En aquest apartat de FAQs trobareu un recull de les preguntes i respostes més habituals en relació a la donació i el trasplantament d'òrgans, teixits i cél·lules.
Si a continuació no trobeu la resposta a la vostra pregunta, recordeu que sempre podeu contactar amb nosaltres, a través de l'enllaç de "contacte"
Article divulgatiu sobre alguns dels aspectes a tenir en compte sobre la donació i el trasplantament
T'expliquem les realitats en torn dels mites que envolten la donació i el trasplantament
A més del trasplantament procedent de donant cadàver, una persona malalta també pot rebre un òrgan o un teixit de donant viu.
La immensa majoria dels trasplantaments són de donant cadàver, però en determinades circumstàncies es pot obtenir un òrgan (un ronyó, per exemple) o una part d'un òrgan (part del fetge) a partir d'un donant viu, sempre que aquest fet no representi posar en perill la seva vida.
Qualsevol persona és donant potencial, sempre que en vida no s'hagi manifestat en contra de la donació.
Les condicions clíniques en el moment de la mort determinaran els òrgans i teixits que són vàlids per al trasplantament.
En el cas de menors d'edat i discapacitats, haurà de respectar-se la voluntat de les persones que en tinguin la pàtria potestat ( Llei 30/1979, de 27 d'octubre ).
Pel que fa a la donació de viu, d'acord amb la normativa vigent que preveu i regula aquesta possibilitat, es limitarà a situacions en les quals puguin esperar-se grans possibilitats d'èxit del trasplantament.
En principi, pot ser donant viu qualsevol persona adulta i sana, i que sigui compatible amb el receptor, però no es pot oblidar que aquesta situació també comporta una sèrie de riscos, com qualsevol operació quirúrgica.
Per poder donar els òrgans i els teixits, el donant ha de morir en un hospital (després d'una aturada irreversible de les funcions cerebrals o de les funcions cardiorespiratòries, sense que hi hagi possibilitat de recuperació).
Només d'aquesta manera podrà mantenir-se el cos artificialment des del moment de la mort fins al de l'extracció.
Ells seran els primers a qui es consultarà la possibilitat de la donació després de la mort, tot esperant que respectin la voluntat del donant.
També es pot emplenar un carnet de donant i portar-lo sempre amb la documentació personal com a testimoni de la decisió presa.
És un carnet que no us compromet i del qual podeu desfer-vos en qualsevol moment si canvieu d'opinió.
Quan s'ha fet tot el possible, s'han utilitzat tots els mitjans per salvar la vida d'una persona i els metges i metgesses no relacionats amb els trasplantaments confirmen el caràcter irreversible del procés, es certificarà la mort d'acord amb els criteris mèdics i legals establerts en aquests casos.
Un cop certificada la mort, l'equip mèdic de trasplantaments valorarà quins òrgans i teixits poden servir per millorar la salut o curar altres persones.
Si la donació és possible, el coordinador hospitalari de trasplantaments comprovarà la voluntat expressada en vida pel o per la donant amb tots els mitjans al seu abast, però principalment ho consultarà a la seva família.
No hi ha cap diferència en relació amb una altra mort hospitalària.
L'extracció d'òrgans i teixits, que es fa en condicions estèrils i en una sala d'operacions apropiada, és una operació practicada per un equip mèdic i d'infermeria qualificat.
El cos no queda desfigurat i sempre és tractat amb el màxim respecte.
Es pot trasplantar una part del fetge o també un ronyó procedents de donants vius.
En determinats països, bàsicament per raons culturals o per manca d'òrgans de donant cadàver, la majoria de trasplantaments es fan amb òrgans de donant viu.
D'altra banda, alguns trasplantaments de teixits també poden procedir de donant viu, com el teixit ossi, la membrana amniòtica i els cultius cel·lulars, i el trasplantament de cèl·lules progenitores de l'hemopoesi (les cèl·lules mare de les cèl·lules de la sang) es fa de donant viu.
La manera més justa i equitativa de distribuir els òrgans que s'obtenen és seguir l'ordre de la llista d'espera de manera que, quan hi ha un òrgan disponible, s'adjudica al pacient que ocupa el primer lloc o al que necessita el trasplantament més urgentment.
D'altra banda, els òrgans extrets després de la mort no es poden conservar indefinidament i s'han de trasplantar en un interval de poques hores.
Per tant, no es poden destinar a algú en concret en el cas de donant cadàver.
Només en el trasplantament d'un òrgan de donant viu es pot adjudicar a algú en concret, generalment un familiar directe (pare o mare, fill o filla, germà o germana) o un amic o amiga.
En principi, no hi ha límit d'edat per ser donant, mentre se sigui major d'edat.
De fet, durant els darrers anys s'ha constatat un augment de la mitjana d'edat dels donants.
Es tracta de destinar els òrgans més adients a cada pacient d'acord amb la seva situació clínica i el seu estat general.
L'equip mèdic valora en cada cas la presència de qualsevol problema de salut (determinades infeccions, càncers, envelliment excessiu de l'òrgan, etc.) que pugui invalidar un òrgan o un teixit per al trasplantament.
La donació de tot el cos és una opció que només és possible si no s'és a la vegada donant d'òrgans i teixits.
L'estudi del cos pot proporcionar nous coneixements sobre les malalties i és molt útil en la formació de professionals de ciències de la salut, però és incompatible amb la donació simultània d'altres parts del cos.
Si una persona desitja donar el seu cos per a la ciència s'ha de posar en contacte amb les facultats de medicina o centres de recerca del seu àmbit.
El trasplantament consisteix en la substitució d'un òrgan o teixit deteriorat per un altre que funciona correctament.
És un tractament que serveix per millorar les condicions i la qualitat de vida de determinades persones i que per a d'altres constitueix l'única esperança de curar la seva malaltia i, per tant, de conservar la vida amb un nivell de qualitat acceptable.
A part dels òrgans sòlids (ronyons, fetge, cor, pulmons, pàncrees i intestí), també es poden trasplantar teixits com ara ossos, pell, vàlvules cardíaques, vasos sanguinis, còrnies, membrana amniòtica, cultius cel·lulars o medul·la òssia.
Totes les persones malaltes amb insuficiència renal que són tributàries d'un tractament de diàlisi tres cops a la setmana per poder sobreviure; les persones malaltes que pateixen determinades malalties incurables de cor, fetge o pulmó amb una esperança de vida curta; les persones malaltes amb una diabetis no controlable que les pot conduir a la ceguesa i a la insuficiència renal; les persones malaltes cegues per diferents causes; i també les qui, a causa de la malaltia que pateixen, requereixen la reposició d'algun tipus de teixit.
Són moltes, doncs, les persones que es poden beneficiar d'un trasplantament.