A la pel·lícula Estrellas que alcanzar (2010), del director basc Mikel Rueda, i al documental Els nens perduts de franquisme (TV3, 2002) s'hi exposen de manera especialment colpidora el drama que suposà la pràctica sistematitzada de sostracció dels nens de mares i pares republicans per part de les institucions del franquisme.
L'historiador Ricard Vinyes i, més recentment, el jurista Miguel Ángel Rodríguez Arias han tractat el tema a bastament.
Nens de famílies "no afectas al Régimen" foren adoptats per famílies afins al règim, i d'altres veieren transcórrer infància i adolescència en els centres tutelars de menors, mentre els seus pares omplien presons, camps de concentració i batallons de treballadors.
Com a magistrat de l'Audiència Nacional, Baltasar Garzón quantificà en més de 30.000 el nombre de fills de republicans represaliats que van ser tutelats per la Dictadura entre 1944 i 1954.
En aquest context, quan ja feia temps que havia acabat la guerra, l'expedient d'inscripció de naixement 11/1951, tramitat pel Jutjat Municipal núm. 1 de Barcelona, conservat a l'Arxiu Central del Registre Civil de Barcelona, exemplifica la praxi processal de la sinistra Llei de 4 de desembre de 1941, "por la que se regulan en el Registro Civil los niños repatriados y abandonados".
O dit ras i curt, per la qual, si s'escau, s'autoritza el canvi de nom i cognoms dels nens, a fi de tallar de soca-rel qualsevol vincle amb uns orígens familiars considerats subversius.
El preàmbul de la Llei esmentada en què s'empara tampoc deixa indiferent:
El règim actuà talment com un piròman, que primer cala foc i després es disfressa de bomber.
El 17 de març de 2006, l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa reconegué i condemnà el cas dels "nens perduts", en relació amb el qual la Llei de 4 de desembre de 1941 dotà de certa cobertura legal, de certa aparença de legalitat.
Els punts següents de la resolució europea esmentada són prou concloents:
Els 'nens perduts' són també part de les víctimes del franquisme.
Es tracta de fills de preses els cognoms dels quals van ser modificats per permetre que els adoptessin famílies addictes al règim.
Milers de fills d'obrers foren també enviats a institucions de l'Estat perquè el règim considerava la seva família republicana com a "inadequada" per a la seva formació.
Nens refugiats foren també segrestats a França pel Servei Exterior de "Repatriació" del règim i situats posteriorment en institucions franquistes de l'Estat.
El règim franquista invocava la "protecció de menors", però la idea que aplicava d'aquesta protecció no es distingia d'un règim punitiu.
Els nens havien d'expiar activament els "pecats del seu pare" i se'ls repetia que ells també eren irrecuperables.
Freqüentment, eren separats de les altres categories de nens internats en les institucions de l'Estat i sotmesos a maltractament físic i psicològic.
L'Església catòlica d'Espanya, estretament unida al règim [...] també jugà un paper molt important en proveir el personal de nombrosos establiments penitenciaris, i en van ser els més tristament cèlebres les presons de dones i els reformatoris per a joves, els detinguts dels quals han denunciat públicament els maltractaments físics i psicològics que van sofrir per part del personal religiós."
Arribats a aquest punt, s'entén millor i de forma ben contextualitzada certs documents que integren els expedients dels tribunals tutelars de menors, de cara a justificar la suspensió de la guarda i custòdia dels menors, a favor de les institucions encarregades de la tutela.
Ser dona d'un presoner republicà comportava una condemna associada que, en mancar els ingressos aportats pel pare de família, podia traduir-se en una situació de pobresa i vulnerabilitat idònia per a fonamentar la situació de desemparament del/s menor/s i la subsegüent retirada de la guarda i custòdia dels pares.