En un moment de proximitat a la mort hi ha decisions que cal prendre.
Sovint són decisions difícils, transcendentals, amb una forta càrrega emocional i que poden implicar les persones del nostre entorn més proper.
Per prendre aquestes decisions és fonamental que la persona conegui quina és la possible evolució de la seva malaltia, quins símptomes pot experimentar i quines necessitats poden aparèixer al llarg del procés.
Es considera que la decisió òptima al final de la vida és aquella que és individualitzada, personalitzada i inclou el coneixement científic.
És a dir, aquella que es basa en l'evidència científica, l'experiència i expertesa professional i les necessitats de la persona, alhora que té en compte les seves preferències i els seus valors.
En qualsevol decisió que es prengui en aquesta etapa de la vida, s'ha de prioritzar el principi d'autonomia de la persona malalta; entenent per autonomia la seva capacitat per escollir lliurement, entre diferents concepcions, la manera com vol viure.
L'exercici d'aquesta autonomia dóna un sentit únic i genuí a la seva vida, i inclou la manera com vol que sigui el final.
A més, permet a la persona augmentar la sensació de control, així com disminuir l'angoixa i l'ansietat que pot experimentar degut a la incertesa que pot generar la situació de final de vida.
Quan la persona malalta no és capaç de comprendre un problema o una situació ni d'adoptar una decisió coherent amb els seus valors i interessos propis (pèrdua de competència o competència compromesa), les decisions s'han de prendre per representació.
El representant de la persona pot haver estar designat prèviament, segons contempli la normativa, en el procés assistencial o en el document de voluntats anticipades (DVA), juntament amb els valors i les voluntats que la persona vol que es tinguin en compte i respectin.
Serà el representant designat per la persona, o aquell que es contempla en la normativa en cas de no haver ningú designat, amb qui l'equip assistencial decidirà les actuacions concretes.
En les situacions en què la persona està incapacitada judicialment (perquè no és capaç de governar-se), serà el seu tutor o tutora qui prendrà les decisions per ella.
En el moment que es pugui preveure per pròpia trajectòria de la malaltia que la persona no pugui expressar-se o perdi la competència o competència compromesa per a la presa de decisions, es recomana treballar de forma anticipada la presa de decisions o la planificació anticipada de voluntats.
Hi ha dues eines per decidir sobre l'atenció al final de la vida que es vol rebre:
Conseqüentment, la voluntat de la persona, per exemple, d'estar a casa, no es pot respectar davant d'imprevistos que desborden al domicili i de la claudicació familiar, que pot ser fruit de la complexitat de les atencions, la sobrecàrrega de la persona cuidadora principal o l'impacte emocional que suposa la cura d'un familiar o persona propera.
Cal vetllar, a més, per garantir la seguretat de l'atenció que rep la persona.
De fet, una "mort segura" es considera fonamental per a una "bona mort", entesa com aquella en la qual la persona pot mantenir:
Així doncs, el lloc de mort adequat es considera el "lloc segur", independentment de la seva ubicació física.