Resum: La reforma constitucional del regionalisme italià es va realitzar en el decurs de la XIII legislatura (1996-2001) mitjançant tres lleis constitucionals.
Pel que fa, específicament, a la reforma del títol V, la finalitat de la revisió era substituir el regionalisme dissenyat el 1947 per l'Assemblea constituent per un sistema de tipus federal.
Aquesta decisió es va prendre per dues raons: la reconeguda crisi del regionalisme italià i la convicció que aquest era inadequat per respondre a les demandes d'autonomia expressades per algunes de les àrees econòmicament més desenvolupades del país.
Aquest article repassa i recorda les claus principals de la reforma, els desplegaments posteriors i els resultats que se n'han obtingut fins ara, amb menció especial als canvis en el sistema de distribució de competències i en el paper de les regions d'autonomia especial i de les ordinàries.
L'article finalitza amb una detallada nota bibliogràfica que permetrà al lector aprofundir en els aspectes que s'assenyalen aquí de manera necessàriament sintètica.
Catedràtic de Ciència Política de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: En aquest article es planteja el tema de les democràcies plurinacionals i la seva possible acomodació política a través de models federals.
El plantejament analític és doble.
D'una banda, s'aborden alguns elements de la discussió teòrica de caràcter normatiu sobre les democràcies liberals en contextos de pluralisme nacional i cultural.
D'altra banda, s'aborda una anàlisi comparada de les federacions i d'alguns estats regionals en relació amb el caràcter uninacional o plurinacional, el grau de federalisme, el grau de descentralització, i la regulació o no d'asimetries legals.
L'article acaba assenyalant les possibilitats i els límits dels models federals en contextos plurinacionals, advocant pel model caracteritzat com a "federalisme plurinacional", basat en tres condicions normatives: un reconeixement constitucional i polític explícits del pluralisme nacional de la federació, un alt grau d'autogovern en cinc àmbits d'aplicació per part de les minories nacionals, i l'establiment de mecanismes de participació i de condicions, que concreten, la regulació institucional de les llibertats positives i negatives col·lectives que permetin una acomodació política i constitucional legítima i estable en les democràcies plurinacionals.
Magistrat del contenciós-administratiu
Resum: Tres dècades després d'iniciar-se a Espanya el procés de descentralització territorial i acomplertes ja dues dècades d'integració en les comunitats europees, les reformes dels estatuts d'autonomia que es van emprendre el 2005 han abordat detalladament les qüestions relatives a la participació de les regions espanyoles a Europa.
Fins ara no hi ha a Espanya una regulació constitucional i només hi havia com a referència per resoldre els conflictes la jurisprudència del Tribunal Constitucional i alguns mecanismes legals i convencionals de caire molt variat (lleis, convenis multilaterals, acords bilaterals, etc.).
Tot i que es poden distingir enfocaments i estratègies diferents, de caràcter bilateral o multilateral, en els nous estatuts d'autonomia aprovats el 2006 a Catalunya, València, Andalusia, etc., el tractament de la participació de les comunitats autònomes a Europa és força semblant.
D'una banda, les clàusules europees dels nous estatuts pretenen consolidar i desplegar els procediments de participació de les regions espanyoles en el Parlament Europeu a través de les assemblees legislatives respectives, en els grups de treball i el Consell de Ministres, en els comitès de la Comissió Europea, davant els tribunals comunitaris, en el Comitè de les Regions o a través de les més variades actuacions que es puguin dur a terme en cooperació interregional europea.
I, d'altra banda, s'ha abordat en els nous estatuts la implicació de les comunitats autònomes en l'execució del dret i en l'aplicació de les polítiques de la Unió, en particular, a regular qüestions relatives a la transposició "autonòmica" de normes europees i a millorar la canalització dels fons europeus per part de les administracions autonòmiques.
Catedràtic de Dret Administratiu de la Universitat del País Basc / Euskal Herriko Unibertsitatea
Resum: La Llei de dependència respon a una política social que fins avui entrava dins de les polítiques assistencials, però que a partir d'ara vol entrar dins de les polítiques degudes; és a dir, de les polítiques exigibles en articular-se els drets que s'hi preveuen com a drets subjectius, plenament i perfectament exigibles per les persones a què es reconeixen.
La Llei remet a uns desplegaments posteriors que establiran el contingut exacte d'aquests drets, el dibuix final del desenvolupament dels quals suscita molts interrogants.
No podem oblidar que les polítiques socials són una competència autonòmica, i que aquesta Llei és una regulació només parcial dels drets de les persones en situació de dependència.
Això fa que les virtualitats i les conseqüències pràctiques de la Llei no es puguin establir fins que se'n produeixi el desplegament.
Aquest preveu mecanismes de col·laboració interadministrativa el funcionament dels quals pot resultar problemàtic.
De les moltes qüestions que deriven de la Llei, aquest article vol referir-se, més limitadament, als problemes competencials, en concret i especialment amb relació a l'art. 149.1.1 CE, però sense oblidar la qüestió clau del finançament i els ja esmentats mecanismes de col·laboració interadministrativa que es preveuen.
Catedràtic de Dret Constitucional de la Universidad de Alcalá
Resum: Una lectura del repartiment constitucional de competències en matèria d'estrangeria adequada a la consolidació de l'Estat autonòmic i a la importància creixent del fenomen migratori consisteix a afirmar que correspon a l'Estat fixar els drets dels estrangers, és a dir, l'estrangeria, i la immigració en sentit estricte, és a dir, les decisions que impliquin l'entrada o l'expulsió del territori nacional, i a les comunitats autònomes completar, d'acord amb les seves pròpies opcions polítiques i capacitat de despesa, aquest estàndard de drets i exercir, també sobre els estrangers, la totalitat de les seves competències sectorials.
Els estatuts poden ser un instrument, almenys parcial, per regular aquesta nova realitat.
Les reformes analitzades mereixen un judici divergent, però alguns d'ells, en particular el català i, sobretot, l'andalús, mostren la voluntat clara d'acarar un problema que no poden eludir, la influència de la immigració en les seves competències, i l'aborden mitjançant solucions acceptables i que probablement responen a la lògica de l'Estat descentralitzat.
Això no obstant, és imprescindible que la reforma de la Llei d'estrangeria i de la delegació de competències en matèria de residència acompanyin aquestes previsions estatutàries.
A més a més, és ben possible que optar per una generalització del model actual en els dos estatuts esmentats sigui el més raonable.
Resum: Aquest treball analitza en quines condicions seria possible una gestió compartida entre l'Estat i la comunitat autònoma catalana de l'aeroport del Prat.
Analitza, amb caràcter instrumental, la doctrina constitucional en matèries com ara els parcs nacionals i els ports d'interès general, on s'ha intentat articular mecanismes de participació en la gestió de competències de l'altre ens territorial.
L'anàlisi jurisprudencial permet concloure que, atès que els aeroports d'interès general són competència exclusiva estatal (149.1.20 CE), la participació en la gestió de l'aeroport del Prat és constitucionalment possible si l'Estat transfereix la competència de gestió amb l'aprovació d'una llei orgànica de l'art. 150.2 CE o si es descentralitza el sistema de gestió dels aeroports d'interès general d'acord amb el model europeu, mentre que el Ministeri de Foment es reserva les competències com a ens regulador.
En ambdós casos la gestió de l'aeroport del Prat es podria articular amb la creació d'una entitat pública, com ara el consorci administratiu, o amb una forma jurídica privada, com ara la societat mercantil.
Professora de Dret Internacional Públic de la Universitat Autònoma de Barcelona
Resum: Aquest article analitza la dimensió jurídica dels organismes de cooperació transfronterers, és a dir, constituïts per entitats territorials veïnes, i interterritorials, integrats per entitats no veïnes en què participen comunitats autònomes, tant respecte dels acords de constitució com de les activitats que desenvolupen una vegada creats, amb referència especial a Catalunya, denominadora comuna en tots ells.
L'interès de l'autora és esbrinar quant s'ha avançat des que es van donar a conèixer les primeres experiències de cooperació fins ara, tenint en compte els darrers canvis produïts en la normativa interna i europea relacionats amb aquesta matèria.
En suma, el nou Estatut de Catalunya o els darrers treballs del Consell d'Europa i l'entrada en vigor del Reglament de la Unió Europea sobre les agrupacions europees de cooperació territorial (AECT), suposaran un salt qualitatiu en les associacions de les quals és membre Catalunya, com ara els Quatre Motors per a Europa, l'Euroregió Pirineus-Mediterrània, l'Assemblea de les Regions d'Europa o la Comunitat de Treball dels Pirineus (CTP), o simplement reforçaran el que ja existeix?
Al final de l'article s'assenyalen les tendències que es perfilen en la composició i actuació dels organismes de cooperació transfronterera i interterritorial amb participació autonòmica.
Advocat de la Generalitat de Catalunya
Resum: Aquest treball realitza una anàlisi dels pressupostos constitucionals i estatutaris que permeten a les comunitats autònomes la creació d'òrgans propis de valoració a efectes de la fixació del preu just en el procediment d'expropiació forçosa, amb especial atenció a les previsions del nou Estatut d'Autonomia de Catalunya de 2006 i al pronunciament del Tribunal Constitucional contingut en la Sentència 251/06, de 25 de juliol, i altres de concordants.
Igualment, s'analitzen les principals crítiques que des de diferents sectors s'han realitzat als jurats autonòmics, tant des del punt de vista de la composició i la presidència, com respecte de la presumpta ruptura de la igualtat dels ciutadans dels diversos territoris de l'Estat com a conseqüència de l'aparició d'aquests òrgans, per acabar que ni aquestes crítiques no serien aplicables exclusivament els jurats autonòmics ni afecten a cap de les garanties que la Constitució estableix per als afectats per un procediment d'expropiació forçosa.