projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
• Amb major freqüència es realitza per professionals de la salut capacitats que poden detectar qualsevol problema.
• Se li permet estar en contacte amb altres persones que tenen diàlisi, que li poden donar suport emocional.
• Si la duu a terme en un centre assistencial no ha de fer-ho un mateix, com ho fa amb la diàlisi peritoneal.
• Es fa durant menys temps i durant menys dies a la setmana en comparació amb la diàlisi peritoneal.
• L'hemodiàlisi a casa li pot donar més flexibilitat respecte a on i quant de temps ha de fer la diàlisi.
• Li dóna més llibertat que l'hemodiàlisi en un centre assistencial.
Es pot fer a casa o en qualsevol lloc net.
• Pot realitzar-se tot el procés un mateix.
• No requereix tantes restriccions d'aliments líquids, com l'hemodiàlisi.
• El trasplantament renal és el tractament ideal de la insuficiència renal crònica avançada sempre que sigui possible realitzar-lo.
• Podrà fer una vida autònoma sense haver de dependre d'una màquina de diàlisi per viure.
• En general, el seu estat de salut és més satisfactori i els resultats a llarg termini són millors en comparació amb la diàlisi.
• No ha de seguir les restriccions per beure líquids i habitualment pot fer una dieta sense tantes restriccions.
• El trasplantament renal de donant viu es pot fer abans d'iniciar la diàlisi, i així es pot estalviar la fístula arteriovenosa de l'hemodiàlisi o la col·locació del catèter de la diàlisi peritoneal.
• Pot sentir cansament el dia de la sessió.
• Pot causar problemes com la pressió arterial baixa i els coàguls de sang en l'accés de diàlisi.
• Augmenta el risc d'infeccions del torrent sanguini.
• L'hemodiàlisi domiciliària pot requerir canvis a casa seva.
Vostè i una persona propera hauran de completar la formació.
• El procediment pot ser difícil de fer per a algunes persones.
• Augmenta el risc d'una infecció de l'abdomen, anomenada peritonitis.
• La peritonitis és una infecció del revestiment de la paret abdominal (peritoneu) causada per bacteris o substàncies irritants.
La peritonitis causa dolor i inflor a l'abdomen que cal tractar urgentment.
El tractament habitualment és amb antibiòtics.
• És una tècnica que requereix una cirurgia amb anestèsia general i un ingrés a l'hospital.
• Cal fer revisions periòdiques a l'hospital.
• Cal prendre un tractament immunosupressor indefinit per evitar el rebuig del ronyó
• Aquest tractament pot tenir uns efectes secundaris.
• El ronyó trasplantat no té una durada indefinida, però es pot fer un altre trasplantament.
Històries personals sobre l'elecció d'un tipus de diàlisi.
Aquestes històries es basen en informació obtinguda de professionals de la salut i pacients.
Poden ser útils quan pren decisions de salut importants.
He tingut problemes de ronyó des que vaig néixer.
Així que en realitat, he crescut coneixent com fer la diàlisi peritoneal.
M'agrada perquè puc fer la major part de les meves intercanvis durant la nit i anar a la universitat durant el dia.
Estic en llista d'espera per a un trasplantament de ronyó.
Mentrestant, vaig triar la diàlisi peritoneal perquè jo pogués estar a casa amb els meus fills tant com sigui possible.
M'agrada tenir cura dels tractaments per mi mateix.
Em fa sentir menys com un pacient tot el temps.
No he tingut un treball regular en molt de temps, però sóc capaç d'utilitzar el meu temps al centre de diàlisi per reconstruir edredons que la meva filla encarrega i ven per a mi.
Una altra dona que ve al centre hi teixeix, així que seiem i xerrem mentre tenim la nostra diàlisi.
Mai vaig considerar el tractament amb hemodiàlisi.
Simplement no funcionaria per a mi.
Jo visc a una hora en cotxe de la clínica i no puc passar tot aquest temps a la carretera.
Tinc una granja que haig de portar.
Al principi estava una mica atordit pel que té a veure amb la diàlisi peritoneal, posar-se els guants i la màscara, que es necessita portar un catèter i tot això.
Però t'acostumes a ell, i llavors és bastant fàcil.
He estat fent hemodiàlisi a casa durant uns 2 anys.
Treballo a temps complet i era difícil de programar el meus tractaments de diàlisi al centre.
Ens va portar a la meva dona I a mi unes 6 setmanes per aprendre tot i la casa necessitava una mica de reformes de lampisteria i arranjaments elèctrics per a la màquina.
Va ser molta feina, però m'agrada realment la flexibilitat.
Jo sento que tinc més control de la meva vida.
A més de tenir insuficiència renal, tinc la malaltia inflamatòria intestinal, de manera que la diàlisi peritoneal no era una opció per a mi.
Tinc la sort de tenir una dona que es va formar en hemodiàlisi, per la qual és ella qui fa els meus tractaments.
M'agrada la llibertat que em dóna tenir el tractament en la meva pròpia casa.
La investigació encara no ha pogut determinar quin és el millor tractament per al càncer de pròstata localitzat.
Tant el pronòstic (probabilitat de recuperació) com les opcions de tractament depenen dels factors següents:
A banda d'aquests factors, n'hi ha d'altres que poden condicionar l'elecció del tractament:
En el cas de pacients amb un càncer de pròstata de risc baix o intermedi que pateixen una altra malaltia greu o que tenen una esperança de vida limitada, la conducta expectant és una altra opció.
En aquest cas el metge i el pacient es limiten a controlar els símptomes que poden indicar el creixement del càncer.
Les principals opcions per a la gestió del càncer de pròstata localitzat són les següents:
Seguiment del càncer a través del temps, mitjançant revisions regulars amb proves de PSA, exàmens radiològics i biòpsies anuals.
Destrucció de les cèl·lules canceroses a través de l'ús de raigs X d'alta energia.
Sovint s'anomena simplement radioteràpia.
Destrucció de les cèl·lules canceroses a través de la implantació de càpsules radioactives en la pròstata.
Eliminació de les cèl·lules canceroses per extirpació de la pròstata i altres teixits del voltant.
També s'anomena prostatectomia radical.
La reparació endovascular de l'AAA s'associa amb menys mortalitat i menys complicacions als 30 dies de la cirurgia en comparació amb la cirurgia reparadora oberta (menys del 0-3% enfront d'un 3-7 %).
En canvi, els resultats a llarg termini són similars.
Els pacients amb reparació endovascular tenen més risc de reintervencions posteriors, encara que un estudi recent realitzat en pacients joves mostra igual taxa de reintervencions tardanes en ambdues opcions terapèutiques.
En general es recomana en el cas de la cirurgia endovascular fer un TAC al primer mes i potser fer altres TAC durant el seguiment tot tenint en compte el ris d'irradiació d'aquestes proves.
Aquesta cirurgia implica l'eliminació completa de la secció de l'aorta abdominal que està dilatada i la seva substitució per una pròtesi feta de material sintètic (també coneguda com empelt) que se sutura en el seu lloc.
Aquesta cirurgia permetrà que la sang flueixi normalment.
La mortalitat a 30 dies associada a aquesta cirurgia és del 3-7%, en centres amb experiència.
La cirurgia oberta programada redueix el risc de ruptura de l'AAA gran sense símptomes.
El fracàs de l'empelt a llarg termini (la pròtesis implantada) és infreqüent.
La cirurgia es realitza en un quiròfan mentre el pacient està sota anestèsia general, i la durada sol ser de 180 minuts (entre 120 i 300 minuts).
Després de la cirurgia, es trasllada el pacient a la unitat de cures intensives per a la seva monitorització.
S'utilitzen diversos catèters, que inclou un catèter urinari (per drenar la bufeta), un catèter arterial (per controlar la pressió arterial), un catèter venós central (per controlar les pressions al cor), un catèter epidural (per donar medicament per al dolor) i una sonda nasogàstrica (un tub des de l'estómac al nas que s'utilitza inicialment per mantenir l'estómac buit).
Els pacients normalment poden tornar a casa als set dies després de la cirurgia, i poden reprendre les seves activitats normals en unes quatre setmanes.
Donada la seva reconeguda durabilitat a llarg termini, la cirurgia oberta és proposada de forma preferent en pacients amb esperança de vida prolongada, és a dir, en aquells més joves de 70 anys amb risc quirúrgic baix i que no prefereixen l'opció de reparació endovascular.
Per a més informació sobre les complicacions d'aquesta cirurgia podeu consultar la taula Compari les seves opcions
Els objectius principals de la reparació d'aneurismes són per prevenir el trencament i reduir al mínim les complicacions i la mortalitat associada amb la reparació.
Dos mètodes de reparació da l'aneurisma estan disponibles actualment: la cirurgia reparadora oberta i la reparació endovascular.
La reparació de l'aneurisma és recomana si:
La cirurgia de qualsevol tipus comporta certs riscos que varien d'una persona a una altra, depenent de l'estat general de salut del pacient.
El risc quirúrgic per a la reparació d'AAA augmenta amb l'edat i la presència d'altres malalties, com les del cor o dels pulmons.
La malaltia coronària és comuna en persones amb AAA i és importat fer una avaluació prèvia del risc de ruptura de l'aneurisma.
El metge fa una incisió (tall) a l'engonal per accedir a l'artèria femoral.
Una vegada s'accedeix a l'artèria femoral, s'injecta un líquid de contrast radiològic per guiar la col·locació del stent (també anomenat endopròtesi endovascular) cap a l'aneurisma i interior de l'aorta.
El stent és un tub de teixit sintètic sostingut per una estructura de metall.
Quan el stent està correctament posicionat, el metge el desplega en el lloc adequat i es va ampliant amb un globus.
Aquest tipus d'endopròtesi no se sutura al seu lloc.
La sang flueix a través del stent enlloc de l'aorta anormalment dilatada, quedant l'aneurisma exclòs de la circulació.
Aquesta reparació es realitza principalment en pacients de major edat que tenen condicions mèdiques que augmenten el risc associat amb la cirurgia oberta.
La durada de la intervenció és normalment de 125 minuts (entre 50 i 360 minuts).
Per a més informació sobre les complicacions d'aquesta cirurgia podeu consultar la taula Compari les seves opcions.
Un aneurisma d'aorta abdominal (AAA) apareix quan les parets de l'arteria abdominal es dilaten amb un gruix total que supera 1,5 vegades el seu diàmetre normal, la qual cosa suposa que passa a ser més gran o igual de 3 cm. Per tant es considera un aneurisma quan és igual o més gran de 3,0 cm.
No se sap què desenvolupa exactament un aneurisma abdominal en algunes persones.
La dilatació pot estar causada per una debilitat en la paret de l'aorta que s'ha inflamat.
Es sospita que aquesta inflamació pot ser deguda a l'obstrucció de les artèries (arteriosclerosi), però també pot estar relacionada amb factors hereditaris, lesions o altres malalties.
La majoria de les persones amb un aneurisma d'aorta abdominal no tenen cap símptoma.
Sovint, els aneurismes creixen lentament i passen desapercebuts.
La majoria no arriben al punt d' una ruptura de l'aneurisma.
Quan un aneurisma abdominal s'expandeix, es pot palpar una massa pulsàtil al centre o la part inferior de l'estómac, o dolor a la part inferior de l'esquena.
El principal problema és la ruptura de l'aneurisma d'aorta abdominal i aquest risc està associat a la grandària de l'AAA.
Múltiples factors influeixen en l'expansió de l'aneurisma aòrtic i el risc de ruptura, el més important dels quals són el diàmetre de l'aorta i el continuar fumant.
L' ecografia abdominal és la prova més utilitzada per a la detecció d'AAA considerada com el patró o prova de referència.
Els AAA també es poden veure en les radiografies simples d'abdomen, la tomografia axial computada abdominal (TAC), i la ressonància magnètica (RM).
No obstant això, gairebé la majoria d'aneurismes es detecten com troballes incidentals en els estudis d'imatge que es realitzen per a altres motius.
L'exploració física en un pacient amb una AAA pot revelar una massa pulsàtil a l'epigastri (part alta del abdomen).
La major part d'aneurismes d'aorta abdominal no són operats.
Si l'aneurisma és petit, cal fer un seguiment per detectar si hi ha canvis.
També es recomana que els pacients fumadors deixin de fumar, el control de la pressió arterial si és alta i en alguns casos es recomanen canvis en la dieta i/o els hàbits esportius.
Si hi ha risc que l'aneurisma aòrtic es trenqui, es poden recomanar un dels dos tipus de reparació de l'aneurisma: cirurgia reparadora oberta i reparació endovascular.
La cirurgia reparadora oberta i la reparació endovascular.
Els tractaments per a la síndrome del canal carpià (SCC) han de començar al més aviat possible, seguint instruccions mèdiques.
Quan la SCC és per altres malalties, com la diabetis o l'artritis, aquestes s'han de tractar primer, encara que això habitualment no assegura la desaparició dels símptomes.
El tractament inicial implica generalment fer repòs de la mà i del canell afectats com a mínim durant dues setmanes, evitar activitats que puguin empitjorar els símptomes i immobilitzant el canell amb una fèrula per evitar danys addicionals per torçades o flexions.
Si hi ha inflamació, l'aplicació de compreses fredes pot ajudar a reduir-ne la inflor.
Malgrat que s'han fet molts estudis sobre la SCC, no es disposa de resultats que demostrin l'eficàcia dels diferents tractaments.
Tampoc s'han comparat les diferents opcions terapèutiques actuals, de manera que la utilitat pràctica dels diversos tractaments segueix estant en discussió.
Quant a l'inici, tradicionalment s'ha proposat com a primera mesura tractar correctament la malaltia de base si n'hi ha, així com evitar les activitats o postures forçades de la mà que desencadenin o augmentin els símptomes.
Amb aquesta finalitat, s'utilitzen les immobilitzacions (amb canelleres amb fèrula), que limiten les activitats que contribueixen a elevar la pressió dins del canal carpià, ja que mantenen el canell en posició neutra.
Els seus principals efectes són l'escurçament del període simptomàtic i la millora de les parestèsies nocturnes.
En general, la fèrula d'immobilització es fa servir per la nit però també es pot usar durant el dia.
Els exercicis d'estirament i enfortiment tracten de restaurar el moviment del nervi medià que es troba afectat.
Actua en la disminució de la inflamació dels teixits circumdants al nervi medià per recuperar la funcionalitat de la mà afectada.
Es fa un petit tall (incisió) al palmell de la mà i es talla el lligament anular del carp, alliberant-ne el nervi medià.
Utilitzar una fèrula per a la immobilització.
En general es fa servir a la nit, però es pot usar durant el dia.
El tractament amb fèrula d'immobilització nocturna millora significativament els símptomes en relació amb els pacients sense tractament.
Se'n recomana l'ús a la nit, i tot el temps que es necessiti durant el dia, amb l'objectiu d'immobilitzar el canell i permetre la realització de les activitats de la vida diària i laboral.
Els exercicis d'estirament i enfortiment poden ser beneficiosos per a les persones els símptomes de les quals hagin disminuït.
Aquests exercicis tracten de restaurar el moviment normal del nervi medià que es troba afectat en la SCC.
Els exercicis poden ser supervisats per un fisioterapeuta o per un terapeuta ocupacional degudament entrenat.
El tractament mitjançant les infiltracions locals de corticoides es pot utilitzar en els pacients amb SCC d'afectació lleu a moderada, de curta evolució i que no han millorat després de tractament amb fèrules d'immobilització i consells posturals.
Aquest tractament actua en la disminució de la inflamació dels teixits circumdants al nervi medià per recuperar la funcionalitat de la mà afectada.
La injecció local de cortisona per a la SCC proporciona una millora en els símptomes almenys durant un mes després de la injecció.
En canvi, no està demostrat un alleujament important dels símptomes més enllà d'un més.
Entre les complicacions més comunes destaquen:
En casos d'hiperglucèmia, hipertensió arterial i glaucoma, s'han de tenir en compte els efectes derivats de la cortisona.
Encara que són més freqüents en l'ús de cortisona oral també poden produir-se efectes secundaris per les infiltracions locals de corticosteroides.
Com a norma general, llevat del risc esmentat, solen ser segures i amb escassos efectes adversos.
S'ha descrit que les infiltracions amb corticoides poden fer més difícil la cirurgia pel possible depòsit de microcristalls d'aquest medicament al canell.
• L'operació es fa a la banda del palmell de la mà.
Es talla el lligament transvers del carp o lligament anular del carp i s'alliberen els teixits que comprimeixen el nervi.
Es pot dur a terme amb cirurgia oberta o endoscòpica.
• L'operació es fa generalment amb anestèsia local o locoregional.
• Generalment, està indicada en pacients amb símptomes severs que no han millorat amb altres mesures de tractament però també amb menys símptomes mal tolerats.
• La meitat dels pacients refereixen milloria del dolor als tres mesos d'utilitzar la fèrula.
• Els exercicis d'estiraments poden millorar el dolor, però hi ha encara escassa evidència.
• No se sap quin nivell de milloria poden produir els exercicis d'estiraments ni la col·locació d'una fèrula.
• L'operació permet amb més facilitat la mobilització de les mans i els canells.
• No hi ha prou informació per afirmar si els exercicis del nervi i els tendons poden produir efectes indesitjables.
• Portar una fèrula al canell és segur.
Alguns pacients refereixen, però, sensació de malestar i d'inflor per la nit, o de formigueig durant el dia.
• Rarament la injecció pot produir dolor, empitjorar l'entumiment o una sensació temporal de formigueig a la mà.
• La infecció pot ser un altre complicació, encara que és poc freqüent.
• Pot complicar la cirurgia posterior per dipòsits de microcristalls de cortisona al canell.
• La cicatriu pot ser dolorosa durant 2 o 3 mesos.
• 5 de cada 100 pacients poden mostrar problemes residuals.
Rarament el dolor, la debilitat o l'entumiment poden persistir o empitjorar.
• Habitualment pot començar a treballar el mateix dia de la injecció.
• Necessitarà una o més setmanes per reiniciar l'activitat habitual.
Els dits es poden moure des del primer moment.
Pot mantenir-se sense símptomes 4 mesos o més.
• La majoria dels pacients milloren i sovint no hi ha recaigudes.
• En general, es pot tornar a la feina poc després de la cirurgia si és la mà que no s'utilitza tant.
Si la cirurgia s'ha fet a la mà que s'utilitza més sovint per escriure, pot trigar de 4 a 6 setmanes abans de tornar a treballar després de la cirurgia oberta o 4 setmanes després de la cirurgia endoscòpica.
• Pot provar diversos tractaments casolans per alleujar els símptomes de la síndrome del canal carpià lleu-moderada, incloent-hi:
• Una fèrula d'immobilització a la nit.
• Si està embarassada, pot esperar per veure si el problema desapareix després del part.
• La cirurgia pot fer que els símptomes millorin o desapareguin per a la majoria de la gent.
• No té els riscos de la cirurgia.
• És possible que no hagi de perdre temps de feina.
• La cirurgia no és eficaç en el cent per cent dels casos.
• Els seus símptomes poden reaparèixer, però molt rarament.
• Els principals problemes de la cirurgia, com ara la infecció o un problema de l'anestèsia, són poc freqüents.
• Altres tractaments poden no funcionar.
• Si té símptomes importants i espera massa temps, podria arribar a presentar una lesió del nervi permanent.
• Augment temporal del dolor, o una petita possibilitat de dany als nervis, després d'una infiltració amb cortisona.
Temes per a la seva reflexió i per comentar amb el seu metge el dia de la consulta
Les taules amb les diferents opcions ( FAQ, pros i contres ) són un exemple de com un professional sanitari podria presentar els possibles tractaments tenint en compte els pros i contres, els avantatges i les potencials complicacions de cadascun d'ells.
Llegeixi els punts clau per recordar i després podrà reflexionar sobre quins punts són els més importants per a vostè en relació amb la seva malaltia:
Tenir una bona funcionalitat de la mà
Eliminar el dolor i altres simptomes
Disminuir els riscos de dany en els nervis per la durada de la síndrome del canal carpià
És obligatori ordenar les opcions de l'1 al 3
Fèrula d'immobilització i exercicis
És obligatori escollir una opció
Ha entès les opcions que té disponibles?
Té clar quins són els beneficis i els efectes secundaris que més li preocupen a vostè?
En quina mesura se sent segur en relació amb la seva decisió?
Si ho considera convenient, parli amb el seu metge sobre:
Valori el que necessita abans de prendre aquesta decisió:
Utilitzi l'espai següent per llistar preguntes, preocupacions i següents passos a seguir.
• Els tractaments casolans poden ser tot el que vostè necessita si vostè ha tingut símptomes lleus durant un temps curt.
És possible que pugui tractar la síndrome del canal carpià amb repòs, gel, medicaments i fèrules d'immobilització.
També pot aprendre a fer algunes tasques d'una manera que no facin mal el canell.
• Els símptomes de la síndrome del canal carpià en les dones embarassades sovint desapareixen després del part.
Es creu que és degut a l'augment de pes i a la retenció de líquids que es produeixen durant l'embaràs amb el conseqüent augment de la pressió al canal del carp.
Si els seus símptomes no són molt importants, és possible que vulgui esperar a veure si els símptomes desapareixen després de tenir el nadó.
• La cirurgia per a la síndrome del canal carpià pot donar‐li un alleujament parcial si els seus símptomes són causats per altres problemes de salut, com ara l'artritis reumatoide, l'hipotiroïdisme o la diabetis.
El tractament d'aquestes malalties sovint fa que els símptomes del canal carpià millorin o desapareguin.
Però en alguns casos, és possible que encara necessiti una intervenció quirúrgica.
• La cirurgia pot ser una millor opció si ha tingut molts símptomes durant molt de temps.
També és la millor opció si ha perdut el tacte o els músculs que depenen del nervi han perdut la força.
• A vegades és necessària la cirurgia per prevenir el dany nerviós permanent.
És probable que necessiti fer‐se una prova als nervis (anomenada electromiografia), per objectivar el grau d'afectació, tot i no ser imprescindible ni per al diagnòstic ni per a la indicació quirúrgica.
Històries personals sobre la cirurgia per a la síndrome del canal carpià:
Aquestes històries es basen en informació obtinguda de professionals de la salut i pacients.
Poden ser útils a l'hora de prendre decisions de salut importants.
Una de les coses més molestes de la meva síndrome del canal carpià és el dolor nocturn a les mans.
Però amb les fèrules puc aconseguir dormir bé tota la nit.
El meu metge diu que la força de la mà i el polze encara són prou bons...
Si les fèrules deixessin de funcionar probablement hauré de tornar a consultar amb el meu metge.
Treballo a una oficina de correus, que m'obliga a escriure molt, i els símptomes m'han anat empitjorant en els darrers 6 mesos.
He perdut sensibilitat als dits, i això em comporta dificultats per escriure amb normalitat i tenir prou destresa.
El dolor em desperta sovint a les nits, i des de fa tres mesos el tinc també durant el dia.
Vaig anar al metge i m'ha demanat una EMG i m'ha dit que segons l'estat d'afectació del nervi m'hauré d'operar ja que els símptomes que tinc són importants.
De moment provaré amb les fèrules nocturnes.
Ho vaig parlar amb el meu cap, i m'ha possibilitat repartir la feina que em permet descarregar la meva activitat amb el teclat de l'ordinador.
Treballo en un magatzem, i fa uns 7 mesos vaig començar a sentir molt dolor quan havia d'agafar i traslladar llibres o desempaquetar capses.
Des de llavors el dolor s'ha mantingut pràcticament totes les nits i m'impedeix un descans normal.
El meu metge em va dir que pateixo una síndrome del canal carpià.
Li vaig preguntar per la cirurgia i me la va recomanar.
Realment, la milloria ha estat molt important.
Vaig haver de necessitar descansar unes setmanes per recuperar-me.
Quan vaig veure que perdia força a la mà dreta i que començava a tenir dificultat per fer tasques habituals (cuinar, cosir, rentar-me les dents...), vaig decidir que era necessari prendre una determinació sobre les meves mans.
He tingut aquest problema del canal carpià des de fa uns 3 anys, i estic cansada de portar fèrules i de rebre diverses injeccions de cortisona durant aquest temps.
El meu metge diu que m'haig d'operar.
Crec que estic preparada per a això.