Resolució 730/2019, de 21 de novembre (Resolució suspesa pel Tribunal Superior de Justícia de Catalunya)
Sentències judicials i resolucions del Tribunal Econòmic Administratiu.
Si de les sentències i de les resolucions del TEAR es suprimeixen les dades que identifiquen o poden dur a la identificació de les persones, físiques o jurídiques, afectades per elles, deixen de concorre-hi els límits invocats i tampoc es produeix l'afectació dels interessos de terceres persones que requereixi la necessitat de consultar-les en aplicació de l'article 31 LTAIPBG; en aquestes condicions, el dret d'accés no es veuria restringit o impedit per cap límit legal, i seria procedent estimar (parcialment, és a dir, tot despullant la informació sol·licitada de les dades identificatives que contingui) la sol·licitud, d'acord amb el previst per l'article 34.2 LTAIPBG.
La informació sol·licitada no es pot donar a satisfacció de la persona reclamant sense una tasca artesanal jurídicament qualificada que despulli de dades identificatives cada una de les sentències i de les resolucions sol·licitades; és inqüestionable que en aquestes circumstàncies l'accés a la informació sol·licitada requereix una tasca prèvia d'anàlisi i de preparació de cada document sol·licitat per part dels serveis administratius; per tant, cal valorar si aquesta tasca, que sens dubte materialment és d'elaboració de la informació sol·licitada, té la complexitat requerida per poder qualificar-la com a tasca complexa i justificar, en conseqüència, la inadmissibilitat de la sol·licitud.
L'objecte de la dissociació és únicament eliminar la informació que permeti identificar la persona o persones (físiques o jurídiques) afectades per la resolució administrativa o judicial; amb aquesta operació ja queden desactivats tots els altres límits que puguin concórrer; plantejada en aquests termes, la dissociació no sembla tenir de lluny la complexitat que li atribueixen els informes de la DIBA; sens dubte s'ha de fer sota la supervisió de personal qualificat, especialment per resoldre dubtes, si bé en la gran majoria de casos és previsible que es tracti d'una operació no especialment complexa, malgrat que s'hagi de fer cas per cas, al no ser susceptible d'informatització.
És procedent concloure que la tasca requerida per atendre la sol·licitud, inclosa la dissociació de les dades de persones físiques i jurídiques afectades, no justifica la seva inadmissió.
L'article 18.2 LTAIPBG estableix que l'exercici del dret d'accés no és condicionat a la concurrència de cap interès personal, ni subjecte a motivació, ni a la invocació de cap norma; aquestes regles també comporten que cap finalitat, manifesta o presumpta, tampoc el desvirtua, llevat que sigui clarament abusiva, que no és el cas; tot i que aquest dret s'ha vinculat històricament al dret a la informació i a la finalitat de controlar els poders públics, el cert és que pot ser perfectament exercit, i ho és freqüentment, en atenció a interessos privats, sense que aquest fet el desvirtuï.
Silenci administratiu Finalitat de l'accés.
Número d'expedient de la reclamació: 616/2019
La informació sol·licitada (text complet de totes les sentències dictades pels Jutjats contenciosos administratius de Barcelona [JCA] i de totes les resolucions dictades pel Tribunal Econòmic Administratiu Regional [TEAR] de Catalunya els anys 2018 i 2019 en què hagi set part la DIBA o el seu OGT) ha de ser qualificada com a informació pública si està en poder de la Diputació i del seu OGT.
Així ho determina l'article 2.b LTAIPBG, transcrit a l'antecedent anterior.
És presumible que la Diputació o el seu OGT tinguin efectivament en el seu poder les sentències i les resolucions sol·licitades, perquè els hauran d'haver estat notificades al finalitzar els procediments respectius.
Per una altra banda, té raó la persona reclamant quan refuta les acusacions de manca de concreció de la sol·licitud fetes per la DIBA.
La sol·licitud pot comprendre un volum considerable d'informació, però no es pot dir que sigui inconcreta, perquè està molt clar i perfectament determinat allò que es demana.
En la mida que allò sol·licitat és informació pública, en aplicació de l'article 18 LTAIPBG qualsevol persona té dret a accedir-hi, llevat que hi concorrin límits legals a l'accés que puguin justificar-ne la denegació (article 20.1 LTAIPBG).
L'informe de l'Administració ha invocat la concurrència previsible de diversos límits, especialment per les dades personals que poden constar a les sentències i resolucions, a part d'eventuals límits relatius als procediments d'inspecció o sanció, dades tributàries, interessos econòmics i comercials o altres establerts per l'LTAIPBG o altres lleis.
La concurrència d'aquests límits, a més, comportaria la necessitat de donar audiència a les terceres persones afectades per la sol·licitud (article 31 LTAIPBG), que poden arribar a un nombre molt elevat.
Nogensmenys, la persona reclamant manifesta explícitament la seva conformitat amb què la informació sol·licitada li sigui facilitada de forma dissociada o anonimitzada, eliminant d'ella les dades personals que hi puguin constar, de manera que els límits invocats resultarien desactivats.
Certament, si de les sentències i de les resolucions del TEAR es suprimeixen les dades que identifiquen o poden dur a la identificació de les persones, físiques o jurídiques, afectades per elles, deixen de concorre-hi els límits invocats i tampoc es produeix l'afectació dels interessos de terceres persones que requereixi la necessitat de consultar-les en aplicació de l'article 31 LTAIPBG.
En aquestes condicions, el dret d'accés no es veuria restringit o impedit per cap límit legal, i seria procedent estimar (parcialment, és a dir, tot despullant la informació sol·licitada de les dades identificatives que contingui) la sol·licitud, d'acord amb el previst per l'article 34.2 LTAIPBG.
L'Administració al·lega que la tasca necessària d'anonimització o de dissociació necessària per poder facilitar la informació sol·licitada lliure de límits legals a l'accés és un supòsit de tasca complexa d'elaboració, que constituiria la causa de justificació de la inadmissió de la sol·licitud prevista per l'article 29.1.b LTAIPBG.
La persona reclamant al·lega (antecedent 4) que la DIBA confon dissociació amb reelaboració, quan el Consell de Transparència de l'Estat hauria deixat clar que la necessitat de dissociar no és una tasca de reelaboració.
El valor jurídic d'aquesta referència és relatiu, perquè la definició de la causa d'inadmissibilitat de les sol·licituds d'informació pública de l'article 29.1.b LTAIPBG no coincideix del tot amb el de l'article 18.1.c de la Llei estatal 19/2013, de 9 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern (LTAIPBGE).
Resulta que la informació sol·licitada conté límits legals a l'accés, com posa de manifest el fonament anterior, que per ser valorats requereixen el trasllat a les terceres persones afectades per ells (actuació que pot requerir una tasca complexa, perquè estem davant d'unes 500 sentències o resolucions) i eventualment poden comportar la denegació de la informació sol·licitada; per evitar tot això, la solució plantejada passaria per dissociar de cada una de les més de 500 sentències o resolucions les dades identificatives que continguin, és a dir: caldria fer una feina de preparació de la informació susceptible de ser lliurada que obviï els efectes dels límits concurrents; amb independència del qualificatiu que hom li vulgui donar, el cert és que la informació sol·licitada no es pot donar a satisfacció de la persona reclamant sense una tasca artesanal jurídicament qualificada que despulli de dades identificatives cada una de les sentències i de les resolucions sol·licitades.
És inqüestionable que en aquestes circumstàncies l'accés a la informació sol·licitada requereix una tasca prèvia d'anàlisi i de preparació de cada document sol·licitat per part dels serveis administratius; per tant, cal valorar si aquesta tasca, que sens dubte materialment és d'elaboració de la informació sol·licitada, té la complexitat requerida per poder qualificar-la com a tasca complexa i justificar, en conseqüència, la inadmissibilitat de la sol·licitud.
L'informe de la DIBA argumenta que la tasca de dissociació l'ha de dur a terme personal qualificat, perquè no és un mer esborrat de dades personals, s'ha d'ajustar a la normativa de protecció de dades, s'ha de limitar a les estrictament necessàries per a la finalitat de l'accés, que no constaria, hi pot haver dades especialment protegides (sancions) i altres de relatives a la concurrència d'altres límits.
Les objeccions que posa de manifest la Diputació són exagerades, perquè la dissociació no s'ha de limitar a les dades estrictament necessàries per a la finalitat de l'accés (aquesta limitació més aviat opera en sentit contrari), ni ha de tenir en compte la concurrència d'altres límits i és independent de si les dades personals són o no especialment protegides.
L'objecte de la dissociació és únicament eliminar la informació que permeti identificar la persona o persones (físiques o jurídiques) afectades per la resolució administrativa o judicial; amb aquesta operació ja queden desactivats tots els altres límits que puguin concórrer, que per tant ni tan sols cal valorar.
Plantejada en aquests termes, la dissociació no sembla tenir de lluny la complexitat que li atribueixen els informes de la DIBA; sens dubte s'ha de fer sota la supervisió de personal qualificat, especialment per resoldre dubtes, si bé en la gran majoria de casos és previsible que es tracti d'una operació no especialment complexa, malgrat que s'hagi de fer cas per cas, al no ser susceptible d'informatització.
Per tant, més que d'una tasca complexa, estaríem davant d'una tasca voluminosa i caldria plantejar-se si no pot ser desproporcionada per aquest motiu.
Per això la GAIP, davant la manca de dades concretes aportades pel primer informe de la DIBA, li va requerir la quantificació de les resolucions i sentències que haurien de ser objecte de dissociació.
Les dades quantitatives aportades pel segon informe de la Diputació indiquen per als dos anys sol·licitats unes 500 sentències i 50 resolucions del TEAR; no es pot descartar que aquest nombre pugui ser inferior, perquè al facilitar el nombre de sentències la DIBA no precisa que provinguin de tribunals unipersonals (que és allò sol·licitat), de manera que si inclou també les dictades pel TSJ (que no són objecte de la sol·licitud), el nombre real de sentència que caldria dissociar podria esdevenir sensiblement inferior.
En el cas d'una sol·licitud idèntica a la d'aquest procediment, adreçada a l'Ajuntament de Barcelona, el fonament jurídic 3 de la Resolució de la GAIP 592/2019 conclou que "l'anonimització de les dades personals que puguin constar en una sentència judicial (excloses les del o la jutge, que són públiques) no sembla que es pugui qualificar d'operació complexa.
Això no treu que l'estimació de la persona reclamant, d'un minut per sentència, segurament peca d'optimista.
Ara bé, el fet de tenir que dedicar un temps més o menys voluminós a aquesta tasca no la converteix en complexa, sinó únicament en significativament feixuga o costosa per a l'Administració, factors que podrien donar lloc a preveure un termini raonablement llarg d'execució o altres mesures de proporcionalitat, com fa el fonament jurídic 6, però que difícilment justifiquen la inadmissibilitat per raó de l'article 29.1.b LTAIPBG, i més si tenim en compte que el volum de feina requerit (uns pocs centenars de sentències) tampoc es pot qualificar del tot desmesurat, especialment si hom té en compte els recursos de què disposa l'Ajuntament de Barcelona".
Aquestes mateixes consideracions són traslladables a aquesta Reclamació, ja que tant el volum de la informació sol·licitada, com la capacitat i els recursos de l'Administració afectada són comparables i, en conseqüència de l'anterior és procedent concloure que la tasca requerida per atendre la sol·licitud, inclosa la dissociació de les dades de persones físiques i jurídiques afectades, no justifica la seva inadmissió.
Reforça la conclusió del fonament jurídic anterior el fet que s'hagi produït silenci administratiu en la tramitació de la sol·licitud de la que deriva la sol·licitud, cosa que comporta la seva estimació presumpta, en aplicació de l'article 35 LTAIPBG.
Efectivament, els antecedents posen de manifest que la sol·licitud d'informació va ser presentada el 26 de juny de 2019 i que si bé el 26 de juliol del mateix any (per tant, dins del termini d'un mes donat per l'article 33 LTAIPBG) la DIBA comunica per correu electrònic a la persona reclamant una proposta de resolució de la sol·licitud, aquesta comunicació no pot ser considerada substitutòria de la resolució, d'acord amb el previst per l'article 34.8 LTAIPBG, perquè no l'estima, ni equival a la resolució requerida per l'article 35.1 als efectes de què no operi el silenci administratiu, perquè no és una resolució.
Tampoc està justificat el motiu invocat per no resoldre (el fet d'estar formant-se el cartipàs provincial), perquè la Diputació és una Administració pública en la que no hi pot haver buit de poder, de manera que el fet d'estar formant-se el cartipàs no impedeix que algun responsable pugui actuar en nom de l'òrgan competent per resoldre.
A més, si l'impediment per resoldre fos realment el problema invocat, els serveis de la DIBA haurien pogut prorrogar el termini per resoldre, en aplicació del previst per l'article 33.2 LTAIPBG, i no consta que ho hagin fet.
Si bé l'apartat 2 de l'article 35 LTAIPBG estableix que el silenci administratiu positiu previst com a regla general per l'apartat 1 del mateix precepte no opera si a la informació sol·licitada hi concorren límits legals, aquesta excepció no està prevista pel cas que concorrin causes d'inadmissibilitat, ni li és ampliable per analogia (ampliació a la que li és aplicable la prohibició de l'article 20.2 LTAIPBG), de manera que l'eventual concurrència de causes d'inadmissibilitat no impedeix els efectes estimatoris del silenci administratiu.
Per tant, a partir del moment que es produeix l'estimació presumpta de la sol·licitud, la DIBA esdevé vinculada per ella, d'acord amb les previsions de l'article 24 de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques (LPAC).
Els informes aportats per la DIBA posen en dubte que el dret d'accés a la informació i els recursos de l'Administració s'hagin de posar al servei dels interessos privats d'un despatx d'advocats.
L'article 18.2 LTAIPBG estableix que l'exercici del dret d'accés no és condicionat a la concurrència de cap interès personal, ni subjecte a motivació, ni a la invocació de cap norma.
Aquestes regles també comporten que cap finalitat, manifesta o presumpta, tampoc el desvirtua, llevat que sigui clarament abusiva, que no és el cas.
Tot i que aquest dret s'ha vinculat històricament al dret a la informació i a la finalitat de controlar els poders públics, el cert és que pot ser perfectament exercit, i ho és freqüentment, en atenció a interessos privats, sense que aquest fet el desvirtuï.
En conseqüència, l'eventualitat que la informació sol·licitada ho sigui en atenció a interessos professionals o personals de caràcter privat no impedeix en absolut que sigui procedent atendre-la per part de l'Administració en la mida que s'empari en el dret d'accés a la informació pública.
Sobre la base dels antecedents i fonaments jurídics exposats, el Ple de la GAIP, en la sessió de 21 de novembre de 2019, resol per unanimitat: