projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
El concepte de defensa alimentària o food defense va començar a adquirir rellevància a partir dels atemptats terroristes als Estats Units d'Amèrica (EUA) l'any 2001 i la posterior publicació de la Llei contra el bioterrorisme l'any 2002.
La food defense no té una definició internacional ni única, però es pot considerar d'una banda, com el terme general utilitzat per alguns organismes de l'Administració dels EUA: la Food and Drug Administration (FDA), el Departament d'Agricultura (USDA), i el Departament de Seguretat Nacional (DHS), per exemple i entre d'altres, per abastar les activitats relacionades amb la protecció del subministrament d'aliments contra actes deliberats o intencionals de contaminació o manipulació.
Aquest terme inclou altra nomenclatura similar com ara bioterrorisme (BT) o contraterrorisme (CT).
El Servei de Seguretat Alimentària i Inspecció de l'USDA, no obstant, defineix food defense amb més detall com la protecció dels productes alimentaris contra l'adulteració intencionada per agents biològics, químics, físics o radioactius.
És a dir, la defensa alimentària consisteix en establir mesures per reduir la possibilitat de que el subministrament d'aliments es contamini intencionalment mitjançant substàncies químiques, agents biològics o d'altres substàncies nocives per l'acció de persones que vulguin provocar un dany.
Entre aquests agents podem comptar materials que no es troben de manera natural o substàncies que no es controlin de manera sistemàtica als productes alimenticis.
Aquestes accions poden arribar a matar persones, fer trontollar l'economia d'una nació o arruïnar una empresa.
Malgrat tot, aquestes accions intencionals succeeixen amb molt poca freqüència i són difícils de detectar i pronosticar.
Es considera doncs un error considerar la food defense com a sinònim de innocuïtat dels aliments i els plans de food defense com els plans d'APPCC que han d'instaurar les empreses alimentàries.
L'objectiu dels sistemes d'APPCC és identificar els perills físics, químics i biològics no intencionats (que normalment poden aparèixer per negligències) i que són importants per a la seguretat alimentària.
L'objectiu d'un pla de food defense és identificar, mitigar i vigilar possibles fonts de contaminació intencionada dels aliments.
Tot i que aquests dos plans, doncs són independents, sí que poden compartir elements comuns com ara per exemple, el precintat de contenidors durant el transport.
El Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya ha organitzat dues jornades tècniques el setembre de 2013 dirigides a tècnics d'empreses del sector alimentari que hagin de desenvolupar un pla de food defense per als seus sistemes de gestió de la seguretat alimentària, en el marc del Pla anual 2013 de transferència tecnològica.
S'adjunten dues de les presentacions exposades durant les jornades.
Produeix brots principalment de transmissió hídrica però també alimentària, els vegetals que es consumeixen crus són una font potencial d'infecció especialment en situacions d'higiene deficient.
Els aliments associats a brots són derivats lactis, sidra de poma, productes carnis i les amanides amb productes d'origen animal.
L'agent és un coccidi paràsit intestinal el cicle de vida del qual té lloc en un sol hoste.
S'ha detectat en femtes d'animals domèstics i silvestres.
Els reservoris de la infecció humana són els remugants, principalment els bovins i els ovins que eliminen ooquists estables amb les femtes.
Les persones s'infecten en ingerir els ooquists.
En individus immunocompromesos la infecció pot esdevenir mortal.
La colistina és efectiva contra tots els bacils Gram-negatius i és usada com a antibiòtic polipèptid.
Avui en dia, és un medicament d'últim recurs en medicina humana en el context del tractament sistèmic d'infeccions nosocomials greus degudes a bacteris gramnegatives resistents a diversos medicaments (MDR): Pseudomonas aeruginosa, Acinetobacter baumannii i Enterobacteriaceae ( Escherichia coli, Klebsiella pneumoniae ).
Com a resposta al descobriment d'un nou mecanisme de resistència dels bacteris a la colistina (causada pel gen MCR-1), la Comissió Europea va demanar a l'Agència Europea de Medicaments (EMA) que tornés a avaluar l'impacte de l'ús de la colistina en la salut humana i animal, les conseqüències de la resistència i quins tractaments alternatius estan disponibles.
L'EMA indica que el gen MCR-1 es pot transferir entre diferents tipus de bacteris, de manera que es causa potencialment un ràpid desenvolupament de la resistència.
Manifesta que el gen esmentat va ser identificat per primera vegada en bacteris al sud de la Xina i, des d'aleshores, s'ha trobat també a la Unió Europea i altres regions.
L'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA) hi ha col·laborat proporcionant les dades presentades pels estats membres de la UE sobre l'aparició de la resistència a la colistina en E. coli i Salmonella d'aliments i animals productors d'aliments, participant en les reunions del grup de treball i contribuint a les discussions científiques.
La colistina s'ha fet servir durant els últims 50 anys tant en salut humana com animal.
Àmpliament utilitzada per combatre les infeccions per Enterobacteriaceae en els animals de granja, actualment s'utilitza en el cas de les persones com a últim recurs davant infeccions bacterianes resistents.
Tenint en compte l'increment de les resistències a altres antibiòtics, l'ús de la colistina ha anat en augment durant els últims anys fins a ser avui dia el cinquè antibiòtic més utilitzat en la medicina veterinària.
L'EMA ha fet una crida als estats membres perquè redueixin la utilització de la colistina en els animals amb l'objectiu de disminuir el risc de resistència als antimicrobians.
El còlera és una infecció intestinal aguda causada per la ingestió d'aliments o aigua contaminats pel bacteri Vibrio cholerae que produeix una enterotoxina.
Causa una diarrea copiosa, indolora i aquosa que pot conduir amb rapidesa a una deshidratació greu i a la mort si no es tracta aviat.
La major part dels pacients pateixen també vòmits.
És una malaltia endèmica en alguns llocs d'Amèrica Central i del Sud, i a Àsia, principalment de transmissió hídrica, però també hi ha transmissió alimentària pel consum de peix, marisc o vegetals crus o poc cuinats.
L'origen és la presència de portadors que contaminen aigües residuals que s'aboquen a les costes i als rius.
A Espanya existeix un escàs risc de contaminació per V. cholerae.
La prevenció del còlera consisteix en seguir les quatre normes bàsiques d'higiene com una correcte rentat de mans, especialment abans de preparar els aliments i abans de dinar, la correcta cocció dels aliments i beure aigua bullida o embotellada en les zones endèmiques.
Clostridium és un gènere de bacteris anaerobis formadors d'espores productores de toxines.
Estan àmpliament distribuïdes en la naturalesa, i les seves espores es troben habitualment en sòls, a la pols, al medi aquàtic i formen part de la flora intestinal d'animals i persones, en conseqüència, poden estar present en una àmplia gama d'aliments.
Alteren un ampli ventall d'aliments en el qual s'inclouen els productes lactis, els productes carnis i derivats de la carn d'aus, la fruita i els vegetals frescos i conservats; amb la producció característica de gas i olor pútrida.
Les bones pràctiques agrícoles (BPA) i les bones pràctiques higièniques (BPH) contribueixen a reduir el nombre de clostridis mitjançant la minimització de la contaminació amb sòl i d'excrements d'animals.
Les espècies del gènere Clostridium implicades amb més freqüència en malalties de transmissió alimentària són:
La carn correspon a les parts comestibles dels animals domèstics de les espècies bovina (incloses les espècies Bubalus i Bison), porcina, ovina i caprina, així com els solípedes domèstics, aus de corral, lagomorfs (conills, llebres i rosegadors) i animals de caça.
La carn processada és tota aquella carn que ha estat transformada per mitjà de la salaó, el curat, la fermentació, el fumat, o altres processos per millorar el seu sabor o la seva conservació.
La majoria de les carns processades contenen carn de porc, però també poden contenir altres carns vermelles i aus.
Exemples de carns processades inclouen frankfurts ( hot dogs, salsitxes), pernil i cecina, així com fuet i bacó.
En funció del grau de transformació de la carn fresca, el derivat carni podrà classificar-se com a producte carni o com preparat de carn si ha estat suficient o no, respectivament, per alterar completament la carn/estructura interna de la fibra muscular.
El cadmi provoca afeccions renals, alteracions òssies i de l'aparell reproductor.
És una substància carcinògena classificada per la IARC en la categoria 1: carcinogen per als éssers humans, amb evidència epidemiològica suficient per als humans.
El cas més conegut d'intoxicació massiva per cadmi va ser a causa de la ingesta d'arròs contaminat pels habitants d'una població del Japó.
La població va patir una malaltia que es caracteritzava per una osteomalàcia, proteïnúria tubular i forts dolors ossis.
La causa de la contaminació de la zona van ser les activitats d'una mina que abocava cadmi als arrossars a través d'un riu.
Així mateix, el cadmi es pot acumular en grans quantitats en organismes marins com ostres, musclos i mol·luscs en general.
Aquest fet ha suggerit l'ús d'aquestes espècies com a indicadores de contaminació per cadmi.
Els explotadors de les empreses alimentàries han de garantir, mitjançant la implantació d'autocontrols basats en la metodologia de l'anàlisi de perills i punts de control crític (APPCC), que els productes que elaboren, transformen o distribueixen, són segurs.
Abans d'establir els procediments basats en l'APPCC, les empreses alimentàries han d'haver instaurat programes de prerequisits (PPR).
Els PPR constitueixen la base d'una aplicació eficaç de l'APPCC.
En els PPR s'inclouen bones pràctiques d'higiene (BPH) i bones pràctiques de fabricació (BPF) entre altres bones pràctiques.
Els al·lèrgens alimentaris han de ser gestionats de manera que s'informi de la seva presència en l'etiqueta i se n'eviti la presència no intencionada, per la qual cosa la gestió dels al·lèrgens ha de ser integrada dins del procediment existent d'autocontrol.
Sobre la base d'evidències científiques recents, s'ha demostrat que la intolerància al gluten varia dins d'uns límits, en funció dels individus.
A fi de protegir la salut d'aquestes persones i de permetre'ls que trobin en el mercat diversos productes alimentaris apropiats per a les seves necessitats, el Reglament d'execució (UE) 828/2014 de la Comissió, de 30 juliol 2014, relatiu als requisits per a la transmissió d'informació als consumidors sobre l'absència o la presència reduïda de gluten en els aliments estableix les úniques declaracions autoritzades sobre l'absència o la presència reduïda de gluten en els aliments i les seves condiciones:
Aquesta informació pot anar acompanyada de les declaracions «adequat per a les persones amb intolerància al gluten» o «adequat per a celíacs».
Si l'aliment està específicament elaborat, preparat i/o processat per reduir el contingut de gluten d'un o diversos ingredients que contenen gluten, o per substituir els ingredients que contenen gluten per altres ingredients exempts de gluten de forma natural, la informació alimentària pot anar acompanyada de les declaracions «elaborat específicament per a persones amb intolerància al gluten» o «elaborat específicament per a celíacs».
Document reconegut oficialment per les autoritats competents en matèria de seguretat alimentària de Catalunya
Les persones amb intolerància al gluten poden patir problemes de salut per la ingesta de gluten.
Per això, és molt important que estiguin informats sobre la presència o absència de gluten en els aliments elaborats que compren o que consumeixen fora de casa.
Els establiments alimentaris (bars i restaurants, forns de pa i pastisseries, rostisseries i d'altres comerços de venda al detall) que venen productes sense envasar o els envasin en el lloc de venda han de proporcionar als clients tota la informació sobre les al·lèrgies i intoleràncies que puguin causar els productes que posin a la seva disposició.
Se'ls ha d'informar de les substàncies presents en els aliments que causen al·lèrgies o intoleràncies (Annex II del Reglament (UE) 1169/2011 ), entre els que es troben els cereals que contenen gluten com blat, sègol, ordi, civada, espelta, kamut o les varietats híbrides que tinguin i productes derivats.
La informació es pot facilitar ( Reial decret 126/2015 ):
Es permet informar oralment, sempre que la informació:
Cada cop més restauradors i detallistes elaboren plats destinats a persones amb intolerància al gluten i, per tant, han de garantir l'absència de gluten en aquests plats.
Els responsables i els treballadors d'establiments de restauració i detallistes han de ser conscients que es tracta d'un problema de salut sobre el qual tenen una responsabilitat directa.
Només cal seguir algunes regles bàsiques per donar garanties i evitar problemes ( Consells per garantir l'absència de gluten als aliments en restauració i establiments que elaboren menjar ):
Un estudi de vida útil és un tre­ball d'investigació per estimar el grau d'estabilitat microbiològica d'un producte en unes condicions experimentals i amb un nivell de confiança (estadística) determi­nats, que permeti fixar la durada mínima i que també pot servir per palesar la necessitat d'introduir modificacions en el procés o en el producte per assolir el nivell de seguretat exigit.
El Reglament (CE) núm. 2073/2005 estableix criteris microbiològics per a molts aliments que s'han d'aplicar en la fase de comercialit­zació del producte durant la seva vida útil.
Per al criteri microbiolò­gic Listeria monocytogenes el La­boratori de Referència Europeu ha establert una guia per fer aquest estudi.
Per a la resta de criteris, les em­preses o els laboratoris que les assisteixen poden utilitzar, com a punt de partida, models mate­màtics predictius de domini públic (ComBase; models predictius per a la carn de l'Institut Tecnològic Danès) o privats.
Les flors comestibles s'han utilitzat durant segles en les arts culinàries, com a condiments i aromatitzants i en algunes confitures.
Actualment, experimenten una popularitat renovada i es comencen a utilitzar en cru tant en restauració com en l'àmbit domèstic per acompanyar o guarnir plats.
Algunes flors poden ser tòxiques; per tant, es recomana no menjar flors que no es puguin identificar sense cap dubte.
Cal comprar-les en establiments alimentaris, degudament envasades i etiquetades.
No utilitzeu plantes i flors adquirides en establiments de jardineria si no s'especifica clarament que són aptes per a l'ús en l'alimentació.
Durant la preparació, cal retirar el pistil i els estams per extreure'n el pol·len, ja que pot causar al·lèrgia o desencadenar asma.
També convé retirar la tija i els sèpals a causa del gust amargant que tenen.
Com qualsevol altre vegetal de consum en cru, cal rentar-les bé amb aigua abans de consumir-les.
Algunes flors comestibles poden causar indigestió o reaccions al·lèrgiques si es mengen en grans quantitats; per això, es recomana consumir-les en petites quantitats com a guarnició d'un plat.
Les fumonisines són micotoxines produïdes per diferents espècies de fongs del gènere Fusarium, entre elles Fusarium verticillioides, F. Proliferatum.
Es divideixen en cinc grups: A, B, C, P i H. Les fumonisines del grup B són les més comunes en la natura i la més freqüent del grup és la B1, encara que també s'han detectat les fumonisines B2 i B3 en els aliments.
La fumonosina B1 està classificada com a possible carcinògena per a l'ésser humà.
Les fumonisines contaminen principalment el panís i els productes derivats, com els cereals de l'esmorzar, els aperitius, tortes, etc. També s'han trobat en altres aliments a base de cereals com la cervesa.
Els resultats de la recollida de dades de presència de toxines Fusarium en els aliments i l'avaluació de la ingesta dietètica per la població dels Estats membres de la Unió Europea finalitzada al setembre de 2003 van demostrar que les micotoxines de Fusarium estaven molt esteses per la cadena alimentària de la UE.
La presència de toxines de Fusarium en productes destinats a l'alimentació animal pot tenir efectes tòxics en totes les espècies d'animals i afectar així a la salut animal.
Per tots aquests motius, l'any 2006 la Comissió Europea va publicar la Recomanació de la Comissió, de 17 d'agost de 2006, sobre la prevenció i la reducció de les toxines de Fusarium en els cereals i els productes a base de cereals per animar a totes les parts que formen la cadena alimentària a que adoptin bones pràctiques per a prevenir i reduir la contaminació per toxines de Fusarium.
Els límits màxims de continguts de fumonisines en blat de moro i aliments a força de blat de moro estan regulats a la Unió Europea pel Reglament (CE) 1881/2006 de la Comissió de 19 de desembre de 2006 pel qual es fixa el contingut màxim de determinats contaminants en els productes alimentaris i la seva posterior modificació pel Reglament (CE) 1126/2007 de la Comissió de 28 de setembre del 2007.
Els glicòsids d'esteviol són edulcorants extrets de les fulles de la planta Stevia rebaudiana Bertoni, originària de Paraguai.
Quan es va presentar una sol·licitud d'autorització d'aquesta substància a la Comissió Europea, es va sol·licitar a l'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA) que n'avalués la seguretat.
En el dictamen de març de 2010, l'EFSA va arribar a la conclusió que aquest edulcorant no era carcinogen ni genotòxic ni presentava cap toxicitat per a la reproducció ni el desenvolupament, i va establir una ingesta diària admissible de 4 mg/kg de pes corporal.
Tot i això, segons les estimacions d'exposició als glicòsids d'esteviol, tant en adults com en infants, va arribar a la conclusió que era probable que, amb les dosis proposades, se superés aquesta ingesta.
En conseqüència, a fi de garantir una exposició innòcua per al consumidor, va haver de revisar els usos sol·licitats i les quantitats permeses en cada ús.
En l'actualitat, es permet l'ús de glicòsids d'esteviol, en les quantitats adequades, en diverses categories d'aliments, inclosos els refrescos, els dolços, els productes de confiteria i els edulcorants de taula.
L'àcid glicirízic s'origina de forma natural a la planta de la regalèssia Glycyrrhiza glabra, mentre que la seva sal amònica es fabrica a partir d'extractes aquosos d'aquesta planta.
L'àcid glicirízic i la seva sal amònica estan inclosos en la llista de la unió de substàncies aromatitzants ( Reglament d'Execució (UE) 872/2012 de la Comissió pel qual s'adopta la llista de substàncies aromatitzants).
L'exposició a l'àcid glicirízic i la seva sal amònica té lloc principalment a través dels dolços de regalèssia, inclosos els xiclets, les infusions i les altres begudes.
El Comitè científic de l'alimentació humana (SCF), en el seu dictamen de 4 d'abril de 2003 sobre l'àcid glicirízic i la seva sal amònica, va arribar a la conclusió que un nivell màxim de 100 mg/dia d'ingesta proporciona un nivell de protecció suficient per a la majoria de la població i que un consum superior a aquest nivell pot agreujar la hipertensió.
No obstant això, el Comitè va assenyalar que entre la població hi subgrups per als quals aquest límit superior pot no oferir una protecció suficient.
Tals subgrups inclouen a persones amb problemes de salut relacionats amb els trastorns de l'homeòstasi de l'aigua i els electròlits.
En el seu dictamen adoptat el 22 de maig de 2008 l'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA) va examinar l'àcid glicirízic i la seva forma amònica.
L'EFSA va acceptar l'avaluació de l'SCF que va considerar que la ingesta de fins a 100 mg/persona a el dia no provocaria problemes de seguretat.
Si el contingut en àcid glicirrícinico o la seva sal amònica en els dolços i les begudes és alt, és obligatori informar els consumidors, en particular a aquells que pateixin hipertensió, que han evitar una ingesta excessiva del producte.
Per assegurar que els consumidors entenen bé aquesta informació, s'ha d'utilitzar preferentment la coneguda expressió «regalèssia».
El Reglament (UE) núm. 1169/2011 de el Parlament Europeu i de Consell, de 25 d'octubre de 2011, sobre la informació alimentària facilitada a consumidor, estableix a l'annex III les mencions obligatòries addicionals en els aliments que continguin àcid glicirízic o la seva sal d'amoni:
La grip aviària o influença aviària (IA) és una malaltia vírica que afecta principalment les aus aquàtiques, però també els galls dindi i l'aviram en general.
L'agent causal són diversos subtipus del virus del gènere Influenzavirus A.
La IA es va identificar per primer cop a Itàlia, a principis de 1900.
S'han identificat més de 100 espècies diferents d'aus infectades per aquests virus.
D'acord amb l'Organització Mundial de Sanitat Animal (OIE) és una malaltia de declaració obligatòria.
Els virus de la grip aviària es classifiquen en dues categories: de baixa patogenicitat (LPAI en anglès) i d'alta patogenicitat (IAAP o HPAI en anglès), segons la seva capacitat de causar una malaltia greu, en funció de les seves característiques moleculars, i la mortalitat en aus en condicions experimentals.
La infecció per virus de baixa patogenicitat no sol causar malaltia en aus, o produeix malaltia lleu, per la qual cosa pot passar desapercebuda.
La infecció per virus d'alta patogenicitat causa malaltia greu i letalitat alta en aus.
Els brots de grip aviària entre diferents espècies d'aus són freqüents a tot el món, encara que la majoria són de baixa patogenicitat.
La majoria de les soques són relativament inofensives per als seus hostes naturals d'aus i sovint no infecten els humans però, quan ho fan, en la majoria de casos només causen malaltia lleu.
No obstant això, cada nova influença ha de ser avaluada ja que, els brots de grip aviària en les aus de corral poden ser motiu de preocupació per a la salut pública mundial pel seu efecte en les pròpies aus, així com per la probabilitat que causin una malaltia humana greu o pel seu potencial pandèmic.
Els tres subtipus destacats del virus d'influença aviària de tipus A que causen infeccions en aus i persones són l'IAH5, l'IAH7 i l'IAH9.
DGSANTE de la Comissió Europea, 2018
Els HAP són un grup de més de cent substàncies químiques diferents, entre les quals hi ha els benzopirens, que es formen durant la combustió incompleta del carbó, el petroli i la gasolina, les escombraries i altres substàncies orgàniques com el tabac o la carn preparada a la brasa.
Els HAP es troben generalment com una barreja de dos o més d'aquests compostos.
La principal via d'exposició en éssers humans és l'alimentària.
També poden ser absorbits per la pell o els pulmons, amb la qual cosa altres possibles vies serien el contacte amb productes que en continguin o la inhalació d'aire pol·luït (trànsit, fum de llars de foc, cuines, fum de tabac, etc.).
Els aliments crus presenten normalment nivells relativament baixos d'HAP, que es veuen notablement incrementats quan l'aliment és cuinat, sobretot quan és torrat, se sotmet a planxa, o la barbacoa.
La formació d'HAP en preparacions amb brases de carbó augmenta amb el contingut de greix de la carn, el temps de cocció i la temperatura.
Altres aliments que poden contenir HAP són aquells que contenen greixos i olis, així com els aliments sotmesos a processos de fumat i assecat.
Estudis experimentals amb animals indiquen que els HAP en nivells alts poden produir problemes de reproducció i per a les cries, però es desconeix si aquests efectes es reprodueixen en les persones.
Alguns HAP estan classificats com a probables carcinògens genotòxics.
Pel fet que els HAP sempre es presenten com a mescles de proporcions variables i canviants, el coneixement dels efectes de l'exposició humana a cada compost individual és molt limitat.
Recentment, s'han establert límits en alguns aliments a escala comunitària.
La Comissió Europea ha fixat els mètodes de presa de mostra i d'anàlisi per controlar-los en aliments.
Algunes mesures per reduir els HAP durant la preparació del menjar són evitar el contacte directe de l'aliment amb les flames, evitar que el greix vessi sobre les brases, cuinar carns i peix magres, no cremar les carns, etc.