
En conseqüència, no té cap sentit aplicar aquest límit a procediments sancionadors que ja han finalitzat, com és el cas dels que ens ocupen.
El límit de la confidencialitat a què es refereix l'article 21.1.c LTAIPBG no és d'aplicació directa en virtut d'aquest únic precepte, sinó que requereix el seu establiment específic per una norma amb rang de llei, al marge de o addicionalment a l'LTAIPBG.
No concorre en aquest cas el límit de la confidencialitat de l'article 21.1.c LTAIPBG, ni l'eventual confidencialitat que podria deduir-se'n dels articles 57.2 de la Llei 13/1989, 13 i 53.2.b LPAC i 133 LCSP i, en conseqüència, és procedent rebutjar les al·legacions que els invoquen, en la mesura que ho fan.
La difusió en els mitjans de comunicació social d'informació assenyalant que una relació de residències geriàtriques determinades ha estat sancionada per l'Administració, difusió que a més es presenta, d'acord amb el manifestat per algunes al·legacions, a títol d'expressar la fiabilitat del servei que presten, sens dubte pot posar en dubte la solvència professional de les residències afectades i sens dubte perjudicar la seva reputació i en molts casos la comercialització dels seus serveis, previsiblement sensibles a notícies d'aquest tipus.
Tampoc no és qüestionable que l'esmentat límit té una sòlida base legal en els preceptes citats en el paràgraf anterior.
Si bé l'LTAIPBG no inclou expressament al seu article 21 el límit dels interessos econòmics i comercials, les administracions de Catalunya no poden desconèixer un dret que la legislació bàsica de transparència i accés a la informació pública reconeix a les empreses i altres operadors econòmics, dret que efectivament i implícitament forma part dels drets privats legítims que protegeix el límit de l'article 21.1.f LTAIPBG.
La informació a què es refereix la sol·licitud és de sancions a "residències", de manera que l'única referència identificativa que haurien de contenir és la del nom de la residència; és cert que a partir d'aquesta denominació es pot arribar a la del titular del centre, però resulta que el titular sol ser (a la GAIP no li consta cap excepció en la llista d'unes 200 residències sancionades per la Generalitat en el període indicat per la sol·licitud) una persona jurídica.
Per tant, l'eventualitat que amb la divulgació del nom de la residència es pugui connectar amb responsabilitats infractores de persones físiques és decididament remota, ja que amb la mera indicació de la residència sancionada la informació accessible al públic a tot estirar permetria deduir (i no amb seguretat, doncs no poden descartar-se transmissions de la titularitat, com es veurà seguidament) una eventual responsabilitat de persones jurídiques i d'allà intentar valorar responsabilitats de persones físiques seria especular sense fonament.
L'article 99.4 de la Llei 12/2007 no estableix pròpiament un règim d'accés especial, que almenys requeriria una regulació més completa d'aspectes procedimentals i substantius per regular l'accés a la informació i, en canvi, el que ofereix aquest precepte és una mera al·lusió puntual, que ni de lluny no constitueix pròpiament un règim d'accés especial.
A més, l'establert per l'article 99.4 de la Llei 12/2007
no es refereix pròpiament a l'accés a informació pública (que és del que parla la disposició addicional 1a.2), sinó a publicitat activa en matèria de sancions.
En la lògica de l'LTAIPBG, publicitat activa i accés a la informació pública són institucions clarament diferenciades, amb règims jurídics substancialment diferents, regulats respectivament als títols II i III de la llei, de manera que difícilment pot complir funcions de "règim d'accés especial" remès per la disposició addicional 1a.2 un precepte com l'article 99.4 de la Llei 12/2007, que únicament regula una qüestió concreta de publicitat activa.
Les sancions tramitades o imposades amb anterioritat a l'entrada en vigor de l'LTAIPBG són susceptibles de ser objecte del dret d'accés a la informació pública exactament en la mateixa mesura que les imposades estant en vigor l'LTAIPBG, de manera que s'han de rebutjar les al·legacions que invoquen la imposició de la sanció amb anterioritat a aquesta llei com a motiu d'inadmissió o desestimació de la Reclamació.
L'eventual satisfacció de la sol·licitud d'informació pública de la qual deriva la Reclamació causaria perjudicis almenys en l'àmbit reputacional econòmic i comercial de les residències i entitats afectades (fonament jurídic 6).
En aquest context dels efectes reputacionals i, per tant, comercials i econòmics de les residències i empreses afectades, sembla com a mínim exigible que les sancions de les quals s'informi la residència afectada siguin fermes, no mereixent aquest qualificatiu sens dubte les que hagin estat revocades administrativament o judicialment, ni tampoc les que són objecte de recursos administratius o judicials no resolts i que, per tant, són encara susceptibles de revocació.
Qualificar l'eventual divulgació de la informació sol·licitada com una mesura sancionadora és senzillament una desmesura o un despropòsit.
Certament, i així ha quedat reflectit en fonaments jurídics anteriors, aquesta divulgació podria provocar danys i perjudicis en la reputació i en els interessos econòmics i comercials dels centres afectats i de les empreses titulars dels mateixos, i això és una cosa que s'ha de tenir en compte a l'hora de resoldre la present Reclamació.
Però aquestes conseqüències en res no s'assemblen a la imposició d'una sanció administrativa, per més que algunes empreses o residències les percebin com unes mesures negatives per a la seva activitat.
Si bé no es pot negar que la divulgació de la informació pública sol·licitada causaria perjudici en els interessos econòmics i comercials i en altres aspectes de la reputació d'algunes de les residències afectades, i de retruc a les empreses i entitats titulars de les mateixes, no és acceptable que perjudicis similars es connectin a tot el sector de les residències geriàtriques i que causin una inquietud i desconfiança generalitzada per part de pacients i altres persones interessades.
En pura lògica, més aviat és de suposar el contrari: que l'existència de sancions a residències geriàtriques doni principalment la idea d'una Administració que controla efectivament les prestacions del sector garantint els mínims de qualitat requerits per l'ordenament jurídic.
La difusió de les residències sancionades, si bé pot causar perjudici en els interessos de les afectades, serveix als interessos de les persones usuàries dels seus serveis i indirectament a les residències que funcionen correctament, o que almenys no han estat sancionades, la qual cosa suposa la majoria de residències, ja que el nombre de residències sancionades en quatre anys, al voltant de dues-centes, és una proporció ínfima en un sector que suma més de cinquanta mil centres.
Un altre factor a considerar és que en aquest cas la persona que sol·licita la informació pública és periodista i la sol·licita en exercici de la seva professió, es pot suposar que per difondre-la en un mitjà de comunicació social, com posen de manifest algunes al·legacions.
En aquestes circumstàncies, la sol·licitud d'informació no només s'empara en el dret d'accés a la informació pública, sinó també en el dret d'informació de l'article 20 de la Constitució, essencial en tota societat democràtica, fet que reforça i vigoritza el dret exercit.
Precisament per la rellevància que té la responsabilitat infractora en debilitar la posició dels interessos econòmics i socials de la residència infractora en la seva ponderació amb els drets d'accés a la informació pública i d'informació, els resultats d'aquesta ponderació s'han de matisar sensiblement en aquells casos en els quals s'ha produït un canvi en la titularitat de la residència.
Encara que allò sol·licitat és la residència sancionada, la difusió de la seva identitat perjudica també a l'empresa o entitat titular d'aquesta, que haurà suportar els eventuals desprestigis, pèrdues o minoracions resultants de la divulgació de la informació sol·licitada.
Si l'empresa o entitat en qüestió perjudicada per la difusió de la sanció és la mateixa que la que era titular i responsable del centre en el moment de la seva imposició, la correlació entre responsabilitat i les seves conseqüències és inqüestionable; però si s'ha produït una transmissió de la residència després d'haver estat sancionada, la nova titular del centre segurament no té cap responsabilitat en els fets infractors, fet que la situa en una posició jurídica substancialment diferent a l'hora de valorar la integritat en la qual han de ser tinguts en compte els seus interessos econòmics i comercials.
En aquests casos de canvi de titularitat de la residència sembla desproporcionat que el nou titular hagi de patir les conseqüències negatives d'una infracció en la qual no va tenir cap responsabilitat; en conseqüència, és pertinent que en aquests casos la informació sol·licitada es faciliti només parcialment, ometent el nom de la residència sancionada.
No pot divulgar-se la informació a la qual dona accés aquesta Resolució abans que transcorri el termini de dos mesos a comptar des de la data de la notificació de la Resolució a les empreses i entitats indicades pel paràgraf anterior i que només podrà divulgar-se a partir d'aquell moment si no hi ha constància que hagin formulat un recurs contenciós administratiu contra aquesta Resolució amb petició d'una mesura cautelar de suspensió de la Resolució impugnada.
En aquest sentit, se les requereix que facilitin puntualment aquesta informació a la GAIP i se les informa que si l'endemà d'haver vençut el termini per impugnar aquesta Resolució no acrediten a la GAIP la presentació del recurs contenciós administratiu pertinent, amb petició de mesura cautelar de suspensió, aquesta Comissió donarà instruccions al DTASF perquè procedeixi a facilitar l'accés a la informació estimada relativa a les residències afectades per aquest fonament jurídic en el termini màxim de 15 dies.
Accés a la documentació de la Guàrdia Urbana que fonamenta les dades dels assistents a grans manifestacions.
Resum: Si bé la persona reclamant demana els documents o informes que porten al càlcul final de dues manifestacions determinades, l'Ajuntament contesta amb un document de criteris generals per comptar el nombre de participants a manifestacions, aplicable a qualsevol manifestació.
Entre aquest document de criteris generals i el nombre fixat de manifestants (bé sigui el nombre total o el nombre per trams) la persona reclamant considera implícitament que hauria d'existir un document o informe singular per a cada manifestació, que aplica els criteris generals que li han facilitat a la realitat de la manifestació de què es tracti, i és aquest document o informe singular l'objecte de la sol·licitud.
La sol·licitud de certificat urbanístic depassa l'àmbit del dret d'accés i pot estar subjecte a taxa
Resum: L'article 37.1 LTAIPBG disposa que l'accés a la informació pública és gratuït si les dades són consultades en el lloc on es troben dipositades, o bé si existeixen en format electrònic, però que poden sotmetre's a una contraprestació econòmica l'expedició de còpies o la transposició de la informació a un format diferent.
Per tant, seria contrari a aquest precepte cobrar una taxa que excedís del cost de transposició a format digital o del cost de la còpia, si el que s'hagués demanat fos accés o còpies del POUM en els termes en què estava prèviament elaborat i redactat.
Però no és això el que s'ha demanat, sinó que es confirmés o certifiqués la classificació del sòl d'unes finques determinades, la qual cosa ha exigit l'elaboració prèvia d'un informe tècnic que ha generat un cost a l'Administració.
Això depassa l'accés a la informació preexistent i constitueix una consulta jurídica o petició d'informe inadmissible en el procediment d'accés a la informació (article 29.2 LTAIPBG).
En aquest termes, doncs, és procedent que es giri la taxa que l'Ajuntament tingui establerta per a l'emissió d'informes per tal de rescabalar-se'n.