projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Joan Enric LLuna, clarinetista i director d'orquestra
L'art és on l'ésser humà s'identifica, on es reflecteix, on s'expressa de la manera més profunda; no és un luxe, és una necessitat vital.
No podem deixar d'omplir el món de bellesa.
La bellesa que creen la música, la pintura, la poesia..., alimenta la nostra ànima, la sensibilitat que tots necessitem per a entendre als altres i a un mateix.
Si observem bé què ha passat durant aquesta pandèmia, podem comprovar que les xarxes socials s'han inundat de música, música oferida generosament per entitats i institucions, òperes gratuïtes, concerts gratuïts, concerts de músics des de casa.
La música ha ajudat a sobreviure a aquest terrible confinament: podríem considerar-la com una prova de l'afirmació que la música, l'art, la creació de bellesa i de llenguatges que penetren en el més profund de l'ésser humà són una necessitat vital.
M'agradaria pensar que, si molta més gent tingués accés a la bona música, a l'art en general, tindríem un món diferent, segurament molt més tolerant i dialogant.
Potser aquesta idea sona utòpica; però, per què no la perseguim?
Aquesta terrible crisi ha de servir, sense cap dubte, per a confirmar la importància d'invertir més recursos públics en la sanitat per a tothom, en la recerca científica.
És necessari tenir en compte l'economia, per descomptat, però voldria pensar que també ens ha fet veure que la Cultura, l'Art (amb majúscules) són part essencial de l'ésser humà.
M'agradaria pensar que aquesta idea és compartida per la major part de la societat i, sobretot, per les persones que tenen el poder polític i institucional, les persones que tenen la responsabilitat de repartir i assignar els recursos de la nostra societat del primer món pensant en com millorar-la de debò.
Fem nostres aquestes bellíssimes paraules.
Lluís Puig, Director del Programa d'Internacionalització de la Cultura Catalana.
Més democràtica, més a l'abast de la ciutadania, reformuladament participativa, amb esperit crític i constructiu i més impregnada de tecnologia.
Així imagino la cultura post-COVID-19 i així esdevindrà una eina central en el desenvolupament de les societats.
Si alguna cosa ha evidenciat la crisi sanitària actual, avui amplificada per una crisi econòmica sense precedents, és que la digitalització ha vingut per quedar-se.
Ho penso pel que fa als continguts i als formats culturals, que entenc com a noves oportunitats.
És aquesta voluntat d'esdevenir estructural (i no conjuntural) el que explica per què la tecnologia aplicada a la cultura ens permet acomplir un doble objectiu: arribar al major nombre possible d'usuaris i plantejar, explorar i desenvolupar en paral·lel noves fórmules d'expressió cultural fins ara testimonials.
La cultura és aquell qui la fa però també la persona que l'usa; és per aquest motiu que, sense renunciar a la presencialitat, cal buscar altres maneres d'assolir vivències culturals a partir de la tecnologia, de l'R+D, especialment en un context més fragmentat que mai, més desigual, que ha de protegir els sectors més afeblits de la societat, que no són altres que les persones sense accés a determinats equipaments culturals, gent amb malalties, amb problemes de mobilitat, amb risc d'exclusió social i pobresa.
Cultura que fa (i es fa) preguntes i cerca respostes en un temps i en un país determinats, i que s'adreça a les persones de l'ara, de l'avui però també del demà.
La tecnologia, per tant, com a eina clau per a la democratització de la cultura, en convivència amb els formats tradicionals i amb l'experiència física i presencial, que és tan important, pràcticament insubstituïble, en alguns àmbits específics, com és el cas de la cultura popular.
Abans d'abordar aquestes línies de reflexió, penso en tots els referents culturals que hem perdut durant aquests temps de foscor.
No vull fer la llista de la mort.
Penso especialment en l'Arnau Puig, que es va apagar sol i sense el comiat que es mereixia, i em refugio en el seu pensament radical, que residirà per sempre més dins meu.
Dins de molts, de l'ara i l'aquí, i del demà i l'enllà.
La seva pervivència està garantida, no en tinguem cap dubte; el meu neguit és un altre: què hem de fer com a país per fer créixer els creadors entroncats amb la genealogia de la nostra rica tradició avantguardista?
Què hem de fer per fer-ne brotar de nous perquè el fil d'aquesta troca no es trenqui mai?
La responsabilitat és altíssima i el que em preocupa és que no siguem capaços d'entomar-la amb tota la seva complexitat.
Quant talent pur estarem disposats a sacrificar obcecats per les lògiques de la cultura de la rendibilitat, de l'entreteniment, de la frivolitat, de l'impacte mediàtic?
Quants Miró farem desistir d'il·luminar-nos amb un art que ens activa una manera de veure el món sofisticada i quants altres ocuparan el seu lloc amb un art que ens adotzenarà?
Quants Víctor Nubla condemnarem al silenci perquè el seu espai d'experimentació l'ocupin sons panem et circenses?
Escric noms (l'Arnau, Miró, Nubla) i faig mal fet, perquè el culte al nom és un altre dels paranys que ens posa l'ideari neoliberal per reduir-ho tot a marques per vendre.
Tinc clar que sense unes polítiques culturals valentes la sagnia serà mortal per al teixit cultural i tindrà un efecte en cadena.
Si destrueixes les bases, tot salta pels aires.
Si aïlles una espècie, desapareix.
Si menystenim les cures i els afectes als creadors, no tindrem mai unes institucions fortes.
Tindrem uns contenidors sense continguts, o amb pseudocontinguts, que no sé si és pitjor.
Demano unes polítiques valentes que no imposin un statu quo, ni vell ni nou; que aixopluguin tota la diversitat del fer i del ser artístic; i que no premiïn la sobreproducció ni la competència, sinó els processos, l'assaig-error, l'esperit col·laboratiu, el sentit d'ajudar-se i l'empatia com un valor creatiu per se.
Que fomentin la cultura que ens agita, per dins i per fora.
Les sales de cinema, fins ara buides, es preparen per acollir de nou tots els seus fidels seguidors.
Els exhibidors ens mostrem certament desconcertats davant la incògnita que suposa el repte que ens ve al damunt.
Ens preguntem com podrem gestionar aquest període transitori sense que els protocols de seguretat entorpeixin l'afluència de públic i converteixin aquest petit acte social que organitzem sessió rere sessió en una trobada sense cap mena d'encant.
Expressions com «afrontar la nova realitat» ja sonen esfilagarsades per l'ús reiterat que se n'ha fet, gairebé buides de contingut.
Ens haurem de refer des de l'acció conjunta i aprofitar-ho per encetar un període de reflexió, en què pararem a observar el present de les sales de cinema, ara immerses en un debat crucial.
El sector fa temps que reflexiona sobre si cal apostar per l'espectador considerant-lo un client a qui oferir els millors serveis possibles o bé tractar-lo com un col·lectiu homogeni.
Quan el cineclub Vilafranca va assumir el projecte de la Sala Zazie, dins el Teatre Casal, va superar una dura prova en haver d'aprendre el noble ofici d'exhibidor.
Ja no sols calia acontentar els seus associats amb una proposta arriscada, sinó que també havíem de conèixer el gran públic i atreure'l sense renunciar al nostre ADN cinèfil.
Amb la perspectiva del temps, ens sentim prou forts i volem assegurar el nostre futur com a exhibidors amb pantalla única.
La distribució està transformant profundament les seves estructures i les sales de cinema no en tindran prou amb l'estrena de pel·lícules.
Caldrà fer pinya, junt amb realitzadors, productors i distribuïdors, a l'hora de comunicar i prescriure els diversos projectes dins aquest canvi de paradigma.
Els que estimem el cinema, absorts en la lluminosa màgia que emergeix de la pantalla, no deixarem de creure en el protagonisme de les sales com a referent cinematogràfic per a les noves generacions.
Albert Sierra, noves tecnologies (Agència Catalana del Patrimoni Cultural)
Aquests dies de confinament han obligat els museus catalans a prescindir de la seva via de contacte privilegiada amb els públics, la presencial.
Per necessitat, han hagut de centrar la seva acció en la segona via, existent des de fa quinze anys, però sempre secundaritzada: el contacte en línia.
Des del sector, ens hem abocat a les xarxes fins a la saturació i tots hem estat conscients que algunes coses que teníem al calaix esperant torn ara seran essencials.
Hem vist materialitzat el que havíem llegit en articles en anglès: que el digital ja no pot ser una estratègia a banda, sinó que ha d'alimentar tots els departaments i l'estratègia general del museu.
Que les tecnologies 3D ja no són el futur, sinó que s'apliquen a tota la cadena de treball del museu.
Que el tractament de les dades, tant les provinents de les col·leccions com de l'activitat del públic, són la base sobre la qual es basteix la presència pública, i que el retard, terrible, crònic, que tenim en aquest punt posa en risc moltes coses, finançaments europeus inclosos.
Fins aquí la meva opinió professional com a membre d'una institució, però anant més enllà, en una visió personal, crec que els pròxims deu anys són cabdals per al sector.
Viurem en una societat nova, en tensió ideològica entre neocomunitarismes i neocapitalismes, entre el museu social i el museu turístic, entre el museu mesell del poder i el que busca crear una societat amb esperit crític.
Qui liderarà el sector en aquestes batalles?
Veig encara institucions opaques, lideratges antics, verticals, del segle xx; però també sento veus com les de Jordi Sellas, Judit Carrera, Clàudia Rius, Àlex Hinojo, Juana Dolores Romero, Lucas Ramada o Jordi Casanovas que parlen d'autoexigència ferotge, de foc nou, d'una nova cultura catalana del segle xxi.
Anna Solà, experta en cultura audiovisual
La cultura serà una eina imprescindible per donar forma a les experiències personals i col·lectives d'aquest moment històric.
Serà també un instrument per reflexionar sobre com reparar les esquerdes estructurals que la pandèmia ha fet més visibles i projectar alternatives de transformació capaces d'anomenar desitjos, aspiracions i altres mons habitables més curosos amb els béns col·lectius.
Ha de contribuir a millorar la qualitat de vida de la població més afectada per les conseqüències econòmiques i socials derivades d'aquest trasbals global i ha de tenir un paper vertebrador en les nostres ambicions de futur.
S'hauria de projectar una nova mirada a la nostra cultura des de perspectives d'observació també noves, per poder identificar quines són les necessitats, els desequilibris, les dificultats o les incapacitats de les pràctiques que arrosseguem històricament, però també per localitzar quines i quantes manifestacions culturals del país, diverses, insòlites, informals, més nombroses del que sembla, mereixen ser reconegudes, fomentades, enriquides i difoses.
Incorporar tot aquest potencial com un actiu cultural i afavorir-ne la circulació significaria una millora immediata dels recursos culturals del país.
Perquè aquesta identificació reveli les possibilitats d'altres realitats culturals, és imprescindible que en aquest treball de reconeixement i inventari fem lloc a altres agents capaços de veure i valorar actius poc o gens acollits en l'espai cultural.
És a dir, afegir diversitat en el moment de fer diagnosis per aconseguir diversitat en els resultats.
Hem vist com el paper fonamental de les dones en la creació i la transmissió cultural afegeix elements d'innovació i renovació al conjunt de la cultura, tant a la seva interpretació com als diferents formats creatius.
Cal consolidar-la i expandir-la, preservant, alhora, el llegat històric dels sabers femenins, amenaçat per la pèrdua de fonts documentals o de testimonis vitals que no ens podem permetre el luxe d'oblidar o perdre.
Nicolás Barbieri, doctor de ciència política a l'UAB i investigador a l'IGOP
Tota una paradoxa si pensem en algú compromès fins a la medul·la amb la cultura i que exigia que l'art no només fos «bo» com a art, sinó que també estigués ben unit a la vida quotidiana.
I és que probablement la cultura és sobretot una paradoxa.
La cultura és una esperança per desarticular els relats totalitzants de progrés, però alhora pot ser la matèria primera d'aquests relats, la forma d'allò que es presenta (i s'imposa) com a inevitable.
Aquests darrers mesos hem vist representada la condició paradoxal de la cultura.
La connexió digital ha impulsat la massificació del consum d'activitats i productes culturals a través de les nostres pantalles, inclús difuminant certs límits entre l'accés i la producció.
Però tot això no ha significat més democràcia: les decisions públiques, el treball i la participació cultural continuen (fins i tot encara més) condicionats per profundes desigualtats.
Assistim, doncs, a la reproducció de velles desigualtats i l'aparició de noves formes d'exclusió.
Com ens ha explicat John Berger fa temps, els mateixos mitjans de reproducció que han despullat l'art de la seva reserva (alliberant imatges avui sense valor) són utilitzats en la construcció de la il·lusió que no ha canviat res.
Convençuts que la cultura forma part de la solució, no som capaços de veure que, de vegades, pot resultar part del problema.
El CONCA ens demana 300 paraules per a la cultura de l'endemà.
Potser l'actitud més culturalment transformadora és avui una combinació d'interrupció i de reconeixement.
Potser reconeixent les seves paradoxes podrem construir una cultura o unes cultures unides a l'experiència i, per tant, a la transformació.
Tant de bo aquestes 305 paraules serveixin, com volia Gombrowicz, per intentar arribar a la gent i no a les teories, a la gent i no a l'art.
Jaume Subirana, escriptor i professor universitari
Podríem fer, d'entrada, el que diem que fem o farem i no fem.
Dedicar el 2 % del pressupost de la Generalitat a Cultura.
Donar suport efectiu a editors, llibreters, traductors i autors (amb crèdits, ajuts i encàrrecs; no amb un altre Pla de Lectura i la foto consuetudinària).
Crear i dotar una xarxa de biblioteques escolars i de promotors de la lectura.
Duplicar les retribucions en actes públics vinculats a la literatura (presentacions, lectures, festivals, conferències, taules rodones, jurats, articles, pròlegs), i exigir aquestes tarifes dignes com un requisit a qualsevol organització o entitat que tingui relació amb l'Administració, com l'IRL exigeix un contracte amb el traductor a qualsevol editorial estrangera que demani un ajut.
Posar en marxa programes de llibres a TV3 (més d'un alhora).
Finançar generosament Espais Escrits, el Centre d'Art i Natura de Farrera, la Viquipèdia o Llegir en Català, i no duplicar mai des de l'Administració el que la societat civil tira endavant amb encert i esforç.
Dissenyar un pla de beques a l'estranger i estades de formació per a joves escriptors, i un pla de publicació de clàssics literaris descatalogats amb els editors interessats o, si no n'hi ha, amb una Editora Nacional not-for-profit.
Prohibir que els càrrecs públics prologuin llibres, facin conferències, comissariïn anys i inaugurin exposicions.
Coordinar-se amb les altres administracions estatals per a una circulació fluïda dels productes literaris en les cinc llengües de l'Estat.
Coordinar les administracions dels territoris de parla catalana per a una circulació fluïda dels productes culturals en català (això inclou TV3, és clar, però també els llibres publicats a Palma, a València, a Perpinyà i a Lleida).
I llavors, quan passi tot això que se suposa que ja passa, llavors podrem obrir el meló de com ha de ser la cultura de demà pel que fa a la literatura.
Marisol Rico, gestora de producció en la Cia La Tal
La cultura del futur serà diferent de la d'avui i de la de demà, serà diferent de la del dia anterior, perquè la cultura està en contínua evolució.
Els canvis que es produeixen a la societat sempre afecten la cultura.
Wagner va decidir interpretar les seves obres amb la platea a les fosques per ajudar el públic a concentrar-se en la música, i les arts escèniques van fer seva la idea; potser entre tots estaven fent els primers passos cap al cinema.
L'accés dels infants a les noves tecnologies va fer témer que el públic abandonés les sales i, en canvi, en els últims anys s'han produït els millors espectacles adreçats al públic infantil.
La música ha fet seva, com cap altre art, la difusió a través de les xarxes.
Avui les formacions més petites poden arribar a milions de persones en poc temps.
Els Stay Homas n'han estat un clar exemple.
La part creativa no fallarà; evolucionarà, s'adaptarà i millorarà, no en tinc cap dubte.
La cultura no són només els creadors i les creadores; també ho és el públic.
Es patiran canvis: menys capacitat als espais d'exhibició, disminució del poder adquisitiu i, per tant, reducció de la despesa dedicada a cultura.
És aquí on les persones i les institucions que tenen la responsabilitat de garantir l'accés a concerts, teatres, exposicions, cines, literatura, etc., han de respondre.
Si durant el confinament el consum de cultura s'ha disparat, és que hi ha fam de cultura.
Ara tota la comunitat cultural té l'obligació d'oferir a aquest públic els espais on poden trobar la cultura fora de casa.
S'ha de posar en marxa un veritable pla d'accés a la cultura per a tothom, on cal que s'esmercin esforços intel·lectuals, creatius i econòmics.
La cultura per a tothom ha de ser una aspiració irrenunciable.
La cultura ha de tornar a ser, també, presencial, en viu i experimentada en companyia.
Ha de continuar sent fonament de comunitat i de reconeixement de les diversitats de les nostres realitats socials.
Ha de continuar actuant com a espai de qüestionament de les nostres creences i com a promotora de noves possibilitats.
Hi ha dos grans reptes que no són una novetat, però que sí que cal afrontar amb una major determinació: l'accessibilitat i el dret a l'expressió cultural en un entorn d'increment de desigualtats que s'acabarà donant per efecte de la crisi econòmica.
Si la sanitat i l'educació s'han reafirmat com a pilars d'una societat que ha de posar en primer terme el benestar i el progrés de la ciutadania, la cultura cal situar-la en una situació equivalent per assegurar l'esperit crític i la capacitat d'enfrontar-se a contextos més complexos i volubles.
Al costat de les mesures que han d'assegurar uns mínims per a la subsistència vital, cal implantar mesures per a l'accés i la pràctica en igualtat de condicions de les diferents expressions culturals.
Per aquest motiu, també els creadors, els artistes i la resta d'agents culturals han de poder desenvolupar la seva tasca dignament.
El segon repte té a veure amb la relació que la cultura té amb l'educació.
L'emergència educativa que ha tingut lloc ha posat de manifest que els entorns familiars i els contextos socials incideixen en el desenvolupament desigual dels infants i els adolescents.
L'escola té aquest efecte reequilibrador, però és insuficient si no s'incorpora la cultura com a element que facilita la creativitat i la capacitat d'enfrontar-se a la incertesa, i que promou respostes de forma col·laborativa a problemes complexos.
La recerca científica ens ajudarà a trobar fórmules per superar aquesta situació des d'un punt de vista sanitari.
La cultura ens ajudarà a entendre els efectes emocionals d'aquesta crisi i com ha tensionat alguns dels pilars ètics de les nostres societats.
La diferent resposta que s'ha donat i es donarà als seus efectes directes i indirectes té molt a veure amb els valors culturals que fonamenten cada societat.
Jordi Pardo, director de la Fundació Pau Casals
Voldria que la cultura fos una expressió del bo i millor de la humanitat.
La cultura és el que més ens diferencia de la resta d'éssers vius: la nostra capacitat de fer art, ciència i pensament, i les expressions de les nostres formes de vida.
I dic això perquè crec en el poder de la cultura i l'educació per a millorar la dignitat de les persones i la cohesió social.
Com tota crisi, la pandèmia de la COVID-19 és una oportunitat de regeneració.
Cal fer moltes coses que abans no hem fet bé, i fer-ne d'altres que responen als canvis que hem d'encarar.
Hem de millorar la relació dels sectors de la cultura amb el conjunt dels ciutadans.
Però per fer-ho cal que ens preguntem si vivim per treballar o treballem per viure.
Si l'economia està al servei de les persones o les persones al servei de l'economia.
Com que crec en les utopies —perquè sense elles no ens hi acostem mai— i també crec que la força de la voluntat ens obre les portes de l'optimisme, l'endemà cal que tinguem el finançament que es mereix la cultura, com un dret universal i un pilar de l'estat del benestar.
Un finançament públic a l'alçada del país, amb unes lleis de patrocini i mecenatge que no tenim, i la consideració de la cultura com un element que genera ocupació, impacte en el PIB i competitivitat, i com l'ingredient fonamental per a un turisme sostenible, una economia creativa competitiva.
Ens cal un marc normatiu actualitzat que esdevingui un instrument d'innovació.
Cal que ens afanyem a modernitzar les administracions públiques per tal que siguin més eficients i puguin establir relacions més àgils i prestar serveis públics de qualitat.
Voldria que la cultura no fos només una mercaderia, sinó un element fonamental per a sentir-nos dignes i feliços.
Pilar Vélez, historiadora de l'art, gestora cultural i directora del Museu del Disseny de Barcelona
No som essencials: ha quedat ben clar en un moment tan crític com el que ha emergit arran de la pandèmia de la COVID-19.
La salut va al davant, naturalment, però preguntar-nos per què no som essencials és una possibilitat que ens ofereix aquesta etapa insòlita, perquè de les crisis en neixen oportunitats.
La pregunta és vàlida per a reflexionar sobre certs aspectes, del present i del futur més immediat.
Des del patrimoni cultural, i específicament des dels museus, a través de fòrums telemàtics, locals, nacionals o internacionals, debats, xats, etc., s'ha fet palesa la necessitat d'un canvi o, més ben dit, d'un replantejament d'objectius i noves vies per a assolir-los.
És cert que la reflexió no és producte directe de la COVID-19, perquè als darrers anys els museus d'arreu estem replantejant-nos el nostre rol enmig de la transformació social en què estem immersos.
Són molts els aspectes a considerar —no m'oblido dels recursos econòmics—, però em centraré en un de clau: la missió educadora del museu.
Cultura i educació han d'anar més plegades que mai.
Ens calen eines educatives per a arribar a tothom.
Per ser essencial, abans de res, el museu ha de ser útil; és a dir, oferir serveis a tots els públics i en funció de les seves necessitats.
Els museus solem oferir productes culturals de qualitat, elaborats, però de portes endins.
El moment ens reclama participació, transversalitat, proximitat, inclusió, accessibilitat, tot allò que afavoreix l'acostament dels públics —dels adults als nens, dels professionals als estudiants, les famílies...— a un patrimoni que és de tots i que permet —i ens exigeix— moltes lectures.
Cal treballar de manera més oberta i horitzontal integrant l'estratègia digital que ens ajuda a fer-ho realitat.
Basat en la recerca i la reflexió crítica, el museu ha de posar el patrimoni a l'abast de tothom mitjançant un programa que enllaci amb els interessos actuals.
Una gran responsabilitat i un repte, si volem ser essencials i sostenibles; és a dir, «durables».