Jon Fraenkel és professor de Política Comparada de l'Escola d'Història, Filosofia, Ciències Polítiques i Relacions Internacionals de la Universitat Victòria de Wellington.
Ha estat investigador sènior de la Universitat Nacional d'Austràlia (2007-2012) i de la Universitat del Sud del Pacífic a Fiji (1995-2007).
És corresponsal al Pacífic de la revista The Economist.
Ha publicat nombroses obres i treballs sobre la política de Fiji, les Illes Salomó, Nova Caledònia i Papua Nova Guinea, però també és especialista en Malàisia, Irlanda del Nord i Bòsnia i Hercegovina.
La seva recerca actual se centra en els acords polítics posteriors a la guerra freda en societats profundament dividides.
Les Illes Salomó han batallat per qüestions de descentralització i devolució de poders des de la independència, però, a data d'avui, no han aconseguit aprovar una constitució federal.
La missió d'intervenció encapçalada per Austràlia de 2003 a 2017 va complicar les seves aspiracions de dotar-se d'un «govern d'estat», però el model federal també planteja dilemes seriosos a les elits polítiques del país.
Les Illes Salomó s'han convertit en un estat que posa en qüestió una i altra vegada la seva forma unitària de govern, però que fins ara no ha estat capaç d'aprovar cap de les nombroses versions del seu projecte de constitució federal.
Les Illes Salomó, situades al sud-oest del Pacífic, han lluitat pel seu estatut com a nació des del final del protectorat britànic el 1978.
Va ser una de les posicions més allunyades de l'Imperi britànic, on la influència del domini colonial fou més dèbil.
Fou, també, un dels principals camps de batalla de la guerra del Pacífic, quan les forces dels Estats Units es van enfrontar a les del Japó a l'illa de Guadalcanal i, a l'oest de les Salomó, a Bougainville (Papua Nova Guinea [PNG]).
Les Illes Salomó i PNG són uns dels règims polítics més heterogenis del planeta.
Després de la independència en la dècada de 1970, tots dos països van haver de fer front a problemes relacionats amb l'autonomia local i les relacions amb el govern central.
Només anys més tard, amb la generalització dels discursos internacionals sobre «federalisme», els models alternatius de devolució de poders [ devolution ] van passar a formar part central del debat polític.
La veïna Bougainville, que fa quinze anys va obtenir un govern autònom i devolució de poders després d'una dècada de guerra civil de baixa intensitat, té previst celebrar un referèndum sobre la independència a finals de 2019.
A mitjans de la dècada de 1970, a les l'Oest de Illes Salomó, a l'illa de Nova Geòrgia, va néixer un moviment secessionista.
A l'illa de Guadalcanal, la pressió per dotar-se d'un «govern d'estat» també es va deixar sentir en l'època de la independència.
Tanmateix, la Constitució de 1978 no va respondre a les exigències contemporànies de «devolució de poders plena i efectiva».
El 1981 es va introduir un sistema de govern provincial, però sense disposicions clares sobre el repartiment d'ingressos.
Les demandes de major autonomia provincial durant una revisió de la Constitució de 1987 també van ser desateses.
En les celebracions que van marcar el desè aniversari de la independència, el 1988, hi va haver poc entusiasme entre els habitants de Guadalcanal, de la província Occidental o d'Anuta i Tikopia, a l'extrem oriental del país.
Descrita per Solomon Mamaloni, tres vegades primer ministre, com una «nació concebuda però mai nascuda», les Illes Salomó s'han convertit en un estat que posa en qüestió una i altra vegada la seva forma unitària de govern, però que fins ara no ha estat capaç d'aprovar cap de les nombroses versions del seu projecte de constitució federal.
Les Illes Salomó comprenen una doble cadena d'illes volcàniques i muntanyoses al nord d'Austràlia i a l'est de Papua Nova Guinea, amb nombroses petites illes perifèriques, entre les quals hi ha el grup de Temotu a l'est, al costat de Vanuatu.
Tenen una població d'uns 622.700 habitants (2019).
El país presenta una gran diversitat lingüística, amb unes 74 llengües diferents.
Declarat protectorat britànic el 1893, l'arxipèlag va ser gestionat per una administració poc rigorosa, dirigida per l'Alt Comissionat per al Pacífic Occidental, amb seu a Fiji.
Quan els britànics van abandonar el territori, van deixar en vigor una Constitució de 1978 —ratificada com una «ordre d'independència» signada al palau de Buckingham— que continua vigent fins ara.
Aquesta Constitució preveia un sistema parlamentari en la tradició de Westminster, amb un governador general en representació de la corona britànica.
L'Estat central continua sent una presència feble i remota en la major part del país.
En les zones rurals, la majoria de la població es dedica a l'agricultura de subsistència, amb una oferta mínima de serveis socials.
Amb l'excepció de la capital, Honiara (Guadalcanal), i de les ciutats més importants, com Auki (Malaita) i Gizo (província Occidental), les altres nou capitals de província són poc més que un petit grup d'edificis administratius i un aeròdrom local cobert d'herba.
A finals de 1998, una revolta a l'illa de Guadalcanal va exigir, entre les seves reivindicacions principals, l'establiment d'un «govern d'estat», tot i que en aquell moment l'ús del terme federalisme no era habitual.
Els milicians, que procedien majoritàriament de la llunyana Costa de Weather (al sud de Guadalcanal) i es feien anomenar Moviment de la Llibertat d'Isatabu (IFM), van expulsar uns 25.000 colons de les terres planes i fèrtils del nord i l'oest de Guadalcanal.
La major part dels desplaçats provenien de l'illa de Malaita i van ser reubicats a la capital, Honiara, o van tornar a la seva illa natal.
El gener de 2000 va aparèixer una milicia rival, la Força de l'Àguila de Malaita (MEF), per combatre les milícies de Guadalcanal i pressionar el govern perquè concedís una compensació als malaitans desplaçats.
El juny de 2000, la MEF va col·laborar amb l'ala paramilitar de la policia, també majoritàriament malaitana, per enderrocar el govern electe de Bartholomew Ulufa'alu.
Els combats entre l'IFM i la MEF als afores de Honiara van fer pressió sobre el govern australià perquè s'arribés a un acord de pau.
A Austràlia, l'octubre de 2000, les tropes d'una i altra banda van signar l'Acord de Pau de Townsville, que obligava totes dues faccions a deixar les armes, oferia una amnistia als milicians de l'IFM i la FEM, i prometia «més autonomia per devolució de poders o reforma constitucional a fi d'instaurar l'autogovern».
Ni tampoc va ser capaç de frenar un conflicte vinculat a la Província Occidental de les Illes Salomó que havia fet entrar al país combatents d'ambdues bandes de la guerra civil de la veïna Bougainville.
Una facció de la guerrilla d'Isatabu va signar l'acord de pau, però l'altra no.
Els que havien firmat la pau van participar posteriorment en sagnants operacions policials contra els seus antics companys d'armes a la Costa de Weather.
A Honiara, tampoc les milícies de la MEF van deixar les armes, al·legant que defensaven la ciutat de l'amenaça d'un atac de l'IFM.
Sense preveure cap probable solució local del conflicte, les tropes australianes i neozelandeses van intervenir el juliol de 2003 per iniciar una operació de militar, policial i de reconstrucció civil de catorze anys de durada, coneguda amb el nom de Missió d'Assistència Regional a les Illes Salomó (RAMSI, per la seva sigla en anglès).
L'arribada de la RAMSI va dificultar els intents de posar en marxa les disposicions d'autonomia de l'Acord de Pau de Townsville.
La missió va ser finançada en gran part per Austràlia, però Canberra es va mostrar recelosa per les implicacions econòmiques que podia comportar el fet d'establir noves estructures federals.
El conflicte de 1998-2003 havia paralitzat bona part de les activitats econòmiques del sector formal, incloent-hi la mina Gold Ridge i la plantació i la fàbrica d'oli de palma al nord de Guadalcanal.
El PIB per capita va caure aproximadament un terç, i va deixar les Illes Salomó com un estat encara més dependent dels ajuts.
Les autoritats australianes temien que els nous governs provincials només tindrien ingressos suficients per gestionar una administració d'escassos recursos.
D'altra banda, com a estat unitari, les Illes Salomó tenien greus problemes de rendició de comptes.
Aproximadament un 50% dels diputats havien perdut el seus escons en cada elecció, cosa que demostrava la feblesa de la seva autoritat a escala local.
Molts creien, encertadament o no, que en acostar el govern la ciutadania, l'administració seria més eficaç i la corrupció disminuiria.
A diferència de la veïna PNG, les Illes Salomó no han tingut mai l'oportunitat de redactar la seva pròpia constitució.
En la mesura que hi havia una norma fonamental ( grundnorm ) que reflectia les preferències dels habitants sobre el que podia contenir aquesta constitució, aspiraven a un «govern d'estat».
En el nou mil·lenni, a mesura que les idees constitucionals de l'estranger van començar a circular més àmpliament, la reivindicació d'un «govern d'estat» es va anar transformant cada cop més en una exigència de constitució «federal».
El 2004 es va redactar un projecte de constitució federal, amb l'ajuda del Programa de les Nacions Unides per al Desenvolupament, però va topar amb la resistència de la RAMSI, sobretot per motius de cost.
El 2009 se'n va publicar un altre esborrany, però les consultes subsegüents no van aconseguir arribar a una solució.
La Unitat de Reforma Constitucional depenent del Gabinet del Primer Ministre es va convertir en una unitat permanent, amb deliberacions que s'han anat eternitzant any rere any sense arribar a una conclusió definitiva.
En va aparèixer una altra versió el 2011, i encara una altra el 2014, revisada pel professor Yash Ghai, destacat especialista en qüestions constitucionals, que també havia estat assessor en les deliberacions constitucionals abans de la independència.
Actualment, s'està discutint una cinquena versió del projecte de constitució federal.
Totes aquests projectes de constitució federal plantegen dilemes seriosos per a les Illes Salomó.
La reivindicació d'un «govern d'estat» ha estat motivada en gran part per la suposició que les províncies riques subvencionen les províncies pobres i que el govern nacional s'apropia de la major part dels ingressos de les empreses forestals, mineres o pesqueres controlades per estrangers.
La Llei de mines de 1990 atorga al govern la propietat de «tots els minerals de qualsevol naturalesa en o sota totes les terres, sigui quina sigui la seva propietat o tinença».
El govern central s'assegura els ingressos derivats dels drets de les llicències de pesca, i la majoria dels ingressos procedents de la tala —essencials per a les finances del govern— els recapten les autoritats duaneres i d'impostos especials amb seu a Honiara.
Els governs provincials necessiten diners, encara més que en el cas de la veïna PNG.
Com passa a PNG, la creació i el creixement de quantiosos fons per a les circumscripcions controlades pels diputats del Parlament nacional (anomenats Fons de Desenvolupament de les Circumscripcions Rurals o RCDF de les Illes Salomó) ha debilitat encara més l'autoritat dels governs provincials a escala local.
Hi ha riscos associats a un model federal de repartiment d'ingressos que localitza el control dels instruments fiscals i reguladors.
La descentralització del control de les operacions d'explotació forestal i minera pot implicar fer el joc a empreses d'extracció de recursos poc escrupoloses, a més de debilitar la capacitat del país per recaptar els ingressos apropiats (cosa que constitueix, en qualsevol cas, un problema important fins i tot per al govern central).
Un altre risc és que les províncies perifèriques més pobres, com Temotu o Rennell i Bellona, es puguin empobrir encara més sota l'efecte d'una constitució federal.
No és casualitat que les províncies de Guadalcanal i Occidental, relativament riques en recursos, hagin encapçalat les pressions per instaurar un «govern d'estat».
Tanmateix, les amenaces ocasionals de ruptura, fins i tot per part de les províncies perifèriques més allunyades, no s'han concretat mai en declaracions formals d'independència, cosa que fa pensar que les crítiques al govern centraliztat són, almenys en part, part d'una estratègia negociadora que busca reequilibrar el poder entre Honiara i la perifèria dispersa del país.
Les altres preocupacions importants són la migració de la mà d'obra i els assentaments entre illes, com també les possibles conseqüències dels controls sobre la llibertat de circulació.
En les primeres dècades del domini britànic, les plantacions controlades per estrangers provocar el trasllat d'habitants de zones d'escassos recursos de les Illes Salomó (sobretot del nord de Malaita i la Costa del Clima de Guadalcanal) cap a terres més fèrtils d'altres parts de l'arxipèlag.
Els malaitans han estat els que més s'han desplaçat per motius laborals, com va ser el cas a finals del segle xix, quan molts es van instal·lar a les plantacions de Queensland (Austràlia) o Fiji.
Aquesta tendència a la migració, particularment des de les zones densament poblades del nord i el centre de Malaita, s'ha mantingut fins als nostres dies.
L'èxode urbà des de Malaita ha estat especialment intens.
El 70% dels habitants de Honiara, la capital del país, són d'ascendència malaitana.
En la major part dels models constitucionals, s'ha previst que Honiara fos un districte federal independent.
Abans de la crisi política de 1999-2000, el sector formal fora de Honiara, relativament petit, disposava d'una mà d'obra majoritàriament malaitana.
La majoria dels treballadors de les explotacions d'oli de palma de Solomon Islands Plantations Ltd al nord de Guadalcanal eren malaitans.
També ho eren gairebé tots els empleats de la mina Gold Ridge al centre de Guadalcanal i de la fàbrica de conserves de peix Noro a la província Occidental.
Gairebé tots aquests colons van ser expulsats durant la crisi de 1999-2000.
Les diferents companyies que des de llavors han reprès les seves activitats en aquestes zones han establert un acord tàcit amb les comunitats locals segons el qual no poden contractar mà d'obra malaitana.
Per exemple, tot i que és a menys d'una hora en cotxe a l'est de Honiara, l'explotació d'oli de palma rehabilitada al nord de Guadalcanal, ara anomenada Guadalcanal Plains Palm Oil Ltd (GPPOL), no pot enviar camions per reclutar treballadors urbans malaitans ni tan sols per donar-los feina de dia com a recol·lectors ocasionals de fruita per por de les represàlies locals.
Una regla no escrita similar, relativa a la no utilització de mà d'obra malaitana, va prevaldre a la mina Gold Ridge quan va reprendre la producció el 2010 fins al seu tancament el 2014.
El risc és, doncs, que amb una constitució federal, el primer acte de qualsevol govern d'estat a Guadalcanal i a la província Occidental podria ser formalitzar les restriccions de mà d'obra migrant de Malaita.
Per tant, la discussió parlamentària sobre les diverses versions del projecte de constitució federal és motiu de gran inquietud per als malaitans, tot i que sovint es barreja amb l'esperança d'un major desenvolupament de Malaita.
Aquest risc potencial gairebé mai no ha provocat un conflicte obert entre polítics malaitans i no malaitans, tot i que la història postcolonial de les Illes Salomó ha estat sovint marcada pel temor a una concentració de poder en mans de Malaita.
Això ajuda a explicar per què, malgrat gairebé vint anys de deliberacions, la proposta federal mai no ha estat sotmesa a votació parlamentària.
Fins ara, la voluntat d'evitar el conflicte a les Illes Salomó ha comportat la promesa repetida de fer més consultes i deliberacions i ha deixat en un segon pla la decisió final sobre qualsevol constitució federal.
Citació proposada: Fraenkel, J. 2019.