projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Els esdeveniments decisius de l'abril de 1931 –les eleccions municipals i la posterior proclamació de la república– van convertir l'històric dirigent catalanista Francesc Macià, de conspirador pertinaç contra la monarquia espanyola, en polític pragmàtic, en home d'Estat i, sobretot, en el governant més popular i carismàtic del seu temps.
Els darrers dos anys i mig de la vida d'en Macià, esdevingut president de la Generalitat de Catalunya, van contribuir, com res no ho havia fet abans, a la forja del mite més poderós de la història recent de Catalunya.
Amb un estil directe per arribar a les persones, el president va saber treure partit de la seva imatge i de la fascinació personal que produïa en les multituds, les quals li manifestaven la seva adhesió entusiasta arreu on anava.
Les visites oficials que el president Francesc Macià va fer a viles i ciutats de Catalunya des del mes de maig de 1931 fins uns mesos abans del seu traspàs el dia de Nadal de 1933, són un bon indicador per a copsar tant el seu carisma personal com l'expectació i les adhesions incondicionals que suscitava.
Les visites oficials eren les sortides o viatges per la geografia del país que es programaven en caps de setmana, especialment el diumenge, i que tenien com a finalitat "seguir els pobles de Catalunya per a fer-me càrrec del sentir del poble català", segons les seves pròpies paraules.
Els primers desplaçaments, els de l'any 1931 i part de 1932, corresponen a la campanya a favor de l'Estatut.
Potser, són les visites amb més contingut polític (l'aplec de Bon Repòs, la primera visita a Manresa amb motiu de la commemoració–aniversari de les Bases de Manresa, etc).
En aquestes visites les gernacions van a rebre o a veure a "l'il·lustre patrici fill de la nostra terra" o a "l'Avi" Macià.
Més endavant, ja aprovat l'Estatut de Núria, les visites oficials esdevenen més institucionals.
Macià és el president de la Generalitat i, cada vegada més, se'l rep com a tal.
Si bé les visites no perden la component política tenen, tot sovint, la finalitat d'inaugurar nous serveis públics (–escoles i hospitals, en particular–), de visitar centres econòmics i de producció industrial (les mines de Súria, la cooperativa del vidre de Mataró, etc.), o d'anar a veure, el desembre de 1932, les destrosses de la riuada i les inundacions a les comarques gironines.
L'"Avi" Macià, el governant més popular i carismàtic del seu temps
Document del mes: desembre 2018
Auca amb quaranta-vuit estampes acolorides (1800?).
El document d'aquest més és una auca de quaranta-vuit vinyetes acolorides i numerades.
S'hi representen diversos animals que habiten en medis aquàtics; des de peixos i crustacis, fins a amfibis i rèptils.
Va ser impresa a començaments del segle XIX a la impremta d'Ignasi Estivill al carrer Bòria de Barcelona, una de les impremtes més destacades de l'època, juntament amb la de Josep Piferrer.
La composició tradicional de l'auca era de quaranta-vuit estampes acompanyades cadascuna de versos aparellats formant un rodolí.
En un inici, feien referència a diferents episodis històrics o llegendes.
Més endavant, a finals del segle XVIII, apareixen nous temes de representació com per exemple els animals, l'esport, jocs o festes populars; que tenien una voluntat més didàctica.
Diversos estudis atribueixen el seu origen en un conjunt de tauletes de ceràmica del segle XV.
Tanmateix, el precedent més clar el trobem en un joc d'atzar del segle XVI, molt semblant a l'actual joc de l'oca.
La impressió d'auques es va convertir en un negoci per a moltes impremtes com la d'Ignasi Estivill, una impremta familiar que va ser fundada per ell mateix i, uns anys més tard, regentada pel seu fill Ignasi Estivill i Cabot.
Aquest darrer, va establir el taller al carrer Bòria l'any 1816.
A partir del segle XIX, la impremta es va especialitzar en la impressió d'auques, elaborades a partir de gravats antics, i romanços de cec per vendre als mercats setmanals.
L'auca és un gènere molt arrelat a la cultura popular catalana, ja que és una manifestació del seu folklore.
Originàriament, les seves imatges eren xilografies, i això l'ha convertit en l'exemple més representatiu de l'estamperia catalana i del seu gravat popular.
Aquesta auca, concretament, pertany al fons Pere Grañén i Raso de l'Arxiu Nacional de Catalunya, dins el qual hi trobem un total de 1.121 auques, entre altres documents.
La vida en el medi aquàtic, motiu d'una auca del segle XIX
Constitució provisional de la República Catalana.
Aquest mes, el document protagonista de la nostra secció és la Constitució provisional de la República Catalana de la qual va ser ponent Josep Conangla i Fontanilles (director del Centre Català de l'Havana) i que es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
Es tracta d'un document constitucional formulat a iniciativa de Josep Conangla i Fontanilles, qui va proposar l'any 1927 a Francesc Macià, líder del partit independentista Estat Català, la creació d'una Assemblea Constituent per plantejar la reestructuració de l'independentisme català i per redactar un text constitucional per Catalunya.
Amb aquest objectiu, les delegacions del Separatisme Català (tant les provinents de Catalunya com les que hi havia a l'estranger) es van reunir a la ciutat de l'Havana des del 30 de setembre fins al 2 d'octubre de 1928.
El projecte de la Constitució va ser presentat a l'Assemblea Constituent del Separatisme Català i aprovat el dia 2 d'octubre de 1928.
Aquest text se'l coneix com la Constitució de l'Havana, inspirada en la Convenció de Guaimaro (1869), d'on va sortir la primera constitució cubana.
Està dividida en 36 títols i 302 articles, que tenen com a objectiu definir els principis fonamentals i els ideals segons els quals es governaria la República Catalana.
La intenció primera del document que presentem era proclamar davant la resta del món la voluntat de Catalunya d'independitzar-se de l'Estat espanyol usant mitjans revolucionaris.
Definia Catalunya com una república independent, democràtica i liberal, establia el vot universal i secret, l'elecció indirecta dels caps de l'estat i una única cambra parlamentària.
Preveia, també, la separació entre església i estat, i l'eliminació de la divisió provincial a favor de les comarques.
Declarava el català com a única llengua oficial, i plantejava que «tot vestigi públic del període de domini espanyol » fos suprimit.
Establia la igualtat de gènere davant la llei.
No acceptava els títols nobiliaris i incloïa un petit programa socialista que beneficiava les classes treballadores.
També recollia la possibilitat de crear una confederació amb Espanya o Portugal, sempre que el pacte fos renovat cada sis anys i Catalunya disposés d'una diplomàcia pròpia.
Arran d'aquesta assemblea a l'Havana, es va crear el Partit Separatista Revolucionari de Catalunya, que va agafar la Constitució Provisional com a text base d'actuació política, es va refermar el rol de Francesc Macià com a líder del moviment independentista, així com l'Estat Català va esdevenir eina de combat per a la defensa de la República.
Aquesta Constitució tenia caràcter provisional mentre no estigués en condicions de poder ser aplicada.
Però això no es va esdevenir perquè la República Catalana proclamada per Francesc Macià, el 14 d'abril de 1931, només va tenir efecte durant cinc dies.
Independentisme revolucionari: 90 anys de la Constitució de l'Havana
Butlletí de l'Arxiu Nacional de Catalunya, núm. 9 (Octubre, 2004), p.
Document del mes: setembre 2018
S'hi poden veure, amb molt detall els elements edificats.
El document escollit per aquest mes és un plànol de Cardona publicat l'any 1745 dins de The History of England en el que es representa el plantejament de l'atac que els exèrcits borbònics (la monarquia francesa i l'espanyola) van efectuar a les darreries del 1711 contra el castell de Cardona, defensat pels exèrcits austriacistes aliats (catalans, austríacs, italians i suïssos).
El títol, la llegenda i els topònims son en anglès, llengua del seu editor, Nicolas Tindal.
El plànol va ser gravat per Isaac Basire, un prolífic i reconegut gravador de l'època.
Tindal va ser el traductor i continuador de The History of England que havia iniciat l'historiador francès Paul de Rapin.
La seva aportació comprèn tres volums que abasten des del regnat de Jaume VI (1603-1625) fins al de Jordi I (1714-1727).
El castell de Cardona ha passat a la història de Catalunya per haver estat el darrer baluard de les llibertats catalanes: "una fortalesa mai vençuda per la força de les armes".
Durant els 34 dies de setge que van seguir els atacs representats en aquest mapa, els francesos van bombardejar la fortalesa de Cardona i van intentar accedir al castell excavant túnels, però tots els intents van ser fallits.
Finalment, les tropes aliades van aconseguir trencar el setge i foragitar els borbònics, que van haver d'emprendre la retirada malgrat comptar amb els oficials francesos de més reconeixement i amb el cos d'enginyers militars més preparat de l'època.
La repercussió més directa de la resistència de Cardona el 1711, va ser conservar les opcions de l'exèrcit austriacista en la Guerra de Successió, mantenint intacta la rereguarda barcelonina.
De fet, el setembre de 1714, mentre tot el país estava derrotat, només resistien Barcelona i Cardona.
I només quan Barcelona es va rendir el dia 11, es va pactar la capitulació de Cardona que es va fer efectiva una setmana després.
Les condicions de la capitulació de Cardona, signada per José Francisco Carrillo de Albornoz y Montiel, comte de Montemar, i per Manuel Desvalls, governador de la plaça, van possibilitar la marxa dels oficials i membres de la guarnició a l'exili, encara que alguns no hi van ser a temps, ja que els pactes assolits no van ser respectats per Felip V. Amb la derrota dels catalans es va iniciar un llarg període de repressió sobre la població.
El document d'aquest mes es troba dins de la col·lecció Barella de cartografia dipositada a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
Cardona, el baluard de les llibertats catalanes durant la Guerra de Successió
"És quan dormo que hi veig clar" de J. V. Foix, editat en una plaqueta (un fulletó de [12] pàgines amb solapes i sobre), il·lustrada expressament per Joan Miró i tramesa com a salutació i comunicació de les vacances d'estiu de Filograf.
Empresa de Ricard Giralt Miracle, a l'Avinguda Príncep d'Astúries, 14 de Barcelona.
S'inclou una separata de difusió de Filograf.
El document d'aquest mes és una "plaqueta" editada l'any 1975 per Filograf.
Instituto de Arte Gráfico, empresa dirigida per Ricard Giralt Miracle, amb l'objectiu de saludar i celebrar l'arribada de l'estiu.
El terme 'plaqueta' és un gal·licisme que defineix una petita edició: un fulletó de paper sense gaire gruix, sovint desplegable, i amb un contingut literari.
Ricard Giralt Miracle (Barcelona, 1911-1994) va ser un dels dissenyadors gràfics i tipògrafs més reconeguts de la segona meitat del s.
Instituto de Arte Gráfico a Barcelona l'any 1947, un estudi de disseny i taller d'arts gràfiques, reunits en un mateix espai tal com anhelava el seu fundador i director, des d'on va promoure una profunda renovació de la tipografia i va crear diversos alfabets, calidoscopis i plaquetes.
El seu fill, Daniel Giralt-Miracle, descriu les plaquetes que el seu pare va dissenyar com "unes publicacions petites que solen reproduir un vers, i en les que desenvolupa un llenguatge personal, poètic i creatiu.
A través de les tècniques tipogràfiques busca un punt de connexió entre la lírica, la poesia visual, el collage, el fotomuntatge, la tipografia experimental, la bibliofília i l'esperit d'avantguarda".
Entre els anys 1953 i 1989, va distribuir aquestes edicions entre els seus clients i amics com a felicitació o salutació de Nadal, tardor o de vacances d'estiu.
Les plaquetes van esdevenir un dels signes d'identitat més característic de la seva labor professional, i és on més lliurement va poder mostrar la seva capacitat creativa.
La plaqueta que us mostrem, és un fulletó de [12] pàgines amb solapes i sobre.
Ricard Giralt Miracle proposa un diàleg entre la ploma i el pinzell de dos artistes catalans: el poeta J. V. Foix, amb el poema És quan dormo que hi veig clar; i la il·lustració de Joan Miró, que va fer expressament per a aquesta publicació, a petició de Ricard Giralt Miracle.
A més a més, inclou una separata en la que s'expliquen els treballs que l'empresa du a terme, remarcant-ne el disseny creatiu i l'experiència de més de vint-i-cinc anys.
Aquesta plaqueta, juntament amb d'altres de similars, es troba al fons ANC1-1253-N33/Ricard Giralt Miracle, a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
La major part de l'obra gràfica i de la biblioteca personal de Ricard Giralt Miracle, es troba al Museu del Disseny de Barcelona.
Un diàleg entre la ploma i el pinzell de dos artistes catalans
Cartells de la lluita antivenèria.
El cartell de l'esquerra ha estat creat entre els anys 1925-1937.
El de la dreta pertany a la Direcció General de Salut de Catalunya i va ser creat l'any 1938.
El document que us presentem aquest mes són dos cartells de l'època de la II República que ens adverteixen de les malalties venèries: "Acude volando al médico competente en cuanto notes el menor síntoma sospechoso" i "El flagell veneri afecta cruelment la mare i l'infant.
Cureu-vos!", ambdós són cartells de lluita oficial antivenèria.
La lluita antivenèria exemplifica l'anhel de la societat per canviar i millorar certs aspectes de la vida diària, no només tècnics i econòmics, sinó també en termes de salut i educació.
Gràcies a aquest desig de millora, es van posar en marxa diverses campanyes amb l'objectiu de reformar les polítiques de salut.
Tanmateix, el decret de la lluita antivenèria no no va ser aprovat fins el 1933.
La situació geogràfica de Barcelona la va convertir en un enclavament d'accés fàcil per a la gent immigrant i una ciutat de pas per als errants que sovint ja arribaven infectats a la ciutat comtal, sense oblidar-nos de la prostitució, que era la principal font de contagi.
Per fer front a aquesta situació, la Generalitat de Catalunya va dur a la pràctica un conjunt d'intenses mesures arreu del territori, per tal de prevenir els contagis i guarir la gent infectada.
En aquest context, també podeu observar un altre cartell amb instruccions per prevenir malalties venèries (1925-1937).
Arreu del territori català es van establir centres d'assistència sanitària pública, coneguts com "centres de lluita", dedicats exclusivament al tractament de les malalties infeccioses de transmissió sexual.
La majoria d'aquests dispensaris es van establir a Barcelona on, pel seu gruix demogràfic, es lliurava la major batalla contra aquest tipus de malalties.
L'ordre de cessament voluntari (1934) d'una auxiliar del Centre de Lluita de Lleida en el que es comunica el seu trasllat, és un testimoni d'aquesta preocupació de l'Administració Pública per aquestes noves mesures.
Catalunya fa front a les malalties venèries durant la II República
Bon hipotecari de la Comunitat de Regants – Sindicat Agrícola de l'Ebre.
El document d'aquest mes és un bon hipotecari emès el 1908 per la Comunitat de Regants – Sindicat Agrícola de l'Ebre.
Aquesta societat va ser creada el febrer de l'any 1907 gràcies a la iniciativa de les persones interessades en el reg de les terres situades als marges del riu Ebre.
A la reunió de la Junta General hi van assistir 99 propietaris posseïdors de 37.218 jornals de terra que, en una iniciativa històrica per al desenvolupament del territori, van decidir hipotecar-se per a concórrer a la subhasta per a la concessió pública de la canalització de les aigües de l'Ebre.
La Comunitat de Regants que va resultar l'adjudicatària, va cedir la construcció i explotació dels canals de la dreta i de l'esquerra de l'Ebre a la Real Compañía de Canalización y Riegos del Ebro.
L'obra va costar 17 milions de pessetes, que la Comunitat de Regants va fer front mitjançant l'emissió de 340.000 bons hipotecaris al portador per valor de 50 pessetes cadascun.
Aquests bons podien reportar interessos i ser amortitzats segons les condicions explicades al seu revers.
El contracte va estar vigent fins l'any 1966, època en què la Companyia el va liquidar i va assumir-ne la gestió completa del canal.
Aquest document forma part de la Col·lecció Francesc Cabana d'història de l'empresa catalana conservada a l'Arxiu Nacional de Catalunya i és consultable en línia.
340.000 bons hipotecaris per fer front al contracte amb la Real Compañia de Canalización y Riegos del Ebro
Cartells de la Guerra Civil a Catalunya.
El document d'aquest mes són dos cartells provinents de la Col·lecció Pau Mercadé de l'Arxiu Nacional de Catalunya.
Ambdós cartells daten del començament de la Guerra Civil espanyola i van estar executats per artistes afiliats al Sindicat de Dibuixants Professionals de Catalunya, una entitat sense vinculació a cap partit polític que va tenir una activitat fonamental durant la guerra produint cartells de propaganda i coordinant la publicació de periòdics i revistes que d'altre manera haguessin desaparegut.
La Guerra Civil va ser el moment de màxim esplendor del cartellisme català i, precisament en aquest aspecte, el bàndol republicà va ser el clar vencedor gràcies a l'entusiasme, a la creativitat i convicció de les proclames que defensaven.
No s'ha d'oblidar que en aquells moments gran part de la població era analfabeta i, per tant, es necessitava que els missatges fossin molt visuals i clars per tal que arribessin a tothom.
El primer cartell, obra de Lorenzo Goñi (1911-1992), per al Partit Socialista Unificat (PSU) i per a la Unió General de Treballadors (UGT), mostra un conjunt de soldats i forces de seguretat en perfecta formació sota un cel ple d'avions alhora que reclama "més homes, més armes i més munició per al front", missatge que evidencia la permanent penúria de medis que patia l'exèrcit popular republicà.
Per altra banda, el segon cartell, de Martí Bas i Blasi (1910-1966), fet per a la Unió General de Treballadors (UGT), presenta un camperol que porta espigues de blat en una mà i una falç a l'altra.
El missatge és clar, ja que insta als camperols a treballar durament el camp per tal de proveir d'aliments als qui els ha tocat lluitar per defensar la seva llibertat.
Cada cartell fa referència a un tema diferent, però ambdós casos evidencien un mateix aspecte: l'escassetat que es patia durant el conflicte bèl·lic.
De fet, s'han conservat molts altres cartells de temàtiques similars, ja que durant la guerra la mancança d'aliments i de recursos va ser un greu problema que va afectar a tota la població.
Com es pot apreciar, la força de les imatges dibuixades en aquests tipus de cartells anava més enllà dels elements estètics i donava a conèixer la realitat social i política que es vivia en aquella època, per això esdevenen una font d'informació molt valuosa per a l'estudi de la societat durant el conflicte bèl·lic espanyol.
L'escassetat durant la Guerra Civil a través dels cartells de propaganda
Nomenament de Felip II a favor de Lluís de Requesens i Zúñiga com a lloctinent del Capità General de la Mar, per tal de dirigir les operacions navals a la batalla de Lepant.
CAT ANC1-960-T-685/ Arxiu del Palau-Requesens
El document d'aquest mes és el nomenament reial atorgat per Felip II a favor del català Lluís de Requesens i Zuñiga per tal que aquest passés a ser el lloctinent del Capità General de la Mar, Joan d'Àustria.
Lluís de Requesens (1528-1576), descendent d'una de les famílies més importants de la noblesa catalana, i cavaller de l'Orde de Santiago, era un dels homes de confiança del rei Felip II gràcies a l'amistat que els unia des de petits.
Des de la mort del seu pare, va ser el Comanador de Castella, alhora que exercia de diplomàtic.
El 1561 va passar a ser ambaixador d'Espanya davant de la Santa Seu, càrrec que va aprofitar per influir en l'elecció d'Antonio Michele Ghiselieri com a Papa amb el nom de Pius V. Però, eren tals les seves habilitats militars, que al 1568 el rei va decidir alliberar-lo de les obligacions diplomàtiques i nomenar-lo lloctinent i tutor del seu jove germanastre, Joan d'Àustria, que en aquells moments acabava de rebre el càrrec de Capità General de la Mar.
En el document del nomenament, emès el 22 de març a Madrid, el rei li concedia els més amplis poders.
A partir d'aquell moment, Lluís de Requesens es va dedicar enterament a la carrera militar esdevenint una peça clau per a les victòries de la corona en la rebel·lió d'Alpujarras (1568-1571) i a la batalla de Lepant (1571).
Posteriorment, el rei el va nomenar governador de l'estat de Milà i el 1573 substituí al Duc d'Alba com a governador dels Països Baixos amb l'objectiu de pacificar el territori, però la mort el sobrevingué al 1576 abans d'aconseguir-ho.
El 1884 el seu retrat s'incorporà a la Galeria de catalans il·lustres.
El document es troba dins del fons Palau-Requesens, a l'Arxiu Nacional de Catalunya, un dels fons nobiliaris més importants dels que es conserven avui dia a Catalunya i un imprescindible per conèixer la Catalunya nobiliària de l'època Moderna i les seves connexions amb la monarquia Hispànica i Europa.
Un català il·lustre al capdavant de la flota vencedora de la batalla de Lepant (1571)
Auca sobre la història de la Guerra d'Àfrica.
El document d'aquest mes és una auca amb quaranta-vuit rodolins de dos versos cadascun que fan un relat històric de la Guerra d'Àfrica de 1859.
Aquest conflicte armat entre el Regne d'Espanya i el Sultanat del Marroc es va iniciar quan el president del govern espanyol, el general Leopoldo O'Donnell, després d'anys de diversos atacs a les ciutats de Ceuta i Melilla, va proposar al Congrés dels Diputats la declaració de guerra al país veí.
Va esdevenir llavors un procés d'efervescència patriòtica que no es donava des de la Guerra d'Independència, i la societat espanyola va acollir la guerra amb entusiasme.
A Catalunya i el País Basc es van establir centres de reclutament de voluntaris i des de Barcelona va partir un terç comandat pel general Prim amb els objectius d'envair Tetuan i el port de Tànger.
Sis mesos després se signava a Tetuan el tractat de Wad-Ras que posava fi al conflicte i declarava a Espanya vencedora i al Marroc l'únic culpable.
Tanmateix, la guerra va tenir un cost molt elevat en relació a l'escàs benefici que va proporcionar, ja que no va servir ni per aconseguir més territori ni per guanyar prestigi a nivell internacional.
Es va tractar d'una "guerra d'honor" que pretenia emmascarar la situació de l'Espanya de l'època.
Gravada i dibuixada per Celestí Sadurní i Deop, l'auca va ser publicada per la impremta de Llorens, amb el número 38, el mateix any de la victòria.
Actualment es conserva dins del fons de Pere Grañén i Raso de l'Arxiu Nacional de Catalunya.
Una guerra "d'honor" per emmascarar la situació política interna d'Espanya