El còmic com a eina per difondre la memòria històrica
Un médico novato, Ediciones Salamandra, 2014, 149 pàgines
Atrapado en Belchite, 2015, 149 pàgines
L'estiu de 1936, el Pablo Uriel tenia 21 anys i tot just havia acabat la carrera de medicina a Saragossa.
Li havien ofert la seva primera feina, substituir el metge titular a Rincón del Soto, un petit poble de la Rioja.
Hi va arribar amb la seva piragua i molta il·lusió.
Remuntant el riu un dia de molta calor, el va sorprendre el soroll dels primers trets de la Guerra Civil.
N'hauria d'escoltar molts més els anys següents: deu dies després d'arribar-hi, els nacionals van prendre el poble.
Pablo va ser tornat a Saragossa i empresonat sense saber-ne la raó.
Dels disset companys de presó, només un altre afortunat i ell es van alliberar de ser afusellats.
D'aquesta terrible experiència va sorgir el títol de les seves memòries, No se fusila en domingo, editades per Pre-Textos amb pròleg d'Ian Gibson.
Més tard, el doctor Uriel participaria a la batalla de Belchite (se sentia tan amenaçat a la rereguarda que hi anà com a voluntari), cauria presoner dels republicans, que també el van estar a punt d'afusellar, i passaria la resta de la guerra empresonat al Puig (València).
El dibuixant valencià Vicent Llobell (Sento), gendre d'Uriel, va decidir explicar la seva història en una trilogia de còmics amb la col·laboració de la seva parella, la pintora Elena Uriel.
Per fer-ho, va prendre com a punt de partida els escrits de Pablo i les fotografies, cartes i documents que la família Uriel ha conservat durant aquests anys.
Un médico novato ens apropa a les vivències de Pablo Uriel els primers mesos de guerra, i Atrapado en Belchite reprèn la història i ens explica el setge d'aquesta població des de la mirada del jove metge.
Tots dos volums ens apropen a l'absurd i la desesperació de la guerra des de la visió sensible i assenyada d'un noi intel·ligent que, tot i el dolor, la por, el perill constant i l'absurd, manté la serenor.
«Hem intentat fer participar el lector dels moments de tendresa, esperança i alegria que acompanyen la vida», diu Sento al pròleg.
Potser per això aquests dos llibres tenen quelcom d'universal.
Sento aconsegueix que ens posem a la pell del protagonista i fem nostres les emocions d'un Pablo Uriel que no perd l'humor ni la humanitat ni en els pitjors moments, i ho fa amb rigor històric, uns dibuixos magnífics i una narració captivadora, que atrapa i que agradarà molt als aficionats als còmics de qualsevol edat.
Precisament per això, aquestes novel·les gràfiques poden esdevenir també una lectura molt interessant a les aules.
Un médico novato va ser merescudament guardonat amb el Premi Internacional Fnac-Sins entido 2013.
N'esperem amb moltes ganes el tercer volum.
Montserrat Roig, l'escriptora que va recuperar la memòria dels deportats
Enguany es commemora el 70è aniversari del naixement i el 25è aniversari de la mort de Montserrat Roig i Fransitorra (1946-1991), prou motius per poder fer una revisió de la seva figura i obra.
Es commemora la memòria d'una escriptora catalana que va fer de la memòria una forma de viure, escriure, reivindicar i lluitar contra les injustícies (lluita contra el franquisme, lluita feminista per assolir la igualtat de gènere, lluita en contra de l'opressió cultural imperant a la Catalunya dels anys seixanta i setanta).
La memòria l'acompanyà en la seva prolífica producció com a escriptora i com a periodista: en les seves obres Els catalans en els camps nazis i L'agulla daurada; en les seves entrevistes per a diferents programes de TVE-Catalunya —entrevistant aquells personatges que havien quedat a l'ombra per les circumstàncies històriques i reivindicant les persones anònimes; en definitiva, remarcant la vàlua intel·lectual d'aquelles personalitats silenciades—; en totes les seves col·laboracions en publicacions periodístiques; i en les seves novel·les.
Narradora i periodista de projecció internacional, marcadament inquieta, tenaç i coherent, i crítica i analítica envers els poders polítics imperants, no va deixar mai de banda la curiositat, un anhel per conèixer i entendre que la va acompanyar sempre.
La seva obra ha estat objecte de nombroses reedicions i s'ha traduït a diverses llengües (anglès, francès, alemany, portuguès, hongarès, italià, espanyol, rus, etc.).
En l'apartat dels agraïments d'aquesta biografia, Betsabé Garcia explica com a partir d'una conversa amb Pau Vinyes, nebot de Montserrat Roig, s'inicià el projecte al voltant de la figura de la malaguanyada escriptora, projecte que finalitzà amb aquest llibre, la primera biografia autoritzada de Montserrat Roig i que Editorial Roca va editar el juny passat en català i en castellà.
En aquesta extensa biografia, convertida en un assaig amè i ben narrat, es prioritza una lectura atractiva per sobre de la citació de l'origen de la informació.
Les fonts principals són les aportades pels testimonis orals dels familiars, amics i persones properes a l'escriptora, tan importants en la seva trajectòria vital, entre d'altres els de Pilar Aymerich, Josep Maria Benet i Jornet o Josep Maria Castellet, directament o bé recuperats a partir del testimoniatge dels familiars o de bibliografies.
I també les fonts documentals, aportades pels arxius fotogràfics i els documents personals que es troben al Fons Montserrat Roig de l'Arxiu Nacional de Catalunya i en altres arxius públics i privats.
La biografia ens endinsa en els tres paisatges històrics fonamentals que van en paral·lel a la vida de Montserrat Roig: la lluita antifranquista dels seixanta i primers dels setanta, la transició democràtica i la dècada dels vuitanta.
Dividida en tres grans parts on se succeeix un fil cronològic dels esdeveniments, Garcia no s'obsessiona per seguir-ne la datació fidedigna, sinó que opta pel recurs de la narració d'un tot vital: vida, obra i pensaments de Montserrat Roig; mostrar l'escriptora en la seva totalitat, sense parcel·lar-la: obra-família-amistats-periodisme-vida-feminisme-literatura-catalanisme-política.
La primera part ve marcada pels seus orígens, circumstàncies històriques i formació.
A la segona part hi trobem el gruix de la seva obra i què l'origina, en tots els seus formats i vessants.
La tercera i darrera part és la més particular; la trajectòria personal acompanya la narració des de l'inici, però en aquest tram es descobreix la Montserrat més intimista, amb els seus pensaments, inseguretats, frustracions i assoliments, alhora la més vulnerable i la més valenta.
En el llibre tampoc s'obvia la seva família, des de la influència dels pares fins a la relació amb les seves parelles i la lluita per tirar endavant els fills sense renunciar a la seva vida com a escriptora.
Biografia i la història local dues eines imprescindibles per recuperar el nostre passat.
De Gandesa a Grossbeeren és la història del Manel, un noi idealista i d'esperit inquiet que va viure en primera persona els esdeveniments europeus més crucials del segle xx.
Fill d'una família obrera del barri de Sants de Barcelona, a l'adolescència es va trobar immers en el conflicte polític del país que desembocaria en la sagnant Guerra Civil.
Havia anat a una escola de la República i havia vist com aquesta afavoria les classes humils; per defensar-la es va fer soldat voluntari quan només tenia setze anys.
Després de moltes vicissituds que van posar la seva vida en perill, el van ferir a la batalla de l'Ebre.
En finalitzar la guerra, es va fer un tip de buscar feina sense aconseguir-ho.
Cansat i desmoralitzat per la precarietat en què vivia, va decidir, amb moltes reticències, marxar a treballar a Alemanya després d'haver vist una informació de la Delegación Nacional de Sindicatos.
El ministre d'Exteriors, Serrano Suñer, havia signat amb el govern alemany un conveni pel qual el govern espanyol es comprometia a enviar treballadors.
El que no van explicar mai és que aquest conveni amagava que era una manera de pagar el deute de guerra contret pel general Franco, ja que el país havia quedat desfet i no hi havia els diners que es reclamaven.
Després de signar el contracte i viatjar fins a Alemanya, va treballar en grans empreses de diferents poblacions.
En el temps lliure va poder visitar diverses ciutats del país.
Li agradaven molt els trens i sovint anava a les estacions de ferrocarril, on li cridava l'atenció el gran moviment de presoners, de tropes de l'exèrcit, la propaganda del règim...
Un dia, quan va anar a demanar, per segona vegada, el permís que li corresponia per viatjar a Barcelona a veure la família, el van detenir i empresonar.
El van portar a un camp de concentració, on el van sotmetre a treballs forçats.
El dia abans que tanquessin el camp per una quarantena de tifus, l'ambaixador espanyol el localitzà; l'estaven buscant perquè havia de complir el servei militar.
Va poder sortir del camp, però no del país.
Per tornar a Barcelona encara havia d'acabar de complir la condemna imposada pel règim nazi, l'única manera d'obtenir el permís que li permetria abandonar Alemanya.
Part d'aquesta història la va deixar escrita, el meu pare, en les memòries que havia anat fent.
Mai, però, va poder escriure l'experiència traumàtica de la seva detenció.
La resta s'ha completat a partir del record de les aventures que ens explicava als fills quan érem petits i de la recerca que vam fer en un viatge a Alemanya per trobar els escenaris, així com consultant arxius a Berlín, hemeroteques i bibliografia diversa.