El conseller de Justícia a petició del de Política Territorial i Obres Públiques ha tramès a aquesta Comissió Jurídica Assessora l'Avantprojecte de Llei d'infraestructures hidràuliques de Catalunya a fi de dictaminar-lo abans de la seva aprovació definitiva per part del Consell Executiu.
L'Avantprojecte consta d'una exposició de motius vint-i-set articles una disposició addicional tres disposicions transitòries i tres disposicions finals.
L'objecte de l'Avantprojecte segons diu l'exposició de motius és "establir els mecanismes de finançament de les diverses categories d'infraestructures hidràuliques que s'hi contenen tot atenent les circumstàncies que concorren en cadascuna d'elles com son l'interès més o menys general de l'obra la importància del cost d'inversió en relació amb el rendiment obtingut per unitat de recurs aprofitat i la capacitat de generació de recursos econòmics dels diferents usuaris finals de les instal·lacions.
L'Avantprojecte segons diu l'exposició de motius considera separadament les obres d'infraestructura general (l'endegament de rius la defensa contra riuades i la xarxa primària sense distribució domiciliaria) i les obres d'infraestructura de regadiu.
Aquestes últimes han de finançar-se amb els recursos pressupostaris ordinaris de la Generalitat.
Per contra pel que fa a les obres d'abastament i d'infraestructura general l'Avantprojecte d'acord amb la política seguida per nombrosos països del nostre entorn fa suportar a l'usuari de l'aigua fonamentalment d'abastament i industrial el cost total del servei en totes els seus aspectes.
D'acord amb aquesta concepció l'Avantprojecte estableix com a instrument específic per a fer-se càrrec del cost d'execució un cànon d'infraestructura hidràulica que es conforma com un tribut de la Generalitat que participa de la naturalesa jurídica dels impostos.
L'estructura de l'articulat de l'Avantprojecte és la següent:
– Títol preliminar sense rubrica (articles 1r i 2n)
– Títol primer obres hidràuliques d'infraestructura general i abastament (art. 3 a 23) subdividit: en els capítols següents:
– Títol segon promoció i execució de regadius (art. 24 a 27).
La disposició addicional pretén adequar els actuals cànons de regulació i tarifa d'utilització de l'aigua (art. 106 de la Llei d'aigües) a l'aplicació del cànon d'infraestructura hidràulica i deixar només subsistents les exaccions per a fer-se càrrec dels costos d'explotació de les noves instal·lacions ja finançades.
Les disposicions transitòries regulen les matèries següents: 1.
Situació dels cànons i tarifes corresponents a obres ja existents finançades amb aportacions totals o parcials a càrrec de l'Administració hidràulica; 2.
Aplicació del règim d'aportacions fixat per les obres de nova implantació d'infraestructura de regadiu a les actuacions que cal dur a terme en les zones que hagin estat declarades d'interès nacional d'acord amb la legislació vigent en matèria de promoció de regadius i 3.
Manteniment del seu règim específic de finançament per a les obres iniciades abans de l'entrada en vigor d'aquesta Llei.
Les disposicions finals es refereixen a la no aplicació d'una part de la Llei de 7 de juliol de 1911 a l'aprovació pel Consell Executiu d'una taula de vigències i a la facultat de l'òrgan de govern per a dictar les normes que siguin necessàries per al desplegament dels preceptes de la Llei que es projecta.
I. D'acord amb la Constitució espanyola l'Estatut d'autonomia de Catalunya disposa que la Generalitat té competència exclusiva en matèria d'aigües intracomunitàries; és a dir d'aprofitaments hidràulics canals i regadius quan les aigües corrin íntegrament per dins de Catalunya (art. 9.16) i en l'exercici d'aquesta competència exclusiva correspon a la Generalitat segons escaigui la potestat legislativa la potestat reglamentària i la funció executiva inclosa la inspecció (art. 25.2).
Aquesta Comissió Jurídica Assessora ha analitzat àmpliament l'abast d'aquesta competència en el Dictamen 13/1989 sobre l'Avantprojecte de llei d'ordenació regional de l'abastament d'aigua a l'àrea de Barcelona d'acord amb la doctrina establerta pel Tribunal Constitucional.
La Generalitat d'acord amb la CE (art. 156.1) gaudeix d'autonomia financera per a acomplir i exercir les seves competències d'acord amb els principis de coordinació amb la hisenda estatal i de solidaritat entre tots els espanyols; però l'exercici de la seva competència financera ha d'ajustar-se a allò que estableix la Llei orgànica 8/1980 de 22 de setembre –LOFCA– (art. 157/3 CE i disposició addicional 7a EAC).
Constitueixen la hisenda de la Generalitat en primer lloc els rendiments dels impostos que ella mateixa establirà (art. 44.1 EAC).
Aquest poder tributari està limitat pels principis i criteris constitucionals recollits a l'article 31.1 CE (d'igualtat i progressivitat que en cap cas no tindrà abast confiscatori) que vinculen el legislador tributari en el moment d'articular qualsevol tipus de gravamen; però la jurisprudència (STC 49/1982 de 14 de juliol i 83/1984 de 24 de juliol) considera que la diferència de pressió fiscal per l'existència de tributs propis és una conseqüència o parteix del nivell de serveis que els ciutadans de cada comunitat autònoma es vulguin atorgar; és a dir que depèn de la seva voluntat autonòmica exercida a través de la seva potestat tributària.
Des de molt antic les normes que han de regir els elements estructurals dels tributs han de ser normes primàries o legals per a evitar imposicions arbitràries i procurar el tractament uniforme dels ciutadans davant les càrregues tributàries.
Aquest principi de legalitat tributària que serveix el d'igualtat abans esmentat ha estat recollit a l'article 50 de l'EAC: «Correspon exclusivament al Parlament la potestat pròpia de la Generalitat d'establir i exigir els impostos taxes i contribucions especials com també la fixació de recàrrecs.»
La remissió a la llei que fa l'article 31 de la CE s'ha de fer extensiva a la llei autonòmica.
El tribunal Constitucional ha reiterat l'observança del principi de legalitat.
La reserva de llei ha estat recollida també per la Llei 10/1982 de 12 de juliol de finances públiques de Catalunya: «Seran matèria de llei del Parlament de Catalunya les qüestions financeres següents:... b) L'establiment la modificació i la supressió dels tributs i recàrrecs...» (art. 5).
La gestió recaptació liquidació i inspecció dels seus propis tributs correspondrà a la Generalitat la qual disposarà de plenes atribucions per a l'execució i organització d'aquestes tasques sens perjudici de la col·laboració que pugui establir-se amb l'Administració tributària de l'Estat especialment quan així ho exigeixi la naturalesa del tribut (art. 46.
D'acord amb les consideracions precedents i atès que la creació del cànon d'infraestructura hidràulica i del seu recàrrec local es projecten amb normes de rang legal i com veurem més endavant la regulació tributària s'ajusta als principis i criteris constitucionals es pot concloure que en principi l'Avantprojecte també en aquesta matèria és conforme amb l'ordenament constitucional i estatutari.
Atès l'objecte de l'Avantprojecte hauria convingut conèixer prèviament el parer d'altres departaments de la mateixa Generalitat (el d'Economia i Finances i el d'Agricultura Ramaderia i Pesca principalment) ja que la nova disposició regula un tribut i afecta també la matèria de regadius.
Sembla que pel que fa al cànon hi ha hagut alguna intervenció del Departament d'Economia i Finances reflectida en les variacions introduïdes en aquesta matèria en el text sotmès a dictamen respecte a un primer esborrany de març de 1989 que també s'hi adjunta; però si hagués estat així caldria haver-ho fet constar expressament.
Novament aquesta Comissió Jurídica Assessora es veu obligada a cridar l'atenció de l'Administració activa sobre la conveniència que els expedients es remetin complets amb els antecedents les justificacions i els informes obtinguts (art. 3 del Reglament de 9 de maig de 1986) i si tenen per objecte com en aquest cas disposicions generals que incloguin els estudis i els informes previs les consultes lliurades les observacions i les esmenes que es formulin i tots els documents i les dades que siguin d'interès per a conèixer el procés d'elaboració de la norma o que puguin facilitar-ne la interpretació (art. 129 de la Llei de procediment administratiu –LPA–).
Aquesta documentació i una memòria complementària –que si de cas convindria aportar a posteriori– es poden considerar necessàries en relació amb algunes de les matèries objecte de regulació en l'Avantprojecte per a la seva millor comprensió.
Com ha recordat aquesta Comissió Jurídica Assessora en alguns dels seus dictàmens les seves funcions d'assessorament són únicament les de caire jurídic i en cap cas no corresponen a aquesta Comissió el judici polític ni el d'oportunitat (art. 13.1 de la Llei 3/1985 de 15 de març).
En conseqüència resta fora del present Dictamen la consideració d'aquest aspecte de l'Avantprojecte de llei principalment en allò que es refereix a la procedència de la creació i ara per ara del cànon d'infraestructura hidràulica com a ingrés específic del règim economicofinancer de les obres i actuacions hidràuliques d'infraestructura general i abastament.
b) Que la legislació estrangera (principalment la francesa) també recull figures impositives anàlogues a les de l'Avantprojecte.
c) Que els recursos naturals per capita a les conques de Catalunya són de 500 m3/habitant-any quan la mitjana espanyola és de 2.924 m3/h-any i a la conca del riu Ebre arriben a 6.737 m3/h-any i que aquesta dada comporta per tant la necessitat de dur a terme al nostre país infraestructures hidràuliques no exigides en altres llocs.
d) Que la Asociación Internacional de Derecho de Aguas (AIDA) va recomanar el 1976 que «la fixació del preu de l'aigua s'haurà d'utilitzar cada vegada més com un procediment de distribució dels costos de l'Administració entre els usuaris de l'aigua».
V. Hi ha un règim economicofinancer de les actuacions hidràuliques a Tarragona.
Segons la Llei 18/1981 d'1 de juliol es destina a l'abastament urbà i industrial dels municipis de Tarragona un cabal equivalent al recuperat amb el « Plan de obras de acondicionamiento y mejora de la infraestructura hidráulica del delta del Ebro » amb el límit màxim de 4 m3/s (art. 1).
Aquest cànon s'incrementa en la part proporcional dels costos de conservació i manteniment de les instal·lacions compartides amb les comunitats de regants (art. 3.3).
Els estatuts de l'ens o consorci concessionari d'aigües per als ajuntaments i indústries de Tarragona van ser aprovats d'acord amb l'article 2.1 de la Llei 18/1981 pel Ministeri d'Obres Públiques i Urbanisme el 26 de desembre de 1984 i definitivament pel Consell Executiu de la Generalitat el 7 de febrer de 1985.
Aquests estatuts regulen el règim financer segons el qual el pagament de l'aigua serà a càrrec de cadascun dels consorciats els quals faran efectius els costos fixos en proporció als cabals assignats i els variables en proporció a les seves preses reals (art. 18).
Les empreses industrials consorciades cooperaran a l'efectivitat de les aportacions dels ajuntaments destinades a obres i instal·lacions aportant la quantitat de set pessetes per metre cúbic de l'aigua que tinguessin assignada procedent de la concessió (art. 19.2).
També es preveu una subvenció de la Generalitat per als municipis (art. 19.3).
Aquest nou abastament d'aigua ha estat inaugurat el 31 de juliol de 1989.
L'Avantprojecte de llei no exclou aquest règim especial de la Llei 8/1981 del seu àmbit d'aplicació.
No obstant això diu que seran deduïdes de la quota del cànon d'infraestructura hidràulica les quantitats satisfetes pel cànon de derivació de l'aigua establert en l'art. 3.1 de la Llei 18/1981 sobre actuacions en matèria d'aigües a Tarragona (art. 12.2.b) i que «les obres iniciades abans de l'entrada en vigor d'aquesta Llei mantindran en el decurs de la seva execució el règim específic de finançament que tinguessin aprovat» (disposició transitòria tercera).
Sembla que la solució arbitrada en l'Avantprojecte per a aquesta concurrència de normes no és la més adequada perquè no resol totes les qüestions que la seva aplicació plantejarà.
Per tant se suggereix una revisió que hauria de portar a concretar més l'abast d'aplicació de la nova Llei a les actuacions en matèria d'aigües a Tarragona regulació objecte de la Llei 18/1981 simplificant en tot cas els mecanismes estructurats a l'Avantprojecte sotmès al dictamen d'aquesta Comissió Jurídica Assessora i evitant el risc d'impugnació.
Analitzem a continuació el contingut d'alguns dels articles de l'Avantprojecte que mereixen una atenció especial.
Són disposicions directives amb una finalitat introductòria que integren el títol preliminar al qual podria afegir-se la rúbrica «disposicions generals».
L'article 1r es refereix a l'objecte de la Llei.
Amplia la descripció feta a l'exposició de motius (establir mecanismes de finançament) amb la programació (la qual cosa és encertada) i amb la promoció matèria aquesta última que no apareix regulada posteriorment llevat quan es fa referència als regadius (art. 24 a 27).
És encertada la substitució –operada en la segona versió d'aquest article 1r– de «planificació» per «programació» perquè així no es produeix confusió amb els plans de conca a què es refereix la legislació d'aigües (art. 38 i següents de la LA i 70 i següents del Reglament de 29 de juliol de 1988).
Aquesta substitució comporta rectificar a l'exposició de motius (paràgrafs 3r i 7è) l'al·lusió al pla d'infraestructures.
Aquest article 1r també regula l'àmbit d'aplicació de la Llei.
Recordem ací allò dit al fonament 5 d'aquest Dictamen.
Així mateix caldria tenir en compte que el Decret de 14 de novembre de 1958 (convalidat amb força de llei per la Llei 15/1959 d'11 de maig) va establir un règim economicofinancer específic (que inclou un cànon de millora) en relació amb l'abastament que constitueix el seu objecte.
Les categories o grups d'obres hidràuliques estan ben estructurades a l'article 2n.
Malgrat que l'Avantprojecte s'anomena «d'infraestructures hidràuliques» la regulació de les obres d'aquesta naturalesa es pot qualificar de minsa; es redueix a aquesta estructuració i a poc més.
Es podia haver aprofitat aquesta avinentesa per a fer una normativa d'aquestes obres que són de la competència de la Generalitat (art. 9.13 i 16 EAC).
Una vegada abandonat el terme «planificació» referit a les instal·lacions hidràuliques no cal parlar en aquest article de «plans» malgrat la referència a « planes de obras y servicios » continguda a l'article 10 de la LEF.
Regula l'anomenat amb un nom massa llarg «Programa d'obres hidràuliques d'infraestructura general i abastament».
Se suggereix reduir-lo a "Programa d'obres hidràuliques».
Aquest programa instrument fonamental per a l'aplicació del règim financer de la Llei ha de contenir no solament les obres de la Generalitat sinó també les de competència local que hagin de ser objecte de relacions de cooperació; malgrat que aquest caràcter omnicomprensiu no queda clar en aquest article així apareix a l'incís final del paràgraf 2 de l'article 4t.
El seu període màxim de duració és de cinc anys però es preveu una revisió que incorpora cada any les estimacions corresponents a una anualitat més amb la qual cosa la programació té continuació i permanència i respon a la tècnica que a Itàlia s'anomena gràficament de « scorrimento ».
Encertadament es preveu una participació de les entitats locals afectades en l'elaboració del programa però manca preveure l'encadenament d'aquest programa amb el Pla director d'inversions locals de Catalunya que és l'instrument bàsic de la cooperació econòmica per a la realització de les obres i els serveis de competència municipal i té com a finalitat assegurar en tot el territori de Catalunya la prestació integral i adequada dels serveis municipals (art. 169 de la Llei 8/1987 de 15 d'abril municipal i de règim local de Catalunya).
L'afegit de l'incís final del paràgraf 2 («La participació es referirà especialment a la inclusió en el Programa d'actuacions que puguin determinar l'establiment del recàrrec regulat en la secció 3a del capítol II») requereix una nova redacció perquè en aquest supòsit la participació de l'entitat local afectada caldrà que sigui necessària i directa i no a través de les associacions de municipis.
Amb aquest article es crea com a ingrés específic del règim economicofinancer de les infraestructures hidràuliques de Catalunya el cànon d'infraestructura hidràulica semblant al cànon de sanejament regulat als articles 39 i següents del Decret legislatiu 1/1988 de 28 de gener.
L'Avantprojecte ha tingut en compte aquesta exigència i en els articles següents regula el fet imposable (art. 8è) la base (art. 10è) el tipus de gravamen (art. 11è) i la quota (art. 12è) malgrat que no sempre amb la deguda precisió.
El nom de «cànon» obeeix al fet que tradicionalment la legislació d'aigües anomena així els recursos que tenen naturalesa tributària.
És encertada la indicació d'aquesta naturalesa als efectes d'aplicació al llarg de tot l'articulat de les normes que regulen la gestió i percepció de tributs de la Generalitat.
L'esmentada referència tributària té també un antecedent en el Reglament del cànon sobre producció d'energia elèctrica (Reial decret 854/1984).
La LA regula com és sabut el « cànon de regulación » i « las tarifas del agua » (art. 106 i següents); exacció aquesta última que referida a la tarifa dels regs es regia pel Decret 133/1960 de 4 de febrer que va convalidar aquest tribut.
La LA estén les tarifes a totes les utilitzacions d'aigua afavorides per obres estatals.
L'Avantprojecte i en allò que afecta Catalunya dona un pas endavant: el tribut deixa de ser una «contribució especial» –naturalesa que la doctrina atribueix a les exaccions de la LA– i es converteix en un «impost»; és a dir un tribut que s'exigeix sense especial consideració a serveis o actes de l'Administració que beneficiïn o afectin el subjecte passiu (art. 26.2 de la Llei general tributària –LGT–).
Malgrat això el cànon és un tribut que resta afectat íntegrament al finançament de les despeses d'inversió del Programa d'obres hidràuliques; circumstància que serveix per a parlar d'un cànon d'infraestructura hidràulica en lloc d'un impost sobre el consum de l'aigua.
La naturalesa descrita del cànon d'infraestructura hidràulica ha d'estar present en l'anàlisi de la regulació projectada.
El paràgraf 1 és similar a l'article 106.5 de la LA però s'aprofita per a assenyalar el caràcter finalista d'aquest tribut.
Pot ser un paràgraf 3 de l'article 6è suprimint la paraula li "correspon" ja utilitzada en el paràgraf 2 per dir: "La Intervenció de la Generalitat fiscalitzarà els actes...."
L'Avantprojecte no atribueix aquesta facultat; es limita a recordar-la.
Defineix el fet imposable que és l'element material la situació de fet o el pressupòsit del tribut.
Es indubtable que correspon al criteri discrecional del legislador com diu l'exposició de motius de l'LGT fer tal determinació del fet imposable traduint amb fidelitat precisió i termes jurídics unívocs els conceptes elaborats per la ciència de la hisenda pública en ordre a l'objecte de cada tribut.
L'Avantprojecte configura encertadament (paràgraf 1) aquest concepte jurídic d'acord amb l'article 28 de la Llei general tributària –LGT– i segons allò autoritzat per l'article 29 de la mateixa Llei menciona (paràgraf 3) els supòsits de no subjecció al cànon.
Els subjectes passius i els subjectes passius substituts del contribuent són regulats en aquest article d'acord amb allò establert respectivament als articles 30 i 32 de l'LGT.
Considerat subjecte passiu el consumidor d'aigua aquest article estableix com a base imposable –mesurament concret del fet imposable– el volum d'aigua consumida en lloc del volum d'aigua subministrat (com deia el primer esborrany); però en realitat el mesurament es refereix a aquest últim.
Les modalitats d'estimació objectiva singular de la base imposable i del volum mínim establert (paràgraf 3) troben precedent a l'article 51 del Decret legislatiu 1/1988 referent al cànon de sanejament.
El paràgraf 4 es refereix al supòsit d'activitats econòmiques que requereixen una utilització molt elevada d'aigua per unitat de producte (les empreses hidroelèctriques les centrals que utilitzen l'aigua per a refrigeració en circuit obert) i que secans l'Avantprojecte fan necessari establir criteris que ajustin la base imposable al grau de pressió fiscal que resulta raonable; però la singularitat del precepte fa aconsellable un aclariment almenys en l'exposició de motius o en una memòria complementària de l'Avantprojecte sobre el contingut d'aquest paràgraf 4 i la seva justificació.
Té també el precedent de l'article 52 del Decret legislatiu 1/1988 on trobava justificació per la seva vinculació al corresponent pla de sanejament; no així en aquest Avantprojecte en el qual el tribut no es relaciona amb el Programa.
En efecte aquest article 11 diu que «el tipus de gravamen aplicable... s'ha d'establir anualment en la Llei de pressupostos de la Generalitat...» la qual cosa essent el tipus de gravamen un element essencial del tribut (STC 179/1985 de 19 de desembre) i per tant de la seva creació pot entrar en contradicció amb l'article 134.7 de la CE segons el qual « la ley de Presupuestos no puede crear tributos.
Quan la CE parla de «llei tributària substantiva» es remet a qualsevulla llei (pròpia de l'impost o modificadora d'aquest) que exceptuant la de pressupostos regula elements concrets de la relació tributària (STC 27/1981 de 20 de juliol).
En conclusió: l'article 11 de l'Avantprojecte no és suficient; caldria la determinació del tipus de gravamen i en tot cas autoritzar la Llei de pressupostos per a adequar-lo a la conjuntura econòmica del moment.
Les paraules finals «planificació aprovada» introdueixen un element de dubte perquè no aclareixen la classe de planificació (hidràulica urbanística etc.) a què es refereixen.
Les deduccions de la quota d'un tribut són previstes en l'article 57.1 de l'LGT per a « las devengadas por otro u otros de exacción previa »; però la redacció de l'Avantprojecte no és prou clara.
El concepte: a) se suposa que es refereix a obres realitzades abans de l'entrada en vigor de la nova Llei.
En relació amb el concepte b) ens remetem a allò exposat en el fonament 5 d'aquest Dictamen.
En tot cas la regulació proposada a l'Avantprojecte pateix d'una certa complexitat i plantejarà problemes d'interpretació.
En relació amb l'anomenada «habilitació legal» –que pròpiament és una remissió a una altra noma del mateix rang– recordem ací que si bé es possible que la Llei de pressupostos modifiqui determinacions relatives als elements del tribut la regulació d'aquests quan és substancial a la creació del cànon cal que figuri a la Llei objecte de l'Avantprojecte.
Pel que fa a la pròrroga automàtica del pressupost la jurisprudència (STC 30 de juny de 1986) la refereix precisament a les normes econòmiques tributàries i financeres que ofereixen una relació inseparable amb crèdits pressupostaris específics tal com encertadament s'argumenta en el comentari del primer esborrany de l'Avantprojecte.
La remesa al règim general d'infraccions i sancions hauria de concretar-se més en raó a l'exigència de l'article 25 de la CE.
D'altra banda no es troba necessari precisar (apartat b) que la multa serà «pecuniària» tota multa té aquest caràcter.
La hisenda de les entitats locals pot estar constituïda per tributs propis entre els quals figuren efectivament els recàrrecs exigibles sobre els impostos de les comunitats per estar expressament previstos en les lleis de la comunitat autònoma (art. 2.1.b) i 38 de la Llei 39/1988 reguladora de les hisendes locals).
Aquest article 19 s'ajusta per tant a l'ordenament local però caldria establir una major concreció sobre la quantia del percentatge sobre la quota o del tipus de gravamen addicional d'acord amb el que estableix la doctrina del Tribunal Constitucional en les sentències 179/1985 de 19 de desembre i 19/1987 de 17 de febrer les quals estimen contrari a la reserva de llei establerta a la Constitució l'habilitació als ajuntaments per a fixar lliurement el tipus de gravamen de les contribucions.
La incompatibilitat del cànon amb la imposició de contribucions especials que estableix aquest article d'acord amb el precedent de l'article 42 del Decret legislatiu 1/1988 és obligada per a evitar la doble imposició.
Aquest precepte referent a la gestió i percepció del recàrrec concorda amb allò previst a la Llei 39/1988 abans citada que avui constitueix la «legislació general» a què es remet el paràgraf 1.
Caldria rectificar en el paràgraf 1 la paraula «Pla» i posar en el seu lloc «Programa» les dues vegades que equivocadament es parla de «pla».
Es formulen al paràgraf 2 les observacions següents:
a) No es diu quin òrgan –se suposa que l'Administració de la Generalitat– és el cridat a distribuir la participació de les diverses administracions en la inversió.
b) Es parla (apartat b) «d'àmbit regional" que és un terme equívoc.
c) No es justifiquen –i caldria fer-ho en una memòria annexa a l'Avantprojecte– els percentatges que es fixen.
d) Manca la intervenció del Departament de Governació.
Al paràgraf 3 l'incís final hauria de dir: «Les modificacions per a cada cas concret requeriran un acord de la Comissió de Govern de la Junta d'Aigües» (si fos aquest l'òrgan competent punt que caldria reconsiderar atès que la distribució afecta diverses administracions).
S'estima efectivament més adequat qualificar de «cooperació» –com diu l'Avantprojecte– i no de «col·laboració» –que deia el primer esborrany– els convenis entre administracions.
La Llei de contractes de l'Estat parla de « convenios de cooperación que celebre la Administración con las Corporaciones locales » (art. 2/4) i així mateix la Llei de bases de règim local refereix a la cooperació els convenis administratius que se subscriuen entre l'Administració local i les comunitats autònomes (art. 57).
L'exclusió de les obres de conducció secundària i distribució interna dins de la zona regable –a què es refereix l'incís final d'aquest article– es justifica com diu el comentari corresponent del primer esborrany pel divers règim legal existent entre les grans obres hidràuliques atribuïdes a la competència dels òrgans d'obres públiques i les infraestructures secundàries encomanades a òrgans competents en matèria d'agricultura segons estableix la Llei de reforma i desenvolupament agrari (art. 66 67 i 69 del text refós aprovat pel Decret 119/1973).
La sol·licitud podrà efectuar-la la Comunitat de Regants o el titular de la concessió però no una comunitat en constitució que manca de personalitat jurídica; com a mínim en tot cas caldria una ratificació de la comunitat una vegada aquesta fos constituïda formalment.
El requisit que els interessats «acreditin la conformitat dels propietaris titulars com a mínim de la meitat de la superfície a regar» s'ha extret de l'art. 60 de la LA que ho exigeix per a atorgar concessions i es justifica certament pel deure de contribució econòmica establert pel següent article 26 de l'Avantprojecte.
Manca una justificació al document annex de l'Avantprojecte –que podria ser la memòria a què ens hem referit reiteradament– dels anomenats límits de les aportacions dels beneficiaris.
Caldria substituir en el paràgraf 1 «Pla» per "Programa».
Aquesta disposició pretén adequar o substituir les exaccions establertes com a contribució especial a l'article 106 de la LA (« canon de regulación » i « tarifas de utilización del agua ») pel cànon d'infraestructura hidràulica com a mitjà de finançament de les obres pel que fa a les despeses d'inversió per al seu establiment deixant només subsistents les exaccions per a fer-se càrrec dels costos d'explotació de les noves instal·lacions ja finançades la qual cosa és possible dins la competència de la Generalitat.
Regula encertadament la situació dels cànons i tarifes corresponents a obres ja existents finançades amb aportacions totals o parcials a càrrec de l'Administració hidràulica.
Requereix una explicació que no es troba a la documentació tramesa a aquesta Comissió Jurídica Assessora i que podria figurar en la ja suggerida memòria complementària.
Afegida al primer esborrany és poc clara i per això plantejarà greus problemes d'interpretació especialment en relació amb el règim específic de finançament de la Llei 18/1981 analitzat el fonament 5 d'aquest Dictamen.
La Llei de 7 de juliol de 1911 citada no figura inclosa a la disposició derogatòria de la LA però la doctrina científica la considera modificada per aquesta.
Malgrat que l'Avantprojecte diu que no seran aplicables a Catalunya «els preceptes de la Llei de 7 de juliol de 1911 que regulen el procediment d'execució de construccions hidràuliques amb destinació a regs i obres de defensa i endegament de lleres fluvials» aquesta disposició pot crear un buit normatiu.
La declaració d'inaplicabilitat hauria d'afectar només els preceptes que s'oposin a allò que estableix aquesta nova Llei.
Ha estat configurada d'acord amb la seva finalitat d'autorització dirigida a la producció de normes jurídiques per al desplegadament i execució (terme aquest omès) de la Llei.
L'Avantprojecte de Llei d'infraestructures hidràuliques de Catalunya és conforme a l'ordenament constitucional i estatutari llevat de la regulació del tipus de gravamen del cànon d'infraestructura hidràulica element essencial d'aquest tribut que es crea i del mateix element del recàrrec.
Les normes de l'Avantprojecte desenvolupen adequadament la competència de la Generalitat en la matèria que constitueix el seu objecte.
Cal rectificar l'error de parlar de «Pla» en lloc de «Programa» en diversos articles i en l'exposició de motius.
Se suggereix que es recullin abans de sotmetre l'Avantprojecte a l'aprovació del Consell Executiu les observacions contingudes en aquest Dictamen sobre el text d'alguns articles i disposicions (fonament 6).