Una de les maneres de recuperar la memòria històrica és trepitjant territori històric i llegint documents dels protagonistes en el lloc on foren escrits.
En aquest text s'explica l'experiència que fa uns quants anys porten a cap els estudiants de la Facultat d'Educació i Psicologia de la Universitat de Girona.
Salomó Marquès, Catedràtic d'Història de l'Educació (Universitat de Girona)
Ja fa anys que els moviments de renovació pedagògica, així com els mestres (homes i dones) que practiquen els postulats de l'escola activa, afirmen que, per a segons quin tipus d'aprenentatges, és bo començar per saber les coses més properes per anar avançant cap als coneixements més universals.
Del torrent que passa a prop de l'escola es pot arribar a l'orografia que configura la geografia del nostre país, d'Europa i del món, si és el cas.
També manifesten, i ho practiquen amb convenciment, que els aprenentatges no es fan només a l'escola, a l'interior de l'aula.
És bo sortir a fora; trencar les parets de l'aula i sortir a la ciutat i a la muntanya.
Ja fa anys que el geògraf Pau Vila manifestava que la geografia s'aprèn amb les xiruques, és a dir, trepitjant el territori.
Miquel Santaló, professor de Geografia a l'Escola Normal de Girona i primer alcalde republicà, també afirmava el mateix.
Els sectors renovadors insisteixen que s'aprèn sempre a partir de desvetllar l'interès dels infants, dels nois i noies.
Aquestes premisses per a un bon ensenyament, per a un aprenentatge eficaç i de qualitat, també valen —en alguns aspectes— i es poden aplicar en l'àmbit universitari.
No en farem res de fer servir PowerPoint, pissarres digitals i el material més modern que puguem imaginar-nos si no som capaços de desvetllar l'interès i el gust per aprendre i conèixer amb esperit crític.
És en aquest sentit, i relacionat amb el tema de l'exili a causa de la Guerra Civil, que considero que els universitaris gironins som privilegiats, ja que vivim en un territori carregat d'història.
La capital de la demarcació està només a 60 quilòmetres de la frontera política entre l'Estat espanyol i el francès.
Bona part dels municipis de l'Alt Empordà són territori de frontera, també alguns de la Garrotxa, del Ripollès i de la Cerdanya.
Tenint present aquest fet territorial, a partir del curs 2001-2002, a l'assignatura d'Història de l'Educació dels estudis de Pedagogia, Magisteri, Pedagogia i Educació Social de la Universitat de Girona hem incorporat la pràctica intitulada «Ruta de l'exili».
Partíem de la base de l'interès dels estudiants per saber com era a l'escola i l'educació el segle xx, el segle que acabaven de deixar enrere.
Volien saber què s'ensenyava, quins eren els corrents pedagògics dominants i les polítiques governamentals en el camp de l'educació, etc.
L'experiència ens ensenyava que al llarg del curs gairebé mai s'arribava a explicar el segle xx, que és el que interessava a l'alumnat.
Sovint, en les matèries d'història general, de filosofia, d'educació, etc. es dedicaven (es dediquen?) hores i hores a parlar de les aportacions dels grecs i dels romans, de l'edat mitjana, del Renaixement, fins i tot, de la Revolució Francesa, però no era (és?) habitual arribar fins al segle xx.
Per això, a la matèria d'Història de l'Educació i amb la voluntat d'omplir aquest buit, dedicàvem i dediquem una especial atenció a l'educació a Catalunya i a l'Estat espanyol durant el segle xx.
Per això tractem de la monarquia, la república en pau i en guerra, l'exili, la dictadura franquista, la depuració del magisteri, etc. temes que els estudiants joves desconeixen i ja els queden lluny.
Les classes a l'aula es complementaven amb visites als arxius per tal de conèixer fons documentals i fomentar la recerca històrica.
És en aquest clima d'aprenentatge que vàrem programar una activitat d'un dia de durada entorn del tema de l'exili, especialment el del 1939, i amb un particular èmfasi sobre l'exili del magisteri que treballava a Catalunya.
Es tractava de recuperar part de la nostra història més recent; especialment la història política i la d'un col·lectiu particular: el magisteri.
I fer-ho trepitjant el territori per on una bona part d'aquests mestres varen marxar a l'exili.
Sortint de Girona fins a arribar a la platja d'Argelers, on les autoritats franceses havien establert el camp de concentració el febrer del 1939, teníem temps suficient per parlar de la política escolar i educativa del govern central i del de la Generalitat; dels mestres renovadors i de les seves opcions pedagògiques, socials i polítiques; de les seves pràctiques escolars; del trencament que va representar l'aixecament contra la república; de la revolució desfermada a Catalunya el juliol del 1936 i de la incidència que va tenir en l'escola; de la Guerra Civil i les seves conseqüències; de la retirada; dels exilis, etc.
Amb el pas dels cursos hem anat modificant la proposta inicial gràcies a la revisió que hem fet amb l'alumnat en acabar la sortida.
Els primers anys hi anàvem amb cotxes privats, fet que ens permetia passar per indrets que ara, que ho fem amb bus, no podem fer.
Des de Girona anàvem directament fins a Agullana i veiem el mas Perxés, on el president Companys i altres polítics i intel·lectuals catalans van passar els darrers dies abans de marxar cap a l'exili.
Tot seguit pujàvem a la Vajol per veure l'escultura dedicada a l'exili aixecada en un prat proper a la població.
De la Vajol seguíem cap al coll de Manrella per entrar a l'Estat francès, fins a la població de les Illes.
La placa commemorativa que hi ha a la façana de l'Hostal dels Trabucaires i altres monuments a l'entrada de la població acabaven de crear el clima adient per entendre la retirada i l'exili.
D'aquesta manera la ruta es convertia en una classe viscuda d'Història.
Les preguntes i els interrogants per part de l'alumnat no paraven.
De les Illes anàvem cap a Morellàs i el Voló per arribar a mitja tarda a la platja d'Argelers.
Sortíem de la vila per l'avinguda de la Retirada i ens aturàvem a l'anomenat cementiri dels espanyols.
Finalment arribàvem a la platja, davant del monòlit que recorda on hi havia l'entrada del camp de concentració.
La placa del monòlit recorda els cent mil refugiats del camp.
Era el moment culminant del dia.
Tot fent camí llegíem textos de mestres, polítics, intel·lectuals, de persones que havien escrit cartes, memòries, diaris sobre la seva experiència d'exili.
Per exemple, al mas Perxés llegíem el relat que Rovira i Virgili fa de la seva estada fins al moment d'anar cap a França; a la platja d'Argelers llegíem cartes de mestres internats al camp, etc. Trepitjàvem història i al mateix temps escoltàvem la veu dolorosa dels protagonistes.
Això ho fèiem, i ho fem, entre els mesos de novembre, desembre, gener i febrer amb el convenciment que el calendari temporal i la climatologia també ajuden a entendre millor el que va ser l'exili, la seva duresa moral i material.
No és el mateix ser a la platja d'Argelers a les 5 d'una tarda d'hivern, quan ja fosqueja i amb tramuntana, que ser-hi el mes de juny, quan a la mateixa hora hi ha gent pescant i d'altra que ja es banya.
Algunes vegades, en aquest clima fred de l'hivern, ens trèiem els anoracs per poder comprendre més profundament el patiment dels que estaven tancats entre filat espinós.
L'experiència és tan punyent que de tornada cap a casa sempre, repeteixo sempre, s'acosta algun alumne per dir-me que un seu avi, un seu besoncle o un parent seu havia estat a Argelers o a Barcarès, o havia anat a l'exili o havia estat presoner dels franquistes o...
Després de l'experiència de la ruta es trencava un silenci que havien mantingut molts anys.
Museu Memorial de l'Exili de la Jonquera (Memorial Democràtic)
Fruit de la revisió hem anat modificant i enriquint l'itinerari.
Ben aviat vàrem elaborar un dossier amb textos, mapes i fotografies per tal que els estudiants tinguin un document que els serveixi des del punt de vista històric.
Amb el pas del temps, i a mesura que rebíem nous documents de mestres exiliats, hem anat ampliat el dossier.
Convençuts que és un material que també pot interessar a persones de fora de la universitat l'hem penjat al Repositori Digital de Documents de la Universitat de Girona.
El text de 55 pàgines, fet amb la col·laboració del Museu Memorial de l'Exili, és a disposició de tothom ( http://hdl.handle.net/10256/7637 ).
La inauguració a principis del 2009 a la Jonquera del Museu Memorial de l'Exili (MUME) ens ha portat a modificar la ruta dels primers anys.
Ara comencem amb una visita al Museu per tal que els estudiants coneguin aquest museu únic a l'Estat espanyol.
La visita és breu (una hora), però suficient per sensibilitzar-nos per a una intensa jornada d'història.
La valoració d'aquesta visita al museu és molt positiva; tant és així que sabem d'alumnes que posteriorment hi tornen acompanyant amics i familiars.
Ara la ruta la fem amb transport col·lectiu.
Anar plegats permet que tothom pugui participar de les mateixes explicacions i comentaris.
Així, tan bon punt sortim de Girona, s'explica el que visitarem durant el dia i els fets de guerra lligats amb el territori que estem travessant.
Per exemple, els bombardejos a la població civil que es va retirant per la carretera cap a la Jonquera i Portbou; els acords de la darrera sessió del parlament espanyol que es va celebrar al castell de Figueres, etc.
L'itinerari actual és el següent: sortida de Girona cap a la Jonquera.
Visita al Museu Memorial de l'Exili (MUME).
De la Jonquera anem cap a la Vajol; pel camí veiem de lluny el mas Perxés, estada de Companys, polítics, intel·lectuals, etc. A la Vajol, visita a la mina Canta, on es guardava part del tresor de la república.
Després pugem a peu per una pista forestal fins a coll de Lli, per on entraren a l'Estat francès els presidents Companys, Aguirre, Negrín i Azaña (una horeta a peu entre anar i tornar).
Reculem per dinar a la Vajol i marxem cap a Argelers per l'autopista.
Sortim al Voló, on hi havia un camp de distribució de refugiats.
Passada la població d'Argelers, de camí cap a la platja parem al cementiri dels espanyols per llegir el text de l'alcalde de la població recordant la retirada, l'exili, el sofriment i els morts.
A la platja, després de veure el monòlit commemoratiu, anem fins a tocar l'aigua.
A la sorra humida llegim cartes de mestres exiliats que ara fa anys estaven tancats en aquest camp de concentració.
Algunes vegades el vent, la mala mar o la pluja no ens han deixat arribar fins a tocar l'aigua o la neu no ens ha permès de pujar fins a coll de Lli.
El record del patiment dels que hi estaven tancats ara fa 75 anys és profund.
Sortint de Girona a les 9 del matí a les 8 del vespre ja tornem a ser a casa.
Hem fet un primer tast de l'exili amb el convenciment que queden molts llocs de memòria per visitar: Portbou i el cementiri amb la memòria de Walter Benjamin; el coll de Belitres amb el monòlit commemoratiu; Cotlliure i la tomba de Machado i la seva mare; els camps del Barcarès i de Sant Nazari; la maternitat d'Elna; el camp de Ribesaltes; Prada i la tomba de Pompeu Fabra; el coll de Manrella i les Illes; Tapis, Costoja i el monòlit recordatori; Prats de Molló, i un llarg etcètera.
Des de Girona tenim a tocar un territori carregat d'història.
Memorial de l'exili del Coll dels Belitres a Portbou (Memorial Democràtic)
Placa commemorativa de l'any 2009 que rememora el pas dels presidents Companys, Aguirre, Azaña i el cap de govern Juan Negrín, pel Coll de Lli cap a França (Memorial Democràtic)
Després de gairebé tres lustres de dur a terme aquesta experiència amb estudiants universitaris i de revisar-la i anar-la adequant als seus interessos, destacaria la valoració positiva que en fan.
Una valoració que és diferent segons el nivell de coneixements dels participants.
No és el mateix fer aquesta ruta amb estudiants de primer curs que amb els que ja estan acabant la carrera i tenen uns coneixements i interessos més vius.
La ruta, tots els sentiments que els desvetlla i els coneixements que els proporciona, omple un buit en la seva formació, ja que la majoria de l'alumnat ha viscut a casa seva en el silenci total sobre el tema.
Els seus avis, protagonistes de la guerra i de tot el que va comportar, han callat, no han volgut parlar.
Per tant, els seus fills han pujat en el silenci i els néts, els que ara són els nostres alumnes, també han estat acomboiats en un silenci ben significatiu.
Si el professor té la capacitat pedagògica de desvetllar-los l'interès sobre el tema, i ho fa amb capacitat crítica, la ruta és el complement indispensable per a una bona formació històrico-educativa.
Aquesta pràctica forma part del currículum perquè així ho demanen els estudiants en l'avaluació de final de curs.
En alguns casos hem ampliat amb un segon itinerari, visitant Cotlliure i la maternitat d'Elna, sempre, però, després d'haver anat primer a la platja d'Argelers.
Una vegada t'has impregnat del dolor de la platja, pots valorar molt més l'acció de l'Elizabeth Eidenbenz a Elna.
L'interès desvetllat amb aquesta pràctica s'ha concretat entre els estudiants amb treballs de recerca d'àmbit local o general; amb estudis sobre l'escola republicana i franquista.
Aquesta experiència que hem fet amb l'alumnat universitari d'alguns estudis de la Facultat d'Educació i Psicologia de la Universitat de Girona, també l'hem compartit amb professorat de la Universitat de València, amb alumnes i professorat de la Universitat de les Illes Balears i de la Universitat Rovira i Virgili.
Darrerament amb membres de la Societat d'Història de l'Educació, societat filial a l'IEC.
El fet que aquesta pràctica universitària s'hagi conegut en determinats sectors de les terres gironines ha afavorit que, els darrers anys, diferents institucions (arxius locals i comarcals, associacions de veïns, centres culturals, etc.) també portin a bon cap aquesta pràctica.
No cal dir que això ens satisfà, perquè fa palesa la dimensió social de la universitat.
Memorial dedicat al filòsof Walter Benjamin a Portbou (Memorial Democràtic)
La Mina Canta de la Vajol (Memorial Democràtic)