L'exili republicà va participar d'una manera activa i destacada durant la Segona Guerra Mundial.
Ja fos a través de voluntaris que s'allistaven a les tropes aliades, ja fos per l'actuació política dels representants dels governs republicans o pel paper decisiu que van tenir en els serveis secrets, la presència de l'exili fou destacada.
L'objectiu era només un: ajudar els aliats a vèncer el feixisme per aconseguir a posteriori la caiguda de la dictadura franquista.
Els dirigents republicans a l'exili tenien esperances que si l'Eix era derrotat els aliats es mostrarien oberts a acabar amb el règim de Franco —amic d'Alemanya i d'Itàlia— i a restaurar la República.
Tanmateix, els dirigents republicans a l'exili estaven enfrontats amb Juan Negrín, socialista i últim president del Consell de Ministres, d'una banda, i amb Indalecio Prieto, també socialista juntament amb el republicà Diego Martínez Barrio —president de la República després de la mort d'Azaña a França el 1940, que consideraven el primer procomunista i responsable de la derrota—, de l'altra.
De fet, la divisió encara era més gran si tenim en compte les intencions de Joan de Borbó i els seus partidaris, que pretenien, des de 1944, una restauració monàrquica i un règim liberal.
Aquestes divisions, el fet de no veure una alternativa unificada a Franco i els temors que tenien britànics i nord-americans que esclatés una nova guerra civil en la qual l'URSS tornés a ser influent a Espanya —i, en el cas del Regne Unit, la defensa dels seus interessos econòmics al país— van determinar que al final no s'intervingués.
I això malgrat les bones paraules i la simpatia que mostraren en diferents moments cap als dirigents exiliats el president Roosevelt, la seva esposa Eleanor o el secretari del Foreign Office britànic Anthony Eden.
Ara bé, no van permetre que el règim ingressés el 1945 a la nova Organització de les Nacions Unides i, posteriorment, se'l va sotmetre a un aïllament diplomàtic.
Republicans amb armes a la mà contra l'Eix
D'altra banda, milers de republicans —entre ells molts catalans— lluitaren contra l'Eix, principalment a França, enrolats a companyies de treball de l'exèrcit, a la legió estrangera o a altres unitats.
Arran de la derrota francesa, molts nodriren la resistència antinazi, especialment al Migdia i la Provença.
Bona part dels republicans catalans i espanyols que foren empresonats pels alemanys acabaren a camps de concentració nazis, 5.000 dels quals moriren allà.
L'octubre de 1944, després de l'alliberament de França, es produí la invasió de la Vall d'Aran amb la intenció de crear un bastió republicà dins l'Espanya franquista, una invasió que, tanmateix, acabà en retirada.
Altres republicans catalans i espanyols lluitaren dins les forces de la França Lliure de De Gaulle, i una companyia de la II Divisió Blindada del general Leclerc, la Novena, va ser la primera a alliberar París el 1944.
També hi hagué republicans catalans i espanyols dins dels exèrcits britànic —enquadrats majoritàriament dins d'una unitat d'enginyers— i soviètic —molts d'ells formaven part d'unitats de sabotatge i guerrilla, encara que també actuaven com a pilots o soldats regulars.
Finalment, cal esmentar la participació d'alguns espanyols en els serveis d'espionatge aliats.
Els mitjans de comunicació i la guerra
Espanya aïllada internacionalment
Oficialitat de l'Spanish COY - Anglaterra, 1942.Arxiu Royal Pioneer Corps Association
Mapa: Espanyols que lluitaren contra l'Alemanya nazi © Jordi Barra