Cada any al voltant del 30% de les persones majors de 65 anys que viuen en la comunitat tenen una caiguda, i la incidència augmenta amb l'edat (el percentatge és del 35% en majors de 75 anys i arriba al 50% en majors de 80).
Encara que menys del 10% de les caigudes tenen com a resultat una fractura, algunes d'aquestes, com les fractures de maluc, tenen una mortalitat significativa.
Ateses aquestes xifres i el seu impacte sobre la morbiditat i la mortalitat, les estratègies preventives sobre les caigudes podrien ser molt beneficioses, però resulta difícil identificar una causa única, ja que normalment són conseqüència de múltiples factors.
Entre les estratègies per a la prevenció de fractures òssies, s'ha proposat la prescripció de vitamina D. A causa dels efectes favorables sobre la salut muscular i òssia s'ha utilitzat la vitamina D amb la hipòtesi que la seva prescripció podria tenir un efecte preventiu sobre el risc de caigudes, principalment en persones d'edat avançada, i les seves conseqüències: les fractures òssies.
La vitamina D o calcifediol pertany al grup de les vitamines liposolubles.
Està implicada en la regulació del metabolisme del calci, promou l'absorció del calci i del fòsfor per a la normal mineralització de l'esquelet necessària per a l'homeòstasi mineral òssia.
És una prohormona, sense activitat hormonal per si mateixa, que es converteix en una hormona activa (calcitriol) per un mecanisme de síntesi que requereix necessàriament la presència de raigs UV, és a dir, exposició solar.
La vitamina D necessària per als processos fisiològics de l'organisme en què està implicada s'obté a través de la ingesta d'aliments, principalment peix blau, ous i productes lactis, i en major mesura a través de la síntesi endògena del colesterol o de l'ergosterol (propi dels vegetals) per l'exposició als raigs solars ultraviolats.
L'exposició de cara, braços i cames durant deu minuts, dues o tres vegades per setmana, sembla suficient per obtenir la vitamina D necessària, encara que el temps d'exposició presenta variacions segons l'edat, el tipus de pell, l'estació de l'any, el moment del dia en què es produeix l'exposició i l'ús de filtres solars.
El teixit gras subcutani de l'organisme humà funciona com un magatzem que alliberaria vitamina D en els moments en què l'exposició solar és insuficient.
Des de fa temps, en les revisions successives sobre les estratègies preventives per evitar les caigudes s'ha constatat que la vitamina D no ha estat efectiva, excepte en un subgrup de persones amb dèficit preexistent.
La insuficiència de vitamina D es defineix quan els nivells de 25-hidroxi vitamina D (25(OH)D) en sang es troben entre 10 i 30 ng/dl i el dèficit quan els nivells estan per sota de 10 ng/dl. Tant en l'última revisió Cochrane (2012) com en la guia del NICE (2013) no es recomana l'administració de vitamina D atesa l'evidència insuficient sobre la seva efectivitat.
Tot i que van sorgint possibles evidències que la correcció de la deficiència de vitamina D o la seva insuficiència podria reduir les caigudes, continua essent desconeguda la magnitud de la contribució d'aquesta mesura respecte a la reducció de fractures.
Tampoc no es pot establir ni la dosi ni la via d'administració que pogués ser-hi efectiva.
Finalment, una metanàlisi molt recent (abril 2014) tracta d'avaluar l'efecte preventiu de la vitamina D amb o sense calci associat, sobre la prevenció de fractures totals i de maluc, i sobre altres efectes no esquelètics: mortalitat global, ictus, cardiopatia isquèmica i càncer.
Com a conclusió, els resultats mostren que en població no institucionalitzada, els suplements de vitamina D no semblen ser efectius en cap d'aquestes indicacions.
Per aquest motiu, en el moment actual no es pot fer una recomanació ferma del seu ús amb aquesta finalitat preventiva.
Per tant, i a l'espera de nous estudis que estableixin el perfil del pacient que amb evidències se'n podria beneficiar, la no recomanació continua vigent: no es recomana la vitamina D en persones grans en la comunitat per reduir el risc de caigudes, excepte en persones amb dèficit de vitamina D.
Durant els darrers cinc anys, la dispensació de vitamina D entre la població de 65 anys o més ha augmentat un 61,2%, de les 8,6 receptes per cada 100 habitants de l'any 2008 a les 13,8 receptes del 2013.
La variabilitat en la dispensació segons equip d'atenció primària d'assignació del pacient és elevada, fluctuant des d'un mínim de 3,13 receptes per 100 habitants fins a 34,21 (coeficient de variació del 43,8%).
Si els equips que suposen una major prescripció de receptes es comportessin com el 25% dels equips amb menys prescripció (90 equips), que no superen les 8,7 receptes per 100 habitants, aquest fet suposaria un estalvi de 75.000 receptes l'any.