Joan Brossa i Cuervo (Barcelona 1919-1998) fou poeta, dramaturg i artista plàstic avantguardista.
La seva obra es caracteritzà per la llibertat creativa i l'interès desbordant per un procés continu d'investigació.
La seva trajectòria literària es va iniciar a Barcelona als anys quaranta amb poemes "experimentals" i sonets, de la mà de J.V.Foix, Joan Miró i Joan Prats.
En aquesta darrera, d'esperit dadaista, hi publicà sonets, romanços, proses i, sobretot, obres de teatre ( El crim, Nocturns encontres, Esquerdes, parracs i enderrocs esberlant la figura i La mare màscara ).
A finals dels anys quaranta, la influència del poeta brasiler João Cabral de Melo afavorí un gir cap a la realitat i els temes relacionats amb la denúncia política i social en l'obra brossiana.
Del 1951 són el recull de poemes Em va fer Joan Brossa i l'obra dramàtica Cortina de muralles.
L'any 1955 va escriure El pedestal són les sabates.
Tot i això, no deixà d'experimentar formalment amb els diversos gèneres literaris com el sonet, l'oda sàfica, la prosa poètica, els sainets o el teatre-cabaret, amb títols com Malviatge, escrit el 1954; El poeta presenta quinze pantomimes, escrit el 1956; Tríptic, del 1957; Vint-i-una odes, uns goigs, una dansa i un sonet, del 1958; Or i sal, del 1959; i Poemes civils, del 1960, entre d'altres.
Al mateix temps col·laborà de manera assídua amb d'altres artistes, com ara Antoni Tàpies o Joan Ponç.
Brossa trencà definitivament amb les fronteres entre els diversos gèneres i disciplines artístiques.
Totes les formes li eren vàlides per expressar el seu interior.
No obstant això, podem identificar tres elements essencials en la seva obra: la poesia (o poesia literària, més tradicional), l'acció (la poesia escènica, això és, el teatre) i la visió (la poesia visual).
En el fons, però, com ell mateix afirmava, tot eren «cares d'una mateixa piràmide».
Fruit de l'interès de l'autor pel cinema van ser No compteu amb els dits, produïda el 1967; Nocturn 29, Vampir i Cua de cuc.
Umbracle, del 1970, va ser la darrera de les col·laboracions, ja que era excessivament exigent com a guionista i no consentia que el resultat fos diferent de com ell l'havia concebut.
Tot i que des dels anys seixanta la seva obra era coneguda internacionalment, el reconeixement institucional no li arribà fins més tard.
L'any 1970 l'editorial Ariel publica Poesia rasa, amb la qual es feu conèixer al gran públic.
A partir d'aquest moment, la seva obra es publicà més regularment i començà a ésser reivindicada per alguns sectors de la crítica.
L'any 1973, Edicions 62 inicià la publicació de la seva obra teatral completa, la qual, sota el títol Teatre complet.
Poesia escènica, continuaria publicant durant deu anys.
L'any 1978 Joan Brossa va rebre el primer guardó de la seva carrera, el premi Ciutat de Barcelona, pel tercer volum del teatre complet i, a partir d'aquí, el reconeixement de les institucions i els premis començaren a acumular-se.
Els nombrosos poemes-objecte instal·lats en espais públics formen part del paisatge urbanístic de Barcelona, com ara el "Poema visual transitable" (1984) del Velòdrom d'Horta.
D'altra banda, l'any 1986 l'exposició "Joan Brossa o les paraules són les coses", de la Fundació Joan Miró, li donà projecció internacional.
En reconeixement a la inestimable aportació a les arts escèniques, el 1997 s'obrí una nova sala teatral a Barcelona que porta el seu nom, Espai escènic Joan Brossa.
L'octubre de 1999 es constituí la Fundació Joan Brossa, a Barcelona, amb la missió de conservar, exhibir i difondre l'obra polièdrica de Joan Brossa, així com la de promoure l'esperit transformador i creatiu de la seva producció.
Joan Brossa morí el 30 de desembre de 1998 en un accident domèstic.