La realitat de la Catalunya Central és àmplia i diversa.
Els 144 municipis conformen un territori particular, genuí i característic que s'impregnen d'indrets fantàstics, històries apassionants i, sobretot, diversitat de situacions: no és el mateix ser alcaldessa d'un municipi de 100 habitants que d'un de més de 5.000.
Permeteu-me que us parli dels primers.
Quan escolto les preocupacions del conjunt de càrrecs electes locals, realitats municipals, els seus projectes... no puc evitar sentir admiració, orgull i la sensació que alguna cosa hem de fer, com a poble, com a país.
La nostra realitat territorial majoritària són els municipis petits, sense ànim d'entrar en el debat de què és i què no és un petit municipi; els que ho són, ho saben.
Són part important de la nostra història i, indubtablement, ho han de ser del nostre futur.
Són aquells que permeten que existeixi un Barcelona, un Manresa, un Vic, un Manlleu... però que, en molts casos, tenen dificultats manifestes per avançar en el seu dia a dia.
Des del Govern de la Generalitat cada cop prenem major consciència d'aquesta realitat i, evidentment, cal fer un esforç per adaptar les polítiques públiques d'àmbit i relleu nacional a les necessitats i oportunitats dels imprescindibles protagonistes de la Catalunya Central d'avui: els petits municipis.
Els governs d'aquests municipis tiren sal a les carreteres quan ha de nevar, fan les memòries per obtenir subvencions i atenen les demandes dels ciutadans i ciutadanes de manera directa i eficaç.
Són municipis molt vius, amb gran potencial i projecció, però amb una necessitat evident de muscular l'estructura interna.
Per poder pensar en el demà cal tenir un present estable.
Evidentment, una de les moltes possibilitats de millora passa per la mancomunació de serveis i aquí entra en joc el paper de les administracions supramunicipals.
Hi haurà qui, en exercici teòric d'allunyament del territori i amb falta de sensibilitat vers les realitats que conformen les comunitats humanes vigents, us pot arribar a argumentar la supressió d'ens municipals.
Deixeu-me que em posicioni clarament en que aquesta no és una solució possible o, si més no, recomanable en el nostre entorn.
Es poden mancomunar serveis sense perdre la identitat, la sobirania i l'autonomia local dels municipis.
Cal preservar una part molt rellevant de la nostra essència com a país.
Que un poble tingui pocs habitants no el fa poc esperançador, ni poc útil ni poc viu.
En molts casos es produeix el contrari: gran caràcter i grans dosis d'identitat.
Molts d'ells, tot i ser considerats petits, agrupen una gran quantitat d'associacions, tradicions, projectes... molt més gran, proporcionalment, que altres amb molts més habitants.
Qui no ha sentit, alguna vegada, una persona anunciar, orgullosa, que és de poble?
Som un país que portem intrínseques la igualtat d'oportunitats i la diversitat; per tant, és indispensable assegurar la vida als petits municipis.
No s'han de fer grans polítiques, només oferir igualtat de condicions per a tot el territori català, ja sigui amb concurrència competitiva de subvencions específiques per a municipis petits, la prestació de serveis mancomunats de qualitat i, sobretot, escoltant les persones que hi viuen, que coneixen, de primera mà, el seu context més immediat.
Amb aquesta voluntat neix la jornada "País Petit, Petits Municipis" que es celebrarà el proper 7 de març a Manresa, a la seu de la Generalitat a la Catalunya Central.
Un espai dedicat a governs de petits municipis, de diàleg, de construcció i, sobretot, de reconeixement.
No perquè el necessitin sinó perquè s'ho han guanyat, no amb ànim assistencialista sinó empoderador.
La força ja la tenen, només els falta l'acompanyament.