Resum: La perspectiva d'oferir una solució positiva al dret d'autodeterminació i de regular-lo constitucionalment suposa un pas ineludible en l'apropament entre la tradició liberal demòcrata i el patriotisme republicà.
Com més democràtiques són les societats, com més s'avança en la igualtat material, com més es reconeix la diversitat nacional, més ens apropem a la cultura republicana i federal, atès que donem la paraula a las nacions reals sense discriminació ni dominació internes i externes.
És necessària una interpretació republicana i federal de l'autodeterminació per aconseguir donar un gir de cent-vuitanta graus en el tractament dels conflictes nacionals dins les democràcies liberals.
El temps de les decisions sobiranistes i unilaterals ha passat, en la mesura que les constitucions democràtiques inclouen i regulen la plurinacionalitat i el principi federal, com ara el reconeixement i la via de l'acord, respectivament, entre nacions des de la igualtat.
Professor titular de Dret Internacional Públic de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: Les conseqüències de la pertinença d'Espanya a la Unió Europea no estan ben plasmades a la Constitució.
Tan sols cal recordar que les comunitats autònomes no es mencionen a l'article 93 quan fa referència expressa als afers europeus.
L'objecte d'aquest article és examinar, en la pràctica actual, dues de les qüestions europees derivades de l'adhesió espanyola que preocupen a les comunitats autònomes, en tant que la seva autonomia política resulta notablement afectada.
D'una banda, l'actuació de les comunitats autònomes davant les instàncies jurisdiccionals de la Unió Europea, degut al fet que no poden defensar judicialment les seves competències davant d'una norma comunitària que
els afecti amb la mateixa facilitat amb què ho fan els poders centrals de l'Estat.
Perquè la seva legitimació en el contenciós comunitari no és privilegiada i, per tant, són moltes dificultats amb les quals es troben per impugnar els actes dels quals no són destinatàries.
I, d'altra banda, la responsabilitat autonòmica en l'àmbit intern derivada de l'incompliment del dret comunitari, perquè són les comunitats autònomes que s'han de fer càrrec de les conseqüències de les infraccions que els siguin imputables.
Addicionalment, a l'últim apartat s'assenyala com queden regulats aquests dos temes en les reformes dels estatuts d'autonomia ja vigents o en tràmit d'aprovació, i molt particularment en el cas de Catalunya, a fi i efecte de contrastar si allò que es recull als estatuts casa bé amb el règim jurídic i la pràctica seguida en les dues qüestions seleccionades en aquesta investigació.
Resum: L'objecte del treball és analitzar la incidència de les reformes recents dels estatuts d'autonomia en els sistemes electorals de les comunitats autònomes, partint de les disposicions substancials (paritat, debats electorals) i de procediment (màxima rigidesa per a l'aprovació de les lleis electorals) que incorporen.
Els nous estatuts d'autonomia evidencien una doble desconfiança: la primera, enfront de les Corts Generals i el seu producte normatiu, la Llei orgànica del règim electoral general, per la seva intensa regulació de les eleccions autonòmiques; i, la segona, enfront del mateix Parlament autonòmic, al qual limiten de dues maneres: a) incorporant a l'Estatut bona part del que hauria d'haver estat el contingut de la llei electoral; i, b) mitjançant la "trampa del consens", exigint un altíssim grau d'acord entre els grups parlamentaris per aprovar o modificar la llei electoral, fet que amb tota probabilitat impedirà que els canvis es realitzin, ja que hi estarà en joc el futur polític i institucional dels grups implicats.
Com a resultat d'aquests dos factors de suma (l'aplicació als comicis autonòmics de 116 articles de la LOREG i de les disposicions incorporades als estatuts d'autonomia) i un de resta (l'escassa innovació, dins de les possibilitats existents, del legislador autonòmic), les lleis electorals de les comunitats autònomes seguiran sent textos redundants, reglamentaris i minimalistes.
Així doncs, tenim nous sstatuts d'autonomia, però seguim amb vells sistemes electorals.
Professora titular de Dret Constitucional de la Universitat de Barcelona
Resum: Una de les novetats més significatives que incorporen els nous estatuts d'autonomia són les anomenades declaracions o cartes territorials de drets del ciutadà.
El treball té com a objecte la seva anàlisi des de dues perspectives diferents però complementàries.
Des d'una òptica més general, es tracta de fer una síntesi dels arguments que s'han utilitzat per part de la doctrina constitucionalista espanyola a favor o en contra d'aquests nous continguts estatutaris, tractant de posar en relleu com, en qualsevol cas, cap d'aquests són determinants per concloure sobre la inoportunitat o inconstitucionalitat de les declaracions estatutàries de drets.
Des d'una vessant més concreta, es duu a terme un examen més detallat del contingut d'aquestes cartes: el marc normatiu en què s'insereixen en els nous textos estatutaris, quins drets apareixen proclamats i quines són les garanties amb les quals els recents estatuts n'han envoltat la proclamació.
Com a conclusions, l'estudi posa de manifest, per una part, la plena conformitat de les cartes amb la naturalesa i funció que desenvolupen els estatuts en l'Estat autonòmic.
I, per l'altra, com aquestes cartes constitueixen normes que, de cara al ciutadà, complementen els drets constitucionals i els actualitzen amb nous continguts.
Resum: En aquest treball, l'autor examina, tenint en compte la competència estatal de l'article 149.1.1 CE, el paper que tenen els drets fonamentals en l'Estat de les autonomies.
A partir de la doctrina del Tribunal Constitucional sobre la competència de l'Estat per regular les condicions bàsiques que garanteixin la igualtat en l'exercici dels drets fonamentals per als ciutadans en el conjunt del territori de l'Estat, nega que els drets fonamentals es puguin considerar una matèria competencial, subjecta a repartiment territorial, i els ubica en la Constitució global en regular les posicions jurídiques fonamentals dels ciutadans.
La igualtat bàsica dels ciutadans és en el contingut constitucional dels drets, el qual ha de ser idèntic a tot el territori de l'Estat, sens perjudici de la competència de les comunitats autònomes per regular-ne l'exercici (igualtat en la diversitat); i l'Estat central és competent només per fixar els procediments i les organitzacions que assegurin aquesta identitat dels drets en el conjunt de l'Estat (unitat en la igualtat).
Resum: Vint anys després de la Llei de la ciència, s'examina el marc normatiu i organitzatiu actual de la investigació científica a Espanya bo i proposant una reflexió sobre les seves particularitats.
Amb aquest propòsit, l'article examina, primer, les normes que delimiten les competències científiques de l'Estat, de les comunitats autònomes, de les entitats locals i de les universitats, davant de la jurisprudència constitucional i de les últimes reformes estatutàries.
I sistematiza, esprés, per la seva tipologia formal i el seu objecte material, les normes dictades en exercici de les seves competències respectives, com també les formes organitzatives de l'Administració científica.
D'aquesta anàlisi s'infereix un cert mimetisme i paral·lelisme entre els ordenaments autonòmics i l'estatal, possiblement causat per la seva articulació normativa i l'escassa coordinació i convergència de les polítiques científiques.
Per això, l'estudi s'atura finalment en les normes que exigeixen aquesta coordinació i col·laboració interadministrativa i en els òrgans i els procediments mitjançant els quals es podria articular millor, alhora que repassa algunes iniciatives polítiques recents amb què es pretén superar aquest dèficit de col·laboració.
Responsable de l'Àrea de Desenvolupament Autonòmic de l'Institut d'Estudis Autonòmics i professora associada de Dret Administratiu de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: L'Estatut d'Autonomia de Catalunya ha reforçat, per una banda, la noció de competència exclusiva i, per l'altra, ha apostat clarament per impulsar mecanismes de col·laboració i participació en l'exercici de les competències.
L'article es centra en l'estudi de la tècnica de la participació de la Generalitat en l'exercici de competències estatals.
La participació, a diferència de la col·laboració interadministrativa, respecta la titularitat estatal de la competència però introdueix un mecanisme de flexibilitat en l'exercici.
Parteix d'un acord bilateral, expressat per l'Estatut como a norma paccionada i remet a l'Estat la concreció del mecanisme (informes, convenis, organismes bilaterals, consorcis).
Alhora, reflecteix el principi democràtic vinculat al dret de representació i d'audiència que correspon a la Generalitat en la mesura que l'exercici de les competències estatals pot afectar l'àmbit competencial.
L'Estatut de 2006 abunda en la utilització d'aquest mecanisme, en especial pel que fa a les competències relatives a les infraestructures del transport, que davant la rigidesa en l'aplicació dels criteris constitucionals (qualificació d'interès general, àmbit territorial i afectació d'altra comunitat autònoma) es proposen fórmules més respectuoses amb les competències autonòmiques i que, en molts casos, a la pràctica, ja s'estaven aplicant.
Professor titulat de Dret Constitucional de la Universitat Autònoma de Barcelona
Resum: L'article presenta algunes propostes encaminades a fer del Parlament de Catalunya una institució més central en el procés polític.
Després d'analitzar el sentit que pot tenir l'expressió "crisi dels parlaments" en les societats actuals, s'exposen les modificacions jurídiques del nou Estatut i del Reglament de 2005 en la línia modernitzadora de la institució parlamentària.
Però, en aquest objectiu, queden problemes per resoldre i possibilitats d'actuació.
Els autors proposen algunes mesures que poden ser polèmiques: reducció del nombre de diputats, reforçament dels representants respecte als grups, contractació de professionals no juristes, política de comunicació activa, estudis parlamentaris multidisciplinaris, entre d'altres.
Professora titular de Dret Administratiu de la Universitat de Barcelona
Resum: En l'actualitat, les institucions jurídiques de protecció pública dels menors estan regulades en normes dictades a l'empara del títol competencial legislació civil.
En aquest treball s'exposen les raons per les quals això ha estat així.
El legislador català va seguir el camí que, poc abans, havia traçat el legislador estatal; de fet, el legislador estatal a través d'aquesta via buscava, i en bona part ho va aconseguir, unificar, uniformar i incorporar la regulació d'aquesta matèria al denominat Dret comú.
Aquest procés de "civilització" d'una activitat de naturalesa administrativa ha plantejat distorsions, des d'una certa disminució de les garanties dels ciutadans davant l'Administració fins una inseguretat jurídica notable.
Per això seria procedent desfer el camí recorregut i tornar a "administrativitzar" l'actuació de les administracions en matèria de protecció de menors.
Ara és en marxa a Catalunya un procés de reforma de la legislació en matèria de protecció pública els menors.
Per una banda, en el marc del Departament de Justícia, s'elabora l'avantprojecte de llei pel qual s'aprovarà el llibre segon del Codi civil de Catalunya, en què es regula la protecció dels menors.
Paral·lelament, en el Departament d'Acció Social i Ciutadania s'ha iniciat el procés per dictar una nova Llei reguladora de la infància i l'adolescència.
En aquests textos legals es regularan, doncs, les institucions públiques i privades de protecció dels menors i se n'establirà el règim jurídic.
Al Codi civil haurien de quedar regulades les institucions juridicoprivades de protecció dels menors, a l'empara del títol competencial legislació civil (art. 129 EAC).
En canvi, les institucions juridicopúbliques de protecció dels menors haurien de regular-se en normes administratives, a l'empara del títol competencial serveis socials i protecció pública de menors (art. 166 EAC).
Això no obstant, en la mesura que les institucions privades i públiques de protecció de menors s'interrelacionen, una i altra normatives hauran de complementar-se.
Res a dir que una llei civil contingui normes administratives; aquest no és el problema.
La qüestió és establir amb claredat el règim jurídic de les institucions juridicopúbliques de protecció de menors.
L'actuació de l'Administració en matèria de protecció pública de menors ha de quedar sotmesa al Dret administratiu, en la mesura que l'Administració actuï com a poder públic, és a dir, en exercici de les prerrogatives que l'ordenament li reconeix per satisfer interessos públics, com ara la protecció de la infància.