projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Les escoles interessades a visitar les exposicions que es presenten al Palau Robert han de concertar dia i hora de visita al correu [EMAIL] amb una setmana d'antelació com a mínim per garantir un accés fluid a les mostres durant totes les hores d'obertura al públic. més informació
Cada any surten de Colòmbia 100 tones de droga, fonamentalment rumb als Estats Units i a Europa.
Hi ha dues rutes: la principal, per la qual surt el 80% del producte, és la del Carib, que fa una parada a la República Dominicana.
Un altre 20% surt dels ports colombians del Pacífic cap a altres destinacions.
Amb 94 milions de persones, és el segon país més poblat d'Àfrica: carreteres i pobles desborden de persones que van i venen.
'L'èxode rohingya: del silenci als titulars'
EL 2017, en el termini de tot just unes setmanes, centenars de milers de rohingyes van fugir de Myanmar al veí Bangladesh.
Els mitjans de tot el món van informar llavors del desplaçament massiu d'una comunitat que, de fet, porta dècades patint la violència extrema i el desplaçament.
Tornaran aquestes persones a caure en l'oblit?
Per analitzar aquesta crisi humanitària, comptarem amb:
Milions de persones arreu del món viuen atrapades per la violència.
En la majoria dels conflictes, els combatents segueixen perpetrant actes brutals contra els civils i fustigant als que intenten portar-los ajuda.
Analitzarem aquestes tendències AMB la periodista Rosa María Calaf, que introduirà la xerrada i entrevistarà el president de MSF, David Noguera.
Tant la desnutrició infantil com la malària són malalties amb tractaments molt eficaços.
Cada any, centenars de milers de nens amb desnutrició aguda severa són tractats amb aliments preparats rics en nutrients.
En ser fàcil d'administrar per les famílies, aquest tractament permet que només hagin de ser hospitalitzats els nens amb complicacions.
Al Níger, MSF també desenvolupa programes de quimioprevenció de la malària estacional: consisteix a subministrar al nen medicaments antimalàrics en forma preventiva, abans que caigui malalt.
Es fa durant l'època de pluges, quan el risc de transmissió del paludisme és més elevat.
Els israelians i els visitants estrangers són lliures de transitar per la zona H2 d'Hebron per arribar a tres llocs d'avançada dels colons.
La mostra es basa en el llibre que va fer l'esmentat fotògraf amb el títol "Festival Castell de Peralada: l'escenari de les emocions", per encàrrec dels organitzadors.
El llibre neix de la idea que va tenir el fotògraf de fotografiar les intimitats i les interioritats del festival, allò que el públic no veu quan assisteix al festival per gaudir d'un espectacle i alguns dels moments màgics d'aquest esdeveniment musical.
L'exposició presenta moments puntuals de l'edició 2012; des de la construcció de la teranyina de les grades de l'Auditori, passant per l'arribada de companyies, fotografies d'assaigs i d'escena, alguns dels secrets entre bambolines, fins a alguns dels moments previs dels espectacles.
Eddy Kelele va fotografiar el Festival (muntatges, escenari, backstage ) durant l'edició del 2012.
De les més de 18.000 fotografies realitzades, se n'han seleccionat unes 150, que s'han publicat al llibre "Festival Castell de Peralada: l'escenari de les emocions".
L'exposició recull una selecció de 36 d'aquestes fotografies, ampliades a gran format i que es presenta a Barcelona, Figueres i Peralada.
El llibre inclou textos en quatre idiomes dels periodistes Ana María Dávila i Javier Pérez Senz, que repassen els més de 25 anys d'història del Festival.
L'exposició "Reconeixement a Damià Mateu i Bisa, fundador de la Hispano-Suiza", que es pot visitar del 19 al 22 de setembre al Palau Robert, pretén donar a conèixer la figura d'aquest empresari en escaure's el 150è aniversari del seu naixement.
La mostra recull fotografies i textos d'un dossier de la Hispano de fa molts anys.
El primer apartat detalla la figura de Damià Mateu com a empresari, el segon fa una descripció del personatge i de l'època a partir d'imatges: la fàbrica, el mite, la marca, la terra, l'aire, el prestigi, l'elegància, la bellesa i inclou unes imatges finals d'anuncis de l'època.
L'exposició compta amb la col·laboració del Grup Peralada, actual propietari de la marca Hispano-Suiza.
Després del seu pas pel Palau Robert de Barcelona, la mostra es podrà visitar a Peralada.
L'industrial i polític català Damià Mateu va néixer el 1863 a Llinars del Vallès.
Juntament amb Marc Birkigt, va fundar, l'any 1904, la Sociedad Anónima Hispano-Suiza per a la producció d'automòbils de luxe, que va ser pionera en la projecció internacional de la indústria de l'automoció de Catalunya.
Hispano-Suiza va comptar amb fàbriques al carrer de Villarroel i posteriorment a la Sagrera (actual Parc de la Pegaso).
De les instal·lacions del carrer de Villarroel, va sortir el 1904 el primer cotxe de la marca, que va ser exportat, adquirit per un client argentí.
El mateix any es va presentar al Saló de l'Automòbil de París, on va despertar un gran interès entre els fabricants de tot el món.
L'any 1910 el model Copa Catalunya va guanyar diverses competicions esportives.
Amb aquesta filial, la marca va poder atendre millor un mercat molt més receptiu als seus productes que no pas l'espanyol.
Personalitats com el rei Alfons XIII, Ava Gardner o Picasso van escollir cotxes d'aquesta marca automobilística emblemàtica, que va ser tota una revolució en el món de l'automoció.
L'any 1946, Hispano-Suiza va ser adquirida per ENASA i les seves instal·lacions del barri de la Sagrera de Barcelona es van destinar a la fabricació dels camions Pegaso.
Entre el 15 de gener i el 28 de febrer, a les tanques del Jardí del carrer Còrsega
El projecte proposat per "Camí a l'Escola" ha aconseguit el reconeixement i suport de l'Organització de Nacions Unides per a l'Educació, la Ciència i la Cultura (UNESCO),com també de les principals ONG mundials en matèria de cultura i d'educació i infància.
La pel·lícula, guanyadora del Premi César al millor documental i que ha aconseguit més d'1,5 milió d'espectadors a França, narra la història de quatre nens, Jackson, Carlitos, Zahira i Samuel, que s'han d'enfrontar amb una multitud d'adversitats i perills per arribar a l'escola.
Aquests nens viuen en quatre punts molt distants de la Terra, però comparteixen les mateixes ganes d'aprendre i són conscients que només l'educació els obrirà les portes a un futur millor.
Està dirigida pel director i guionista francès Pascal Plisson, autor de diversos documentals sobre naturalesa i especialista en Àfrica i la tribu Massai, de la qual ha realitzat la pel·lícula documental "Massai, guerrers de la pluja".
La pel·lícula s'estrena a Catalunya el divendres 23 de gener.
L'exposició "La medicina privada a Catalunya, a través de l'experiència d'Atlàntida" vol posar en valor la important tasca realitzada a Catalunya per la medicina privada i les asseguradores mèdiques durant els darrers 100 anys.
"La medicina privada a Catalunya, a través de l'experiència d'Atlàntida", organitzada per l'asseguradora mèdica Atlàntida amb la col·laboració del Palau Robert i el Museu d'Història de la Medicina de Catalunya, es pot visitar del 14 al 30 de setembre, als Jardins del Palau Robert.
Del 14 al 30 de setembre, al Jardí
Cap a finals del segle XIX la burgesia catalana comença a tenir capacitat econòmica per abonar minutes per tenir garantida una atenció sanitària en unes condicions de seguretat i comoditat molt millors que la que s'oferia a les entitats benèfiques de l'època.
És en aquest moment, quan comencen a aparèixer les primeres clíniques privades i les primeres assegurances d'assistència sanitària.
Des de llavors, en algun moment, quasi el 50% de la població catalana ha susbcrit una pòlissa d'assegurança mèdica assistencial i ha fet ús habitual dels recursos mèdics i hospitalaris de la medicina privada.
Però, malgrat tot, la seva història és molt poc coneguda entre nosaltres.
La mostra fa un repàs a les aportacions de la medicina privada al sistema sanitari català en diferents moments històrics: la Mancomunitat, la República, la Dictadura, la transició fins a arribar al moment actual.
En aquest recorregut històric es pot constatar que, durant dècades, la sanitat pública ha establert concerts amb mútues i montepios, i empreses d'assistència mèdico-farmacèutica privades per prestar els serveis de salut que l'Estat no podia cobrir.
Fins al punt que, a principis dels 80, quan es va crear el sistema sanitari català, només un 10% dels hospitals amb un 30% dels llits eren públics, mentre la resta eren concertats amb entitats privades.
Actualment, aquestes xifres s'han invertit, però encara avui el 56% dels llits dels hospitals catalans són concertats amb la sanitat privada.
L'exposició fa una incidència especial en el paper d'Atlàntida, l'asseguradora mèdica més antiga de Barcelona, fundada el 1927 i dirigida durant tres generacions per les tres mateixes famílies: els Abelló, els Rabassa i els Pueyo.
El Palau Robert acull l'exposició "40 anys de periodisme", 120 portades i 100 fotografies en gran format que expliquen en clau periodística i d'una manera resumida quatre dècades en la història recent de Catalunya.
La mostra es pot visitar del 14 de setembre al 14 d'octubre al Jardí.
L'exposició del diari "El Periódico" proposa un recorregut per quatre dècades en la història de Catalunya, començant per la Transició, tres anys després de la mort del dictador Franco, i amb el retorn del president Tarradellas, fins a les multitudinàries manifestacions en defensa de les llibertats de Catalunya o la campanya dels llaços grocs, que reclama la llibertat dels presos polítics catalans.
Els vint plafons que presenten les portades i les imatges expliquen els principals esdeveniments d'actualitat a Catalunya, Espanya i la resta del món, com és el cas del naufragi del Prestige, l'atemptat d'Hipercor, els Jocs Olímpics de Barcelona...
Un munt de pàgines d'actualitat condensades en imatges i portades.
Esdeveniments recents que han marcat les nostres vides i formen part de la memòria col·lectiva.
"El Periódico" ha fet la seva contribució a la normalització el català amb l'edició en llengua catalana del diari el 1997.
Una iniciativa que va merèixer el suport i el reconeixement del Govern de la Generalitat, que va distingir el 1998 el diari amb el Premi Nacional de Cultura al Foment de l'Ús de la Llengua Catalana.
Ignasi Cucurella, nascut l'any 1943 a Manresa i Premi Mestre Artesà 2018, concedit per la Generalitat de Catalunya, va estudiar a l'Escola Massana i ha combinat uns fonaments tècnics sòlids amb una creativitat innata, amb innovacions rellevants que l'han portat a anar més enllà del que està establert.
Va presentar la seva primera exposició a la galeria Símbol, a Manresa, el 1968.
Cucurella, que ha comptat amb la col·laboració de Guiomar Amell com a comissària per a aquest projecte, presenta petites escultures.
Les seves joies van més enllà d'uns materials clàssics en joieria o d'un destí ornamental concret.
Del 30 de setembre al 18 d'octubre, a l'Aparador
En els textos de l'exposició, Guiomar Amell afirma que "l'art és el mirall de la història humana, és la primera forma de comunicació no verbal.
Es va iniciar com a llenguatge visual ja en la prehistòria, abans de qualsevol escriptura, i segueix sent sovint el millor testimoni transmissor dels fets i les realitat socials dels éssers humans".
El primer escenari de la mostra aplega joies que capten la soterrada violència dels anys de la postguerra i de la dictadura.
Són obres generades en un context de control polític i clandestinitat en les dècades dels anys seixanta als vuitanta, durant l'època de joventut de Cucurella.
Les petites escultures, els objectes manipulables denuncien l'opressió, el pensament únic imposat, la persecució de la llengua i la cultura catalana.
Les joies d'aquest apartat posen en valor la defensa de la natura.
Les creacions de Cucurella simbolitzen tot allò que és imprescindible per a l'existència humana: l'aire, l'aigua, el foc, la terra, el metall, la vegetació...
Ignasi Cucurella presenta quatre joies, fermalls i penjolls, fetes a quatre mans amb l'escultor i amic Ricard Vaccaro, l'escultor dels boscos transparents, de les ondulacions i la llum, amb el qual va compartir l'esperit de diàleg, d'identitat catalana i de denúncia política.
Esperança en un canvi social, polític i espiritual
L'últim escenari es presenta com un escenari obert i en construcció, en una conjuntura convulsa.
Les joies identifiquen les diverses lluites socials, les peces són contradictòries, allò que es trenca es pot tornar a unir.
Tornen a aparèixer elements de denúncia pel clima de repressió present a la societat, perseguint la llibertat de pensament i d'expressió, amb empresonats i exiliats, lluites contra les injustícies o per l'equitat de la dona a la societat.
Imatge d'una de les joies de la mostra
És una muntanya de característiques singulars, declarada en aquests moments parc natural, que ha estat sempre paradís d'excursionistes i d'escaladors.
D'altra banda, és un monestir benedictí, que aviat celebrarà el seu mil·lenari, atès que va ser fundat cap al 1024 per l'abat de Ripoll i bisbe de Vic Oliba, i que s'ha mantingut al llarg dels segles, amb petites intermitències degudes a la Guerra del Francès, a les turbulències posteriors que desembocaren en la desamortització de 1835 i a la guerra civil de 1936-1939.
Alhora és un santuari internacional, ben conegut i visitat des de l'Edat mitjana.
La imatge romànica de la Mare de Déu que s'hi venera continua essent un pol d'atracció de pelegrins d'arreu del món i des de fa cent vint-i-cinc anys és la Patrona de Catalunya, un patronatge que no va fer sinó donar un valor oficial a una devoció envers la Moreneta que havia anat mantenint-se i augmentant a través dels segles.
Pel seu doble caràcter de monestir i de santuari, Montserrat és un centre d'espiritualitat i alhora un fogar de cultura, amb manifestacions concretes al llarg de totes les èpoques, i ha tingut un paper especial en la vida de Catalunya durant els llargs anys de la dictadura franquista.
Avui, com ahir, continua al servei dels creients i dels no creients que hi acuden des de tants indrets i continua defensant els drets dels homes i els drets dels pobles, tan sovint conculcats arreu.
El santuari és obert a tots els vents i acull manifestacions multiculturals i multiètniques, i el monestir duu a terme una activitat editorial considerable, que no es limita ni de bon tros a l'àmbit català.
Un museu cada cop més ric és un altre dels atractius d'una muntanya que combina harmònicament la natura, la cultura i el fet religiós.
Aquesta exposició vol donar un tast del que es pot trobar en aquest lloc únic per molts conceptes.
Director de les Publicacions de l'Abadia de Montserrat
Oberta al públic del 1 de febrer al 29 d'abril de 2007.
"Màrius Brossa procedeix d'una família d'alquimistes compromesos a transformar el sentiment en substància.
Quan el vaig conèixer, a finals dels fructífers anys seixanta, era un adolescent que cercava la seva identitat trotant sense alè enganxat a una càmera fotogràfica.
Mantenia també un diàleg amb les forces sobrenaturals.
El seu instint era encertat com demostra el fet que la càmera ha estat sempre al seu costat i els esperits l'han guiat en el difícil camí de la vida".
Inicia la seva formació a l'Escola d'Arts Aplicades i Oficis Artístics de Barcelona.
Més tard, estudia Prehistòria i Història Antiga a la Universitat de Barcelona.
Paral·lelament, realitza els seus primers treballs fotogràfics, dedicats sobretot al retrat d'estudi.
Al llarg de la seva carrera, l'obra de Màrius Brossa ha evolucionat des d'una primera "època negra" (1978-1980), seguida d'un període d'abstraccions fotogràfiques (1981-1983) i tridimensionals (1984-1989), fins arribar a les sèries Els esperits del carrer (1988-1999) i Reiterar.
Actualment, el seu treball està centrat en la taca com a concepte expressiu.
Alternant la fotografia d'autor amb la d'encàrrec, ha desenvolupat la imatge corporativa i les campanyes promocionals d'empreses, d'esdeveniments i commemoracions, especialment del sector turístic i la moda.
Tanmateix, ha treballat per nombrosos museus: Museu Picasso, Fundació Miró, MNAC, Museu de Montserrat, Museu Episcopal de Lleida, Museu Diocesà de Girona, Museu Episcopal de Tarragona...
Artista inquiet, ha realitzat també escenografies teatrals, col·laboracions en espectacles de música i dansa, curt metratges (La Anunciación, Retrat de Família, Calçots) i vídeos (Barcelona.
D'altra banda, les seves pintures s'han exhibit en diverses exposicions, entre les quals destaquen Pintures (Centre Cívic Casa Groga.
Barcelona, 1998); Portals (Centre d'Arts i Lletres Marià Manent.
Barcelona, 1999) i A Homenatge a B (Centre d'Arts i Lletres Marià Manent.
Centrant-nos en el seu treball fotogràfic, l'obra de Màrius Brossa parteix de la constatació que la realitat no és res més que una explicació i, com a tal, és limitada, atès que es troba condicionada pels cinc sentits.
En conseqüència, Brossa no pretén explicar la globalitat del món que ens envolta, sinó triar-ne una part amb la finalitat de crear suggeriments.
Aquest procés de selecció el porta cap a l'abstracció suggeridora.
Aquest plantejament creatiu l'aplica també en els retrats, obres amb les quals vol superar la imatge externa per tal de copsar la forma subjacent a l' interior.
La fotografia i la pintura són per a Màrius Brossa dues cares d'un mateix procés creatiu.
Mitjançant aquestes dues tècniques, o d'altres, elabora el seu discurs artístic que vol superar les fronteres formals.
A la recerca de l'ambigüitat, la seva fotografia trenca amb la representació tridimensional per arribar a unes imatges indefinides més enllà dels límits de la pròpia disciplina.
La seva sèrie La ciutat pinta és un clar exemple d'aquesta dualitat expressiva i, com assenyalà la pintora Pilar R. Novo, permet preguntar-se "Fins a quin punt això és una foto d'un quadre o un quadre d'una foto?".
Dones de diversos països, orígens, edats i cultures del barri de Sant Roc de Badalona expliquen les seves vivències per mitjà del llenguatge comú de la costura a l'exposició "Arpilleras, dones cosint històries".
Les arpilleras són tapissos que tenen com a suport el teixit d'arpillera, la tradicional roba de sac.
L'exposició es pot visitar entre el 19 de febrer i el 7 de març, al Jardí del Palau Robert.
L'acte inaugural va tenir lloc el 18 de febrer, i va anar a a càrrec de la delegada territorial del Govern de la Generalitat a Barcelona, Carme San Miguel, a qui acompanyaren el comissari de l'exposició, Salvador Figuerola, i representants dels grups de dones que han col·laborat en el projecte de Sant Roc.
El treball artesanal de les arpilleras és una de les nombroses iniciatives que promou la Fundació Ateneu de Sant Roc de Badalona.
L'objectiu és millorar la vida dels habitants del barri i fomentar la cohesió social i la participació, amb especial preocupació pels col·lectius en risc d'exclusió social.
Els veïns del barri, construït el 1962, vivien abans en zones marginals de Barcelona i, en un percentatge molt alt, són persones d'ètnia gitana que conviuen amb grups d'altres procedències.
L'exposició és fruit del treball realitzat per diversos grups de dones de l'Ateneu i del barri.
Les arpilleras que s'exhibeixen al Palau Robert reflecteixen, amb teles plenes de vida i color, les inquietuds de les dones per la família, la salut, la formació, la vida social del barri, les tradicions i els costums culturals.
També la memòria dels processos migratoris que han viscut o records de la guerra i la postguerra.
Quatre grups de dones han compartit aquest projecte: "Vida Creixent", de la parròquia de Sant Roc, format per dones de més de 65 anys d'edat que van arribar a Catalunya als anys 50 des de diversos llocs d'Espanya; "Grup de Dones de l'Ateneu Sant Roc", que tenen més de 50 anys i són procedents de diferents llocs; "Formació Global de Dones", que tenen entre 16 i 50 anys i la majoria són catalanes d'ètnia gitana, i "Laia", format per dones d'entre 20 i 40 anys procedents del Marroc, del Pakistan i d'altres indrets del món que fa poc que viuen al barri.
Aquesta exposició està organitzada pel Palau Robert i la Fundació Ateneu del barri de Sant Roc de Badalona, amb la col·laboració de la Delegació Territorial del Govern de la Generalitat de Catalunya a Barcelona, la Secretaria per a la Immigració i l'Institut Català de les Dones.
Coincidint amb l'exposició, s'han programat dues taules rodones a la sala d'actes de les Cotxeres del Palau Robert, amb la participació de representants dels àmbits de l'ensenyament i la universitat, de la immigració, de les institucions, de l'Ateneu de Sant Roc i d'arpilleristas.
Les sessions es fan el 19 de febrer ("Un taller pot canviar la societat?") i el 26 de febrer ("Una aposta de l'Ateneu Sant Roc per una societat més igualitària"), tots dos dies a les 19.30 h.
S'han programat visites guiades a l'exposició els dissabtes 20 i 27 de febrer entre les 16 i les 19 h, i els diumenges 21 i 28 de febrer entre les 11 i les 14 h.
El Jardí del Palau Robert acull l'exposició "El camí de Sant Jaume de Galícia.
Camí del Sol, camí de les estrelles", una gran ruta cultural que permet anar d'extrem a extrem de la Península Ibèrica.
La Direcció General de Turisme ha senyalitzat el tram de prop de 400 km de longitud que travessa Catalunya i que es pot recórrer a peu.
L'exposició s'ha presentat entre el 28 d'abril i el 30 de maig, i el 15 de desembre i el 31 de gener del 2011.
El Camí de Sant Jaume de Galícia és una gran ruta cultural que permet anar d'extrem a extrem de la Península Ibèrica, des del cap de Creus fins al cap de Finisterre.
La Direcció General de Turisme ha senyalitzat una ruta de prop de 400 km de longitud que travessa tot Catalunya, i que es pot recórrer a peu, en unes 12-15 etapes d'uns 25-35 km cadascuna.
El tram principal del Camí de Sant Jaume a Catalunya té un doble origen: a la Jonquera, on enllaça amb els camins que provenen de França; i a Sant Pere de Rodes, antic centre de pelegrinatge situat sobre el mar del cap de Creus, a l'extrem oriental d'Ibèria.
L'especial promoció del Camí de Sant Jaume a Catalunya coincideix amb la celebració enguany de l'Any Xacobeu, i amb la recent finalització –per part de la Generalitat- de la senyalització de tot el recorregut català, que parteix de Sant Pere de Rodes o la Jonquera, passa per Montserrat, i arriba fins a Alcarràs.
Des del punt de vista del turisme, la recuperació dels camins de Sant Jaume respon al plantejament del Pla estratègic del turisme a Catalunya 2005-2010 de crear "rutes nacionals" que contribueixin a desenvolupar un model turístic innovador, diversificat i sostenible, que posi en valor el patrimoni català, entès en un sentit ampli, que comprèn des del medi natural fins al patrimoni.