En aquest espai trobareu exemples de converses de famílies que plantegen els seus dubtes i d'altres que hi donen resposta des de la seva pròpia experiència.
Elisabet (32 anys, mare d'en Pol, de 2 anys)
Contínuament fa rebequeries en qualsevol lloc, al carrer, al supermercat, a casa... es tira per terra, crida i plora, tot perquè no li compro o no li dono el que vol. Així que per evitar passar vergonya o no sentir-lo, acaba aconseguint el que demana.
I el més curiós és que a la guarderia no ho fa mai.
Marta (37 anys, mare de la Mariona, de 3 anys, i d'en Biel, de 5)
— Mira, a nosaltres ens passava alguna cosa semblant amb la Mariona fins que vam decidir que aquesta situació no podia continuar.
Ara, quan es comporta d'aquesta manera, optem per no fer-li cas ni donar-li cap explicació mentre actua així i intentem desviar l'atenció cap a una altra cosa.
El més important és que no deixem que se surti amb la seva i només parlem amb ella quan s'ha tranquil·litzat.
Agustí (42 anys, pare de l'Isaac, de 3 anys)
— Estic molt amoïnat perquè ahir ho vaig passar molt malament amb l'Isaac.
Anàvem pel carrer i no em volia donar la mà de cap de les maneres, ni tan sols per travessar.
El vaig agafar a la força i es va posar a plorar i a cridar com poques vegades ho havia fet i tothom ens mirava; m'ho vaig passar molt malament i, a més, em preocupa això que no vulgui fer el que li dic.
Lluïsa (38 anys, mare d'en Marc, de 5 anys)
— Ja sé de què em parles; jo, amb en Marc ho vaig passar fatal per això que dius; però afortunadament només va ser durant un temps.
Vaig entendre que, de fet, estava descobrint els límits i que ho feia per "provar-me".
Així que jo crec que vas fer el que havies de fer, deixant-li clar quan pot fer una cosa i quan no.
Explicant-li el perquè i actuant sempre de manera ferma, ja veuràs com, de mica en mica, ho anirà deixant de fer.
Joan Carles (39 anys, pare de la Sònia, de 9 anys)
— Es veu que ahir va arribar un nen nou a l'escola, ara no sé si m'ha dit que era xinès o africà.
I la meva filla diu que no l'entén quan parla.
Aniré a veure la mestra per dir-li que no el posi al costat de la Sònia.
Silvia (37 anys, mare de la Sònia, de 9 anys)
— Em sembla que no és una bona manera d'ensenyar-li a respectar els altres i que entengui que en el món hi ha persones, llengües, matisos de pell diferents i diverses maneres de veure la vida.
Jo penso que cal explicar-li com és d'enriquidor per a ella que pugui conèixer altres maneres de ser, i com n'és d'important per als infants que tinguin companys que ajudin a conèixer la llengua i les maneres de fer d'aquí.
Carolina (54 anys, mare de l'Abril, de 17 anys)
— L'Abril sovint té la música a tot drap.
Diu que així s'aïlla de les preocupacions.
Els veïns a vegades es queixen, de fet a mi també em molesta, però què hi farem, només s'és jove una vegada.
Noemí (40 anys, mare del Lluc, de 15 anys)
— Comparteixo amb tu que la música és "vital" per a molts adolescents i joves.
Parla amb ella, a vegades no s'adonen que la tenen tan alta, i també que comprengui que no és sola al món, i que no tothom comparteix els mateixos gustos musicals, ni tothom té ganes d'escoltar música al mateix moment.
Aprendre a respectar els més propers, ja sigui la família, els veïns o els coneguts, és molt important.
Joan Carles (39 anys, pare de la Jèssica, de 16 anys)
— Quan vaig a buscar la noia al vespre, sempre m'he d'esperar perquè no arriba a l'hora que hem quedat.
Però si l'he de dur a algun lloc he d'estar a punt quan a ella li convé.
Michelle (42 anys, viu amb el pare de l'Elisa, de 15 anys)
— Tens raó, noi, a vegades no donem prou importància al temps individual i ens oblidem de la dita "el temps és or".
La puntualitat va lligada a una persona amb nom i cognoms; cal ensenyar-los a respectar la paraula donada.
Algunes activitats del jovent requereixen transport particular, però pot ser molt formatiu si a més de fer-los un servei aprenen a valorar l'esforç dels altres i saben agrair-ho.
Juliana (46 anys, mare de l'Isaac, de 16 anys)
Ahir l'Isaac va anar a un concert i ha tornat a la matinada.
L'he esperat desperta fins que ha arribat i ara no m'aguanto de son.
Comptava que en acabar el concert vindria cap a casa i s'ha presentat que ja era clar.
Rosina (44 anys, mare de la Dàmaris, de 16 anys)
— No havies quedat amb una hora de tornada?
Ja saps que sóc jo sola a educar-la i no vull tenir disgustos, o sigui que sempre que surt quedem en una hora i si l'he d'anar a buscar, hi vaig, o, si no, em diu amb qui torna.
Així m'estalvio de patir més del compte.