L'enfrontament que es produí entre el bloc capitalista i el bloc comunista, i que va donar lloc a l'inici de la Guerra Freda, va convertir Espanya en un lloc estratègic.
La por d'una possible arribada del comunisme a Espanya, la divisió de l'exili republicà, que no va saber jugar les seves cartes per acabar amb la dictadura, i la bona feina de la diplomàcia del règim en presentar Franco com un garant de l'anticomunisme feren que la dictadura finalment no caigués.
Franco saluda el president dels Estats Units, Dwight D. Eisenhower, a la base de Torrejón de Ardoz.
És la imatge més clara de la fi de l'aïllament de la dictadura franquista. © Agència EFE
Els repatriats de la División Azul arriben a bord del vaixell Semiramis, 1954.
Pérez de Rozas / Arxiu Fotogràfic de Barcelona
El president Eisenhower amb el general Francisco Franco a Madrid. © e-BUAH / Biblioteca Digital de la Universitat d'Alcalá
El trencament dels aliats en dos blocs afavorí el règim franquista
Els anys 1946 i 1947 les relacions entre els antics aliats es deterioraren.
L'actitud soviètica als països ocupats d'Europa, la guerra civil a Grècia, així com el temor dels Estats Units i el Regne Unit que s'expandís la influència comunista a Europa Occidental van fer refredar les seves relacions amb l'URSS i adoptar una política proactivament anticomunista definida pels EUA com la Doctrina Truman.
S'establí un pla d'ajut econòmic per a Europa —el Pla Marshall— i començà a crear-se una estructura defensiva per fer front a «l'amenaça comunista».
El règim de Franco no va ser inclòs al Pla Marshall, però els EUA iniciaren un canvi de política cap a Franco, en bona part per l'interès del seu exèrcit i la seva marina de guerra, ja que així comptaven amb bases navals i aèries a territori espanyol per fer front a una possible nova guerra a Europa.
Es posaren així les bases per inserir l'Espanya franquista en el món occidental.
Un procés lent, però reeixit per a Franco, gràcies a la Guerra Freda
El procés que culminà amb la signatura dels pactes militars amb els EUA de 1953 fou molt lent.
Això va ser degut, d'una banda, a reticències del president Truman —un protestant, maçó i antifranquista convençut— i d'una part de l'Administració i del Congrés enfront dels sectors militars i polítics partidaris, així com a les actuacions del lobby proespanyol al Congrés, en part instigat i finançat amb fons franquistes i orquestrat per l'exministre d'Afers Exteriors Lequerica, enviat per Franco a Washington el 1945.
Tanmateix, la continuació de la Guerra Freda, la crisi de Berlín i l'esclat de la Guerra de Corea decantaren decisivament el canvi d'actitud dels EUA i, després de dos anys de converses, el 1953 signaren un acord amb Franco pel qual Espanya obtenia ajut militar i econòmic a canvi de bases militars.
Les bases eren de titularitat espanyola, però l'acord incloïa un protocol secret que en permetia l'ús ofensiu per part dels EUA sense autorització prèvia espanyola en cas d'atac o amenaça soviètica.
També el 1953, el règim signà un concordat amb el Vaticà i, dos anys després, el 1955, era admès a l'ONU.
És a dir, que l'Espanya franquista s'havia beneficiat de la situació de la Guerra Freda per sortir de l'aïllament diplomàtic, circumstància que fou aprofitada per Franco per presentar-se ell mateix i el seu règim com a avançats en la lluita contra el comunisme internacional.
Tanmateix, no aconseguiria mai ser admesa a l'Europa del Mercat Comú ni a la posterior Comunitat Econòmica Europea, perquè el règim espanyol no era democràtic.
Espanya aïllada internacionalment