Neix el 21 de setembre de 1895 al carrer de la Creu dels Molers, 87, filla d'Ignasi Jaquetti Sardà, obrer especialitzat de la construcció, i de Maria Isant Torra, mestressa de casa.
Tenia quatre germans que van morir petits.
Gràcies a la previsió i al suport dels pares podrà desplegar l'aptitud natural que l'encaminava a l'estudi, la música i la poesia.
El 19 de setembre de 1910 ingressa a l'Escola Normal de Barcelona.
Vivia amb la mare al carrer de Sant Pau, 73, 3r.
El pare torna de Cuba abans d'iniciar-se el curs 1913-1914.
El títol superior de mestra l'obté el 30 de juny de 1914.
Comença de mestra al parvulari del carrer de la Unió, 28, i porta colònies d'estiu a Santa Coloma de Farners (1915), Olesa de Montserrat (1916) i Banyoles, aquestes, com a directora (1917).
Hi és unes setmanes, passades les qual demana l'excedència perquè es alumna oficial dels Estudis Normals de la Mancomunitat i no vol perdre el curs.
Abans, però, inicia a Vilaplana el primer recull de cançons del seu historial, el febrer de 1922, responent així a la primera Crida de l'Obra del Cançoner Popular de Catalunya, empresa cultural que acabava de fundar el mecenes Rafael Patxot i Jubert.
Havia cursat estudis a l'Escola Municipal de Música i al Conservatori del Liceu.
El 31 de desembre de 1922 presenta al I Concurs de l'Obra del Cançoner el recull «Cançons populars catalanes.
Lema: Les velles cançons, dolces i belles».
Entre 1920 i 1924 treu el batxillerat per lliure a l'«Instituto de Segunda Enseñanza de Barcelona».
Gairebé al mateix temps assisteix als Estudis Normals de la Mancomunitat, que conclou el curs 1923-1924.
La formació adquirida li permet d'oferir lliçons particulars, tant a domicili com a casa seva, que ara és al carrer de Casanova, 116, 4r.
Comença a fer petites col·laboracions en revistes que signava «P. de Castellvell».
Proses poètiques i poemes de «P. Castellvell», que prefiguren l'estil característic de Palmira Jaquetti, apareixen a la revista Marinada de Palamós l'octubre de 1922, del febrer a l'abril de 1923 i el juliol de 1924.
El 28 de març de 1924 mor Ignasi Jaquetti.
La primavera de 1925 s'examina de les primeres assignatures de Filosofia i Lletres a la Universitat de Barcelona, carrera que culminarà l'octubre de 1927 amb el Premi extraordinari de Llicenciatura, Secció de Lletres.
El 9 de juliol de 1925 comença la tasca per a l'Obra del Cançoner, acompanyada de la mestra Maria Carbó i Soler.
Eren les primeres dones que la institució enviava en missió de recerca.
Semblava una temeritat en aquella època.
El 3 de gener de 1926 exposen totes dues l'experiència viscuda a l'Institut de Cultura de la Dona, i del 2 de juliol al 2 de setembre tornen a sortir de recerca, al Pallars i la Conca de Tremp: 1.412 document.
El curs 1926-1927 Palmira entra de professora ajudant interina a l'Institut Balmes.
De l'1 al 9 de gener de 1927 visita, amb Maria Carbó, Sant Feliu de Guíxols, localitat natal del Sr.
Patxot, de qui venia la idea de fer-hi una prospecció curta de cançons: 160 documents.
El 27 de juny es casa a la basílica de Montserrat amb el belga Henri Daoust.
Henri Daoust (Stembert, Verviers [Valònia], 30 de novembre de 1906 - Ciudad de México, 23 de juliol de 1982), havia estudiat Belles Arts i tenia publicat al seu país, com a «Henry d'Aoust de Landrecy», l'opuscle poètic XXV chansons à ma mie (Verviers, Imp.
Palmira l'havia conegut practicant idiomes per correspondència.
L'endemà del casament surten a recollir cançons al Pallars i a la Ribagorça, fins al 31 d'agost: 1.600 documents.
Del 25 al 28 de desembre de 1927 el matrimoni fa treball de camp a Torroella de Montgrí i l'Estartit: 58 documents.
La missió conjunta al Pallars, de l'1 de juliol al 19 d'agost de 1928, s'interromp per una malaltia de Palmira.
Tot i així, arriben als 1.400 documents.
Del 23 de desembre al 2 de gener de 1929 exploren Torroella, l'Escala, Pals i Verges: 174 documents.
Del 29 de juny al 4 de setembre de 1929, van a la Ribagorça: 1.374 documents.
Durant la petita missió de Nadal a l'Escala, del 24 al 30 de desembre, Palmira té el gust de saludar Catarina Albert i Paradís, Víctor Català.
L'any següent, del 20 d'agost al 21 de setembre de 1930, reprenen la recollida a Verges i rodalia: 507 documents.
El domicili conjugal segueix al carrer de Casanova, 116.
En algun moment de 1930 la veïna del 5è 2a., Josepa Bosch, filla de Fornells de la Selva, de 65 anys, comunica a Palmira 24 documents, cedits a l'Obra del Cançoner (Carpeta C-211).
Maria Carbó torna a acompanyar-la, del 27 de juny al 27 d'agost, a la Ribagorça i el Pallars: 1.111 documents.
Si més no, l'Enric s'havia exclòs de la feina, prou feixuga.
El 31 d'octubre passa a l'Institut Maragall d'encarregada interina de la càtedra de Francès en substitució de la titular, que feia estudis a l'estranger.
El 22 d'agost de 1932 guanya per oposició la càtedra de Francès de l'Institut de Calataiud.
És important de recalcar que «això havia estat una profunda escissió amb el meu marit» (Palmira Jaquetti, «Intent de fer-me jo mateixa una fitxa», inclòs per Roser Matheu dins «La vida i l'art de Palmira Jaquetti (1895-1963)», a Quatre dones catalanes, Barcelona, Fundació Salvador Vives Casajuana, 1972, p.
Enric veia amb mals ulls tant la carrera docent com les aspiracions literàries de Palmira.
Privada de publicar versos, vessava tot l'afany poètic a les Memòries del Cançoner.
Per això tenen més de prosa poètica que d'informe etnogràfic.
A l'octubre l'Enric d'Aoust ingressa a l'Escola Normal de la Generalitat com a professor especial d'anglès i d'alemany.
El 14 de febrer de 1933, el Ministerio de Instrucción Pública l'agrega, sense causar baixa a Calataiud, a l'Institut-Escola de la Generalitat, establert a l'antic Palau del Governador del Parc de la Ciutadella.
S'hi incorpora el primer dia de març.
El 13 de juny de 1933 el Ministerio l'anomena catedràtica numerària de Llengua francesa de l'«Instituto Nacional de Segunda Enseñanza de Reus» (actual INS Gaudí), trasllat merament formal perquè la Generalitat l'envia l'1 d'octubre al nou Institut-Escola Pi i Margall.
El sentit pedagògic de Palmira s'adiu perfectament amb els ideals de modernitat de l'Institut-Escola.
Del 27 d'agost al 27 de setembre de 1933 visita Setcases i Tregurà amb Mercè Porta i Pino, antiga alumna seva i bibliotecària de l'Institut de Cultura i Biblioteca Popular per a la Dona: 558 documents.
Del 21 de juny al 18 de juliol de 1934 explora amb Mercè Porta Molló, Prats de Molló i Pardines.
Aquí conclou, sobtadament, l'abundosa contribució de Palmira Jaquetti a l'Obra del Cançoner Popular de Catalunya.
Cau malalta el 6 d'octubre, poliartritis, anquilosament d'articulacions que li havia de deixar seqüeles cròniques.
L'operarà, més d'una vegada, el Dr.
Josep M. Vilardell i Permanyer, cap del Servei de Cirurgia Ortopèdica de l'Hospital de la Santa Creu i Sant Pau.
Aquest comentari, recollit per la seva biògrafa Roser Matheu, insinua la culpabilitat del marit: «Palmira veié, per fi, la veritat; la sentí en la pròpia carn malmesa per a sempre, sentí com els metges que la operaven, exclamaven, dolguts: "Esos hombres"» ( Quatre dones catalanes, Barcelona, Fundació Salvador Vives Casajuana, 1972, p.
Vindran mesos d'internament, amb el consol d'algunes amistats, entre les quals destaquen el seu antic professor i mentor Carles Riba, Clementina Arderiu i Rafael Patxot.
L'Enric, que ha iniciat una relació amb l'alumna de l'Escola Normal Carme Siegrist Ruiz, se'n desentén de seguida, centrar en l'amor de refresc i la carrera pictòrica.
Exposa per primer cop, a la galeria Syra, el 20 d'abril de 1935.
Per la finestra de l'hospital, Palmira mira els nens que juguen al carrer.
Se sent reconfortada aleshores escrivint, no tan sols versos intimistes, sinó també poemes i cançons per a infants, que són la gènesi de futures publicacions.
Arriba la separació domiciliària.
Palmira i la mare es muden a l'Avinguda de Sabino Arana, 1, 4t.
Sabino Arana, després General Sanjurjo, és l'actual Pi i Margall.
El 24 d'abril de 1937 la Sala Especial de Divorcis de l'Audiència de Barcelona decreta el divorci de Palmira Jaquetti i Enric d'Aoust.
Del 18 al 30 de juliol Palmira descansa en un balneari de Tona.
Escriu, passeja ajudada d'un bastó i aplega alguna cançó popular.
L'11 d'octubre la Generalitat l'autoritza a efectuar treballs folklòrics a Prats de Molló, però acaba de reincorporar-se al Pi i Margall i el director prefereix que atengui les classes.
Torna a l'activitat laboral, l'octubre del 1937, amb la mobilitat reduïda.
Viu lluny de l'Institut, puja a les aules de la quarta planta amb l'ascensor espatllat i ha d'aguantar allà dalt les alarmes de bombardeig.
Durant el mes de maig de 1938 publica L'Estel dins la llar a Edicions "Oasi", 400 exemplars.
S'exhaureix de seguida i té crítiques excel·lents.
El 19 de juliol li notifiquen que no cobrarà les despeses de la recerca que projecta a Prats de Molló.
Malgrat tot, hi va no pas per recollir cançons, sinó a refer-se.
Aquell hivern publica poemes al setmanari Meridià, núms.
El 14 de gener publica al darrer número de Meridià el poema «Tinc una ala a cada mà».
Dotze dies després les tropes franquistes prenen Barcelona.
El Règim clausura l'Institut-Escola Pi i Margall.
Tot i que una ordre ministerial del 3 de novembre de 1939 l'adscriu al nou Institut Montserrat, d'ensenyament femení, «interín se habilita local para el Instituto "Montserrat"» prestarà serveis a l'Institut Verdaguer, successor de l'Institut-Escola del Parc.
Es veu sotmesa també a l'ineludible expedient de depuració política, resolt el maig de 1941 amb pèrdua d'havers i inhabilitació per a càrrecs directius i de confiança.
Maria Isant mor a començaments d'abril de 1939, minada per la Guerra i per les vicissituds adverses que ha anat passant la seva filla.
L'any 1940 fa una missió voluntària a Setcases, Manyanet, Anglès i la Vall d'Aran, tot confiant que es reprengui tard o d'hora l'Obra del Cançoner.
D'ara endavant farà llargues vacances a Salardú (1940-1944) i a Arties (1944-1962), que serà com a casa seva.
Gran part de la poesia de Palmira posterior a la Guerra és feta a Arties, mirant el Montarto.
L'agost de 1940 Enric d'Aoust marxa a Mèxic, casat amb Carmen Siegrist, i s'hi estableix definitivament, dedicat a la pintura.
Malalt de càncer, mor el 23 de juliol de 1982.
Palmira institueix el costum de remetre poemes de felicitació nadalenca.
La situació no millora gens, ni a Espanya ni a Europa: «No llegeixo ni penso llegir mai més diaris.
He tancat definitivament tots els llibres d'Història perquè no en penso res de bo.
M'acosto cada cop més a la Natura, l'obra de Déu.»
(Carta de 1942 a Maria Antònia Salvà, Biblioteca Lluís Alemany del Consell de Mallorca).
Aquí té resposta l'interrogant de Roser Matheu: «pujada en un ambient laic, mancant-li el fonament i el suport d'una religió, ¿com va arribar a una fe tan sòlida i ardent?»
( Quatre dones catalanes, Barcelona, Fundació Salvador Vives Casajuana, 1972, p.
El 16 d'abril de 1942 pren possessió de la plaça de catedràtica agregada de Francès de l'«Instituto Nacional de Enseñanza Media Montserrat», provinent del Verdaguer.
L'alta com a numerària del centre porta data del 17 d'octubre, després d'haver obtingut el trasllat de Reus, per concurs.
Juventud), il·lustracions d'Elvira Elias i Cornet.
Les circumstàncies obliguen a editar en castellà.
Després traurà les lletres catalanes i el llibre Mis canciones (navideñas).
Higini Anglès, 493 cançons de diferents llocs d'Espanya i d'Amèrica llatina recollides en set asils de Barcelona («Misión M12»).
Aquest any, o poc després, Palmira s'adhereix al grup cultural Miramar.
El 1946 s'inscriu a la Secció de Literatura de l'Ateneu Barcelonès.
N'és sòcia fins l'any 1949 i torna a donar-s'hi d'alta, de manera breu, el 1952.
Freqüenta la biblioteca i els actes culturals de l'entitat.
El mes d'abril intervé a l'«Asamblea Nacional de Músicos» convocada a Madrid.
El 1948 llegeix poemes a les sessions catalanistes del Passatge Permanyer, 17 de Barcelona.
I el 25 de setembre disserta a Reus sobre «Cançons, poesia i prosa de la muntanya» ( Ritmo, a.
XIX, núm. 216 [novembre-desembre, 1948], p.
El 1949 publica Roda de Nadals (Tip.
En algun moment d'aquesta etapa (1947?) es trenca un fèmur.
Per consell de l'amiga Maria Vila i Comaposada, filla del geògraf Pau Vila, acull a casa Guillermina Jeggle i Soler (n.
Barcelona, 13/2/1932), la mare de la qual havia mort quan tenia 9 anys.
El pare, Guillermo, treballava a la masia Can Berenguer de Llavaneres, propietat de Maria Vila.
Palmira la prendrà com a filla adoptiva.
L'estiu de 1950, gràcies a una borsa de viatge del Govern francès, esquiva els obstacles administratius i fa vacances a França i a Suïssa, on visita Rafael Patxot.
El 12 de juny de 1951 el Tribunal Eclesiàstic de la Diòcesi de Barcelona li concedeix «el divorcio perpetuo, manente vinculo ».
El 1952 participa als Jocs Florals de la Llengua Catalana que se celebren a Tolosa de Llenguadoc i publica Trenta cançons nadalenques per a cant i piano (Imp.
El 1953 publica Cançons de caramelles per chor d'homes, quartet vocal o chor mixte a dues, tres i quatre veus (Imp.
J. García Gelabert) i els Goigs de sant Pelegrí Arties (Imp.
Carles Riba la recomana per al número 95 de la revista Ínsula, dedicat a Catalunya.
El 1955 guanya, per «Elegies de la solitud», la Flor Natural als Jocs Florals de la Llengua Catalana de celebrats el 8 de maig a San José de Costa Rica.
El 1956 presenta «La comptina», estudi de cantarelles infantils, al VIIIè Congrés Internacional d'Estudis Romànics de Florència.
El 1957 assisteix a Heidelberg al VII Congrés de l'Associació Internacional de Llengües i Literatures Modernes.
El 1958 aporta la comunicació «Apport à l'Hydronymie du Val d'Aran» al VIè Congrés Internacional d'Onomàstica de Munic.
Publica poemes «A la Verge de Montserrat» ( Serra d'Or [44, juliol, 1958]) i és premiada als Jocs Florals del Círculo Catalán de Madrid i als Jocs Florals de la Llengua Catalana de Mendoza (Argentina).
Redacta també «Intent de fer-me jo mateixa una fitxa», inclòs per Roser Matheu a Quatre dones catalanes, Barcelona, Fundació Salvador Vives Casajuana, 1972, p.
El 1959 llegeix al IXè Congrés Internacional de Lingüística Romànica de Lisboa una «Contribution à la syntaxe de l'aranais» i es presenta als Jocs Florals de París.
El 1961 s'edita ella mateixa el Poema de Santa Llúcia.
El 10 de setembre recull la Viola d'Or als Jocs Florals de la Llengua Catalana que se celebren a l'Alguer.
Havent tornat de Sardenya pateix una greu hemorràgia intestinal.
Operació i quatre mesos de baixa laboral.
El 25 de novembre fa testament i nomena hereva universal Guillermina Jeggle Soler.
L'abril de 1962 assisteix, a Estrasburg, al Xè Congrés Internacional de Lingüística i Filologia Romàniques i fa la conferència «La chanson populaire catalane» al Musée d'ethnographie de Genève sense aportar-hi exemples de l'Obra de Cançoner, per respecte a la voluntat del senyor Patxot.
El 8 de maig de 1963 pateix un accident mortal d'automòbil al terme dels Monjos mentre viatjava amb l'afillada Guillermina i l'antiga alumna Anna Guitart Folit, conductora del vehicle.
Guillermina fa donació de la biblioteca i el piano de Palmira Jaquetti a la Institució Rosa Sensat i al Conservatori Municipal de Música de Barcelona, respectivament.
El 1973 deixebles i amics li reten homenatge a l'Ateneu Barcelonès, el dia 12 de maig.
Salardú i Arties col·loquen plaques que la recorden.
El 1974, del 22 a 24 de setembre té lloc a la Vall d'Aran un Festival Homenatge amb la col·locació d'una placa a l'Estanh Clòto de Baish.