Laia Girós Barrés, directora general de Joventut
Dediquem aquest nou butlletí E-Joventut a reflexionar sobre l'educació en el context d'emergència que ha provocat la COVID-19, amb l'objectiu de posar en relleu fins a quin punt aquesta nova situació, que ja no podem qualificar simplement de conjuntural, accentua les desigualtats socioeducatives.
La reflexió que proposem parteix d'una anàlisi sobre l'educació en el context escolar ─anàlisi especialment oportuna ara que comença un curs ple de canvis derivats de la situació que patim.
Però volem anar més enllà, ja que tota l'educació, entesa en un sentit ampli (els agents educatius formals, informals i no formals), s'ha vist condicionada per la pandèmia i per les mesures que té associades.
I això ha tingut un impacte social molt desigual, que cal tenir en compte en aquesta etapa de represa si volem construir un nou escenari inclusiu, capaç de generar oportunitats socials per a tothom i de compensar les desigualtats estructurals.
Unes desigualtats que ja comencen a l'escola.
En aquest sentit, la substitució de la docència presencial per la docència a distància (amb tasques per fer des de casa) ha reforçat, paradoxalment, la visibilitat de les desigualtats estructurals del nostre sistema educatiu; no només perquè els recursos de les famílies per acompanyar en el procés d'aprenentatge eren desiguals, sinó perquè les necessitats a què els diferents centres educatius han hagut de donar resposta tampoc no han estat les mateixes a tot arreu (ni pel que fa als tipus de necessitats, ni pel que fa al volum de situacions a atendre).
Així doncs, tot i que la segregació escolar no és un fenomen nou, ara ha mostrat amb una virulència especial els efectes que té en termes de reducció d'oportunitats educatives d'infants i joves.
Si tornem a la qüestió dels recursos a l'abast de les famílies, no podem passar per alt l'anomenada bretxa digital, que és una font de desigualtats molt important.
Ho és en termes d'accés a les tecnologies, però també en relació amb la capacitat d'ús de la tecnologia.
L'accés a la xarxa no implica només tenir un domini de les aplicacions o la capacitat de seleccionar, processar i analitzar críticament la informació disponible.
I és en aquest terreny on més s'extremen les diferències socials (també entre escoles).
La realitat actual evidencia que la bretxa digital és una nova expressió de desigualtat i d'iniquitat social des de tres perspectives: l'accés, l'ús i l'apropiació de les tecnologies digitals.
I aquí l'educació té, o hauria de tenir, un paper fonamental per trencar les diverses barreres (socials, econòmiques, de gènere, d'edat... i també cognitives i competencials) que contribueixen a eixamplar aquesta escletxa.
L'educació esdevé clau, perquè les persones que tenen accés al coneixement multipliquen la capacitat per continuar adquirint aprenentatges, mentre que les que no en tenen cada cop queden més apartades de la realitat social i professional i passen a engruixir el col·lectiu que pateix els efectes del que es coneix com a bretxa cognitiva.
Per tant, participar en la societat digital no implica només accedir a la informació, sinó tenir les eines, les habilitats i les estratègies necessàries per transformar-la en coneixement.
En tot aquest context, considerem que cal fer valer el paper de les polítiques de joventut com a polítiques educatives (o, si més no, com a polítiques amb una dimensió educativa molt important).
Un exemple evidentíssim d'això el trobem en el paper central que l'educació en el lleure ha tingut aquest estiu.
Tampoc no és res de nou: s'ha reforçat el rol que sempre ha desenvolupat el sector (especialment el lleure educatiu de base associativa) com a agent compensador de desigualtats.
Però, més enllà de l'educació en el lleure, també cal fer valer la tasca socioeducativa i de proximitat que fan, en l'àmbit local, nombrosos serveis juvenils que generen entorns d'aprenentatge i actuen com a agents d'inclusió, per contribuir a reduir desigualtats i potenciar l'equitat.
Per això cal plantejar-se fins a quin punt hem de continuar concebent els centres educatius com l'espai de socialització d'infants i joves per antonomàsia, o hem de reforçar la interseccionalitat entre l'educació formal, l'educació informal i l'educació en el lleure (tal com hem fet, sense anar més lluny, els darrers mesos, amb un gran esforç de coordinació de tots els agents educatius).
Les experiències educatives i d'aprenentatge es donen en sectors i entorns molt diversos ─lluny dels espais formatius institucionalitzats─, i en aquest cas les polítiques de joventut parteixen amb un cert avantatge, perquè ja fa temps que treballen aquests espais més perifèrics.
Un últim element de reflexió que volem posar sobre la taula des d'aquest butlletí és la importància del treball en xarxa i del lideratge del món local.
Un treball en xarxa per tenir un horitzó compartit sobre què implica educar i per alinear, d'acord amb aquest horitzó, els esforços del màxim nombre d'agents i espais educatius (centres escolars, entitats de lleure, associacions juvenils i culturals, clubs esportius, serveis socials, comunitats religioses...).
En aquest sentit, no volem deixar de fer referència a la creació recent ─amb motiu de la pandèmia─ de la Taula de Governança de l'Educació en el Lleure, com a espai de participació de tots els actors interpel·lats en la cocreació de les activitats de lleure educatiu 2020.
La Taula ha estat un instrument transversal de governança compartida en què han participat, a més del sector del lleure, les entitats municipalistes, les organitzacions sindicals, els departaments d'Educació, d'Interior i de Salut i diverses entitats del tercer sector.
La Taula ha demostrat que és una eina útil i eficaç per construir consensos i establir línies conjuntes de treball, raó per la qual li donarem continuïtat i esdevindrà un espai estable de diàleg i coordinació.
Volem fer-hi referència perquè ens sembla un molt bon exemple de treball en xarxa, de suma d'actors i de responsabilitats compartides.
Quant al lideratge del món local, entenem que els municipis han d'assumir l'impuls de les polítiques socioeducatives des de la proximitat, malgrat que hi ha ─en som ben conscients─ notables limitacions competencials i pressupostàries.
La proximitat de l'Administració local a les famílies i l'existència de canals per detectar la vulnerabilitat social han de servir, en coordinació amb altres agents educatius, per arribar als infants que tenen pitjors condicions d'educabilitat i per fer front a unes situacions de risc que s'han aguditzat per l'increment de la pobresa i la precarietat, però també per les dificultats de conciliació de moltes famílies.
Per això, caldrà reforçar els programes d'acompanyament a l'estudi (reforç escolar, impuls lector, mentories, etc.) i, probablement, redefinir-los, amb l'objectiu d'aconseguir més connexió amb l'escola i contribuir d'una manera més eficaç a assolir l'èxit educatiu.
Finalment, amb la mirada posada encara en el lideratge i la implicació del món local, cal tenir present que, encara que l'escola torni, no ho farà exactament en els mateixos temps ni amb els mateixos espais que hi havia fins ara.
I, en aquest cas, els recursos municipals (biblioteques, espais esportius, centres cívics, programes de lleure...) tornen a tenir un paper molt important i poden contribuir decisivament a ampliar les oportunitats educatives dels infants ─especialment dels que estan patint més els efectes per causa de la situació excepcional que vivim.
Totes aquestes són qüestions que mirem de recollir en aquest butlletí.
Però, com hem dit tantes altres vegades, els recursos i els materials que hi trobareu volen ser, només, un primer pas per esbossar possibles respostes i per contribuir a aportar idees a un gran debat de fons.
Un debat que no és nou, però que ara ha irromput amb més força que mai i que, evidentment, tindrà continuïtat.