Possiblement el llenguatge radiofònic com a forma d'expressió ha anat sempre de la mà amb els gèneres proposats a l'oient per al seu entreteniment.
Així el radioteatre i la ficció seriada, els programes de participació com ara els consultoris, els concursos, etc., són els que al llarg de la història del mitjà han generat i explotat noves maneres d'explicar que sempre han connectat fortament amb l'audiència.
Ara ja són ben poques les sèries de ficció que es troben a les ones radiofòniques, però en canvi són altres les formes ficcionals i d'entreteniment que es poden escoltar.
Es pot, per tant, sistematitzar aquestes noves formes "ficcionals" i d'entreteniment?
Al costat de les fórmules convencionals ja conegudes (i algunes d'elles en total desús) com ara el teatre radiofònic, el relat radiofònic, la ràdionovel·la i la publicitat (en les seves formes de microrelat o microdramatització), l'autora comenta l'existència de noves fórmules: les àudiodescripcions, les recreacions, els personatges solts, els oients/locutors-personatges i les ficcions perverses.
I proposa una nova tipologia que distingeixi entre dos grans grups de gèneres ficcionals.
Els que es podríen considerar dramàtics, en tant que mostren una acció o trama argumental, i els gèneres que es qualificaríen de narratius, perquè de forma explícita relaten, expliquen, narren una acció o situació.
La diferència entre mostrar i explicar, és a dir, entre dramatitzar i narrar, determina l'ús dels recursos expressius del llenguatge radiofònic.
Les dramatitzacions, que serien les que recollirien la tradició radiofònica teatral en totes les seves formes, necessiten de l'ús de les possibilitats expressives i creatives del llenguatge radiofònic per a la construcció dels personatges, la creació dels diàlegs, la construcció dels escenaris per a l'acció, el disseny de l'estructura argumental, la distribució temporal de la història, etc. Tot són tasques essencials de la ficció dramàtica.
A diferència de la dramatització, per narrar és suficient amb un narrador o personatge que expliqui el què passa.
Pot ser un personatge únic o diversos personatges que no participin directament de l'acció –extradiegètics-, que com a narradors omniscients expliquen què ha passat o què està passant.
Però la principal innovació d'aquest gènere ficcional a la nostra ràdio es troba amb la creació del personatge o "ens ficcional" diegètic, que participa directament de la situació ja sigui explicant o opinant, però sobretot interactuant amb el conductor habitual del programa i els oients.
Aquest personatge o "ens ficcional" és la consolidació com a format de ficció d'una proposta audaç de Xavier Sardà i el seu Sr.
Casamajor, que ha generat una prolífica i estable continuació.
Evidentment aquest format de ficció no explota a fons tots els recursos expressius del llenguatge radiofònic, només l'expressió oral.
Per acabar aquest apartat cal referir-se també a aquells formats radiofònics que si bé no es poden considerar ficció pròpiament s'englobaran sota el paraigües de l'entreteniment.
Possiblement ara està en mans dels concursos, programes participació telefònica, programes d'humor, etc. la supervivència del treball creatiu amb el llenguatge radiofònic.
Aquests programes continuen fent un ús bastant habitual de certs elements com ara la música o els efectes sonora, tant amb finalitats estètiques com dramàtiques o descriptives