Vaig néixer a Berga l'any 1961.
Vaig créixer a la llibreria de ca l'Huch, al carrer dels Àngels, envoltat de contes i de llibres.
El pare va ser impressor i fotògraf, seguint la tradició familiar.
L'avi patern, Jaume Huch i Guixer, va ser el fundador de la Impremta Huch, a principis del segle vint, i un dels pioners de la fotografia a casa nostra: el primer que va fer retrats d'estudi a Berga amb "fotografia elèctrica", per dir-ho tal com s'anunciava.
Tota la meva vida ha girat al voltant de la lletra impresa i de la imatge.
Vaig compaginar els estudis de llengua i literatura catalanes amb els d'arts gràfiques i fotografia.
Vaig obtenir la llicenciatura en Filologia catalana i vaig fer una tesi sobre l'escriptor berguedà Ramon Vinyes, el "savi català" de García Márquez.
Posteriorment, vaig fer un Màster en Estudis Internacionals (1991), i vaig ser coordinador de publicacions del Centre Unesco de Catalunya.
L'any 1986 vaig fundar Edicions de L'Albí: el nom prové, precisament, d'un conte de Ramon Vinyes.
Amb Climent Forner, entre d'altres, vam fundar la Biblioteca Escriptors del Berguedà, una col·lecció en deu volums que aplega una mostra representativa de l'obra literària dels autors de la comarca.
Com a escriptor, he publicat diversos llibres de poesia, narrativa i teatre.
He traduït també diverses novel·les i relats del francès i de l'anglès.
I, amb el pseudònim de Mitus Stampa, escric també per al públic infantil i juvenil.
D'altra banda, vaig ser un dels promotors de la reinvindació universitària al Berguedà: membre de la Fundació Universitària del Berguedà (FUBER), president de l'Associació Intercomarcal Pro Universitat a Berga (AIUB) i col·laborador de la Universitat Oberta de Catalunya (UOC).
Vaig ser consultor i tutor dels cursos d'accés a la Universitat (1996-2002) i professor de llengua i literatura catalanes (cursos de reciclatge de català per a mestres i posteriorment del Consorci per a la Normalització Lingüística), així com professor substitut d'ensenyament secundari durant tres anys.
De petit a la llibreria familiar: la Llibreria Huch o de ca l'Huch, com s'ha dit popularment.
A l'Arxiu Històric Comarcal de Berga, amb motiu de la digitalització de les postals de l'avi, Jaume Huch i Guixer.
D'esquerra a dreta, Ester Huch, Xavier Pedrals, director de l'Arxiu; Monica Garcia, regidora de Cultura; i jo mateix. )
La meva vida gira al voltant de la feina, fins al punt que em costa d'imaginar-me-la d'una altra manera.
La feina d'editor em permet establir relació amb moltes persones, sobretot escriptors, la qual cosa és sens dubte fonamental i indispensable, i molt enriquidor.
Però també hi ha moltes hores de treball en solitari.
Cal dir que faig d'editor per vocació, però com si fos també, en certa manera, la conseqüència natural del que he heretat dels meus antecessors.
Ells van dedicar la seva vida a la impremta i a la fotografia amb una gran passió i dedicació.
Potser n'he fet una mena de síntesi.
És clar que el món de les arts gràfiques ha evolucionat extraordinàriament.
Avui, la impremta familiar ja és com un petit museu.
Crec que hem d'apostar més decididament pel coneixement i la cultura.
Per tant, per la formació dels joves, però amb un sentit més global: amb la mirada atenta a les noves tecnologies, però sense abandonar mai les humanitats: l'art, la literatura... són fonamentals!
Les noves generacions han de poder assumir també la pròpia tradició per tal de projectar-se (i projectar-la) cap al futur.
No es pot ser realment innovador d'una altra manera.
Però cal treballar, si volem contruir un país millor, perquè els nostres joves siguin també persones lliures, però responsables, compromeses i solidàries.
Des del punt de vista personal, sens dubte, la paternitat.
Tinc dos fills, una noia de tretze anys i un noi de deu.
Ells m'ajuden a llegir el present d'una altra manera...
I he viscut en llocs molt diferents.
Però em dedico al món editorial des de fa més de trenta anys.
A nivell professional, continuar aprenent cada dia d'una feina tan apassionant.
L'objectiu d'un editor no ha de ser el compte de resultats, sinó l'exercici de la pròpia professió.
Ser editor és una gran responsabilitat, com ho és també, és clar, ser escriptor.
Caldria fer públiques tan sols les obres que realment s'ho mereixen, les que creiem que poden aportar alguna cosa al lector, les que poden contribuir a millorar d'alguna manera la societat...
Però no em puc estar de reconèixer que voldria tenir més temps per escriure.
Com a repte o aspiració personal, doncs, desitjaria poder fer més compatibles ambdues tasques.
L'editor roba massa temps a l'escriptor.
És complicat poder trobar l'equilibri necessari.
Hi ha moltes notícies destacables en tots els àmbits, algunes de molt de positives, sortosament.
Cal dir que a la Catalunya Central, malgrat tot, hi ha una gran vitalitat cultural.
Però, d'altra banda, patim des de fa mesos una situació, políticament parlant, que no podem normalitzar...
Fins quan haurem d'anar a Lledoners?
I no parlem de les cròniques de successos, que sovint també són negres...
Recentment, hem hagut de lamentar l'accident ferroviari de Vacarisses, de la línia de Manresa, que hauria pogut ser una tragèdia encara pitjor.
Les persones solem tenir una certa identificació, per no dir molta, amb el paisatge que ens ha vist néixer i créixer...
Identifico la Catalunya Central amb el paisatge que s'obre cap a la plana (la depressió central, si voleu) des de Queralt, de cara als nostres dos referents inequívocs: "Montseny i Montserrat, com dues naus que avancen", com va escriure el poeta Climent Forner.
Una mica per la mateixa raó, i perquè sóc de Berga, és clar, Queralt és un referent ineludible.
Però de la mateixa manera que contemplo el paisatge de cara avall, m'agrada també girar-me i fer el tomb, des del Sobrepuny i la Figuerassa, fins als Rasos de Peguera, sense oblidar el Cim d'Estela i el Roc d'Auró, que caracteritzen meravellosament el paisatge berguedà i amb què em sento també molt identificat.
La veritat és que m'agradaria tenir més temps lliure...!
Però, a més de la lectura, i a banda de la literatura, m'agrada el cinema, el teatre, les exposicions d'art, els museus...
Ah, i poc o molt també segueixo alguns esports, però no es pot dir que en practiqui cap.
Però també llegeixo diaris, cada cop més digitals...
I, sí, també estic atrapat a les xarxes socials, en bona part per culpa de la meva feina: facebook, instagram i twitter.
Els clàssics ja ens diuen: Verba volant, scripta manent.
És a dir, les paraules volen, allò que és escrit roman.
D'aquí ve, d'altra banda, la responsabilitat de l'escriptor i de l'editor, a la qual al·ludia anteriorment.
Però sí, la comunicació és fonamental.
Els romàntics també deien que som conversació.
No hi ha res tan important (i tan plaent) com saber fer un bon ús de la paraula. �
Hauríem de ser més dignes de la nostra cultura i de la nostra llengua, que hauríem d'estimar i protegir més, si és que realment volem preservar-la i fomentar-la.
Sols així ens farem realment mereixedors de la llibertat, tan anhelada.