D'acord amb els seus Estatuts, la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres, amb seu a Barcelona, constitueix una corporació oficial de caràcter científic i tècnic, que té per objecte la investigació, l'estudi i el fonament de les ciències econòmiques, financeres i les altres que hi són afins, així com la col·laboració, informació i assessorament als organismes oficials, entitats públiques i corporacions, en les matèries pròpies de la seva especialitat.
Entre l'any 1929 i el 1931 començaren les converses de les quals derivaria la idea vertebradora per crear un centre obert a l'enaltiment del rigor científic entre els tècnics d'empresa, experts comptables, fiscals i financers: una acadèmia de la qual sorgís el nervi impulsor del progrés en el seu àmbit d'immediat compromís professional.
Dites converses foren fonamentalment animades pels qui serien els futurs primer president de l'entitat, José M. Vicens Corominas, i primer secretari, José Fernández, així com per Santiago Marimón Aguilera, conservador, i Jaime Torres Serra, tresorer.
Es tractava també de superar, amb el dit projecte, alguna reticència que, des d'altres centres acadèmics, requeia en el conjunt professional dels titulats mercantils, en relació amb una suposada desconsideració del seu rang respecte a altres titulacions procedents del món dels estudis superiors universitaris.
El 16 de maig de 1940 es van presentar al Govern Civil de Barcelona els Estatuts socials, aprovats el 26 de juliol del mateix any, en què es va constituir l'Acadèmia de Ciències Economicofinanceres.
Inicialment integrada per professors mercantils "especialitzats en les diferents branques de l'economia nacional", la nova entitat tenia per missió "l'estudi de les qüestions mercantils nascudes de les lleis o de la seva aplicació i de les teories economicocomptables".
Els acadèmics numeraris, sobre els quals recauria el compromís d'impulsar els treballs d'investigació, informació, estudi i difusió, dirigits tant als professionals del medi com a les corporacions, públiques o privades, serien titulats mercantils (professors o intendents), llicenciats o doctors en ciències econòmiques i persones que, sense posseir cap títol oficial, haguessin destacat per la seva competència i prestigi en les activitats administratives, industrials o comercials.
Tindrien el caràcter d'acadèmics numeraris per dret propi els catedràtics de l'Escola d'Alts Estudis Mercantils de Barcelona, entre els quals trobarem el nucli inicial de la institució.
El 18 de febrer de 1943 una Comissió Organitzadora, sota la direcció accidental de Santiago Marimón Aguilera, nomenà el primer Consell Acadèmic, presidit pel titulat mercantil José M. Vicens Corominas, qui ocuparia el dit càrrec, per reelecció en períodes de tres anys, fins al final de la dècada.
Després d'una etapa de vida associativa dedicada a mantenir sessions privades de treball, l'Acadèmia obrí les seves portes al públic el dia 4 de març de 1944, en una sessió presidida pel governador civil, Antonio Correa Véglison, amb un discurs de José M. Vicens Corominas que convidava els acadèmics a incorporar-se a l'estudi dels grans problemes econòmics que es presenten a la humanitat i a investigar constantment els aspectes fiscals, socials i mercantils que afecten la vida professional.
Quedava ben establerta, doncs, la garantia de completa assumpció de la divisa de la casa.
Les activitats científiques s'organitzen mitjançant l'adscripció dels acadèmics a una de les quatre seccions següents:
En aquesta època inaugural trobem dues procedències entre els acadèmics numeraris de major relleu:
En el conjunt de les activitats de l'Acadèmia de Ciències Economicofinanceres, poden merèixer especial menció les sessions següents:
-"Comentarios a nuestra legislació tributaria", conferència de l'acadèmic numerari senyor José Gardó Sanjuan (15 de febrer de 1946)
Consecuencias jurídicas y fiscales del mismo", conferència de l'acadèmic numerari senyor Pedro Borrás Prim (1 de març de 1946)
-"La ficción de los grandes beneficios", conferència de l'acadèmic numerari senyor Ricardo Piqué Batlle (8 de març de 1946)
Su relación con la economía y los preceptos legales", conferència de l'acadèmic numerari senyor Santiago Marimón Aguilera (15 de març de 1946)
-"Directrices de la política social moderna", conferència de l'acadèmic numerari senyor Antoni Aunós Pérez (22 de març de 1946)
-"Los seguros socials obligatorios", conferència de l'acadèmic numerari senyor Francisco Fornés Rubió (7 de març de 1947)
-"Las sociedades anónimas, frente a las últimas disposiciones legales", conferència de l'acadèmic numerari senyor José Gardó Sanjuan (14 de març de 1947)
-"Sociedades mercantiles individuales", conferència de l'acadèmic numerari senyor Pedro LLuch Capdevila (21 de març de 1947)
Destaquen també els treballs acadèmics:
- Estudio técnico-contable de la amortización (ponència de la Secció 1a aprovada pel Ple acadèmic)
- Organización de los estudios de la carrera mercantil (ponència de la Secció 3a aprovada pel Ple acadèmic)
Així mateix són destacables el conjunt de sessions del curs 1950-1951 dedicades al tema 'La productividad en los negocios', amb la participació d'un bon nombre d'acadèmics.
Tot i que l'article 11 dels Estatuts fundacionals recordava* el compromís dels acadèmics a la seva estricta dedicació científica, excloent intervencions o al·lusions de tipus polític, les circumstàncies del moment històric i les característiques autoritàries del règim imperant feien inevitable que, en ocasions, alguns dels discursos d'inauguració de curs o dels informes de la Secretaria continguessin manifestacions d'exaltació de les autoritats polítiques de l'Estat i incorporessin alguna de les visions politicoeconòmiques en vigència entre els estaments oficials.
Així pot observar-se clarament, per exemple, en la intervenció del president accidental de la Comissió Organitzadora de l'Acadèmia, Santiago Marimón Aguilera, en la Junta General constitutiva de febrer de 1943.
Progressivament, malgrat el manteniment d'un to d'amistosa relació amb les institucions estatals, va abandonant-se el cultiu d'un determinat tipus de llenguatge oficialista per donar pas a una actitud molt més favorable als enfocaments del que podrien ser els esquemes en vigor en el pensament econòmic occidental, fonamentalment en el món anglosaxó, més o menys explícitament propensos al liberalisme.
Una Ordre del Ministeri d'Educació Nacional, de 27 d'abril de 1954 (BOE de 25 de magi de 1954), limitava l'ús de les denominacions i honors inherents al concepte d'acadèmia a les corporacions establertes pels poders públics, i relegava la resta d'entitats com la nostra Acadèmia de Ciències Econòmico-Financeres a l'àmbit de les associacions professionals de dret privat.
D'aleshores ençà, s'aboquen els esforços en la tramitació de demandes d'incoació d'expedients de reconeixement de la institució com a acadèmia provincial, a l'objecte que no pateixi menyspreu en el seu rang com a entitat cultural i científica.
El 1957 es va obtenir l'informe favorable de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques i de l'Institut d'Espanya, al qual s'ha d'afegir, en gran mesura, l'absolut compromís del nou ministre sense cartera i acadèmic numerari senyor Pedro Gual Villalbí, les gestions del qual prop del Ministeri d'Educació Nacional, dirigit per Jesús Rubio i García–Mina, culminaren en l'Ordre ministerial de 3 de gener de 1958.
En virtut de tal disposició s'aprova la fundació de la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres com a organisme oficial de caràcter científic i tècnic, establert a Barcelona, a la mateixa seu social que l'anterior, i s'integra a tots els acadèmics en la nova corporació.
En sessió constitutiva de 27 de febrer de 1958, Ricardo Piqués Batlle, que exercia la presidència des del 1949, serà elegit, per unanimitat i aclamació, president perpetu.
En el mateix acte és designat com a president d'honor Pedro Gual Villalbí.
El 14 de març següent, una altra Ordre ministerial aprova el Reglament de l'entitat.
Fins arribar a l'actual situació —que comporta la definitiva consagració de l'Acadèmia com a organisme de reconeguda solvència professional i científica i del major rang institucional—, s'han dut a terme dotze cicles anuals de conferències públiques (que sumen un total de cinquanta-nou), vint-i-sis discursos d'ingrés o d'inauguració de curs i deu treballs monogràfics, amb un total de noranta-cinc sessions públiques.
En paral·lel, s'han editat quinze volums de caràcter monogràfic, incloent el primer número dels Anales, que ha comprès les aportacions acadèmiques dels quatre primers cursos, del 1943 al 1947.
S'incorporaran en aquesta etapa, com a acadèmics numeraris, entre d'altres, les personalitats següents:
Fernando Boter Mauri, antic professor d'organització d'empreses mercantils a l'Escola d'Alts Estudis Comercials de la Mancomunitat de Catalunya i en la Institució d'Estudis Comercials, auspiciada per la Diputació de Barcelona i, posteriorment, per la Generalitat de Catalunya.
Joaquín Buxó-Dulce de Abaigar, marqués de Castell-Florite, president de la Diputació de Barcelona.
Félix Escalas Chamení, doctor en dret, especialista en dret marítim, president de la Cambra Oficial de Comerç i Navegació de Barcelona.
Roberto García Cairó, catedràtic d'organització i administració d'empreses de l'Escola d'Alts Estudis Mercantils de Barcelona.
Antonio Goxens Duch, catedràtic de comptabilitat aplicada de l'Escola Estudis Mercantils de Barcelona.
Cristóbal Massó Escofet, doctor en dret i economista especialitzat en política monetària.
Antonio Polo Díez, jurisconsultor, degà de la Facultat de Ciències Econòmiques de la Universitat de Barcelona.
José M. Sáinz de Vicuña, advocat de l'Estat i director del Banc Espanyol de Crédit.
L'arquebisbe-bisbe de Barcelona, doctor Gregorio Modrego Casáus, és designat acadèmic d'honor.
A. Goudeket, catedràtic de ciències econòmiques a la Universitat de Rotterdam, exdirector de l'Institut Holandès de Comptadors Públics, prestigiós autor i president del VII Congrés Internacional de Comptabilitat celebrat a Amsterdam al 1957, és elegit acadèmic corresponent per Holanda.
La tasca científica i divulgativa prossegueix mitjançant sessions com les següents:
- "En torno a un neocapitalismo", discurs inaugural de curs de l'acadèmic numerari senyor Joaquín Buxó-Dulce de Abaigar (22 de desembre de 1957)
- "La productividad ¿mito o panacea?", conferència de l'acadèmic numerari senyor Jaime Vicens Carrió (9 de gener de 1958)
Elemento para su valoración", conferència de l'acadèmic numerari senyor Rafael Gay de Montellà (16 de gener de 1958)
- "La inflación: sus causas y sus problemas", conferència de l'acadèmic numerari senyor Roberto García Cairó (23 de gener de 1958)
- "Nuevas tendencias hacia la unidad econòmica d'Europa", conferència de l'acadèmic corresponent senyor Manuel Fuentes Irurozqui (30 de gener de 1958)
- "Corología de la Hacienda", conferència de l'acadèmic corresponent senyor Román Perpiñá Grau (6 de febrer de 1958)
(Visión desde la empresa del presente y del futuro econòmicos)", conferència de l'acadèmic numerari senyor Antonio Goxens Duch (14 de gener de 1960)
Els plens acadèmics, d'altra banda, ocuparen les seves sessions amb l'estudi i discussió de treballs elaborats durant diversos cursos, entre els quals han de mencionar-se:
En ambdues ocasions torna a explicitar-se la correcta combinació, en el centre d'interessos de la corporació, de l'anàlisi tecnicofinancera i de les inquietuds socials i humanes que condicionen i justifiquen tot projecte econòmic.
Malgrat el prestigi del treball realitzat i dels esforços administratius abans citats, la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres es trobà amb algunes limitacions en la seva actuació institucional que havien de superar-se mitjançant el reconeixement explícit del seu caràcter de corporació oficial, obtingut amb una nova Ordre ministerial, de 27 de novembre de 1962, gràcies a informes favorables del Rectorat la Universitat de Barcelona, la Diputació Provincial i la mateixa Assessoria Jurídica del Ministeri d'Educació (BOE de 16 de maig de 1963).
Durant el curs 1966-1967 obtingueren gran rellevància pública les sessions dedicades al tema "Bicentenario del inicio de la industrialización en España", concebudes com un cicle extraordinari de conferències presidit pel ministre d'Indústria, Gregorio López Bravo de Castro.
Seguí mantenint-se en ocasions, tot i això, certa interpretació restrictiva amb respecte a l'àmbit global d'actuació de la institució, en virtut de l'exigència als acadèmics de residència en el districte universitari de Barcelona (article 3r dels Estatuts aprovats el 3 de gener de 1958).
Una altra Ordre del Ministeri d'Educació i Ciència d'11 de juny de 1970 (BOE de 9 de juliol de 1970) posarà fi a qualsevol possible entrebanc derivat de l'abast territorial de l'obra de la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres, assumint el fet recollit en la redacció del nou article 3r dels seus Estatuts, tal com pretenia la voluntat de la institució:
"L'Acadèmia escollirà els seus membres numeraris entre les persones que es distingeixen pels seus coneixements en les branques de la corporació i que consideri més dignes".
D'aquesta manera, s'amplien definitivament el seu horitzó d'actuacions i la seva capacitat de relació, sense majors impediments burocràtics.
Ingressen, en aquests anys, com a acadèmics numeraris, personalitat d'indubtable projecció, com són:
Luis Pérez Pardo, catedràtic de geografia econòmica i director de l'Escola d'Alts Estudis Mercantils de Barcelona, regidor de Barcelona en representació dels col·legis i corporacions professionals.
Magí Pont Mestres, jurista i economista, catedràtic d'hisenda pública i dret tributari i director de l'Escola Universitària d'Estudis Empresarials de la Universitat de Barcelona, president de l'Institut de Censors Jurats de Comptes d'Espanya, futur vicepresident de la Unió Europea d'Auditors i Experts Comptables i Financers i diputat al Congrés pel Partit Popular.
Ramon Trias Fargas, economista i doctor en dret, catedràtic d'hisenda pública de la Facultat de Ciències Econòmiques de la Universitat de Barcelona, director del servei d'estudis a Barcelona del Banc Urquijo.
Futur regidor i diputat per Esquerra Democràtica de Catalunya i Convergència i Unió, i conseller d'Economia i Finances de la Generalitat de Catalunya.
Pronuncià el seu discurs sobre "La crisis del petróleo (1973 a 2073)".
I com a acadèmic corresponent, José Ferrer-Bonsoms, expert en economia financera i industrial, director general de Control del Banc Popular i conseller delegat del Banc Atlàntic, president d'Unió Industrial Bancària i d'ACESA.
El maig de 1975 es dedicaren —amb un important nombre de ponències— diverses sessions de treball a l'estudi dels nous paradigmes que configuraven l'horitzó socioeconòmic: "Perspectivas de la economía mundial: el comienzo de una nueva era económica".
En un marge relativament curt de temps, aquesta corporació arribarà a tenir acadèmics corresponents a Alemanya, Austràlia, Àustria, Argentina, Bèlgica, Brasil, Estats Units, França, Grècia, Holanda, Itàlia, Portugal, Suècia i Suïssa, alguns dels quals són figures clau en la gestió pública i la ciència econòmica internacional, com François Perroux, analista del sistema econòmic capitalista i les seves múltiples interaccions socials, preferentment a escala europea; Valery Giscard d'Estaing, expresident de la República Francesa; Raymond Barre, expresident del Govern francès i actual batlle de Lyon, i Gaston Thorn, exprimer ministre de Luxemburg.
Adaptant, finalment, la seva estructura legal als nous paràmetres constitucionals de l'Espanya democràtica, la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres és reconeguda de nou com a corporació oficial, única de les nou reials acadèmies existents a Espanya amb seu a Barcelona; se'n ratifica la condició de Reial i, com a tal, és posada sota el patronatge del cap de l'Estat, segons l'establert en l'apartat J de l'article 62 de la Consticució, pel Reial decret 2878/1979, de 7 de desembre de 1979 (BOE de 29 de desembre de 1979), a proposta del Ministeri d'Universitats i Investigació i previ dictamen favorable de l'Institut d'Espanya.
Dels diferents perfils intel·lectuals i professionals dels seus 48 acadèmics numeraris que han ingressat durant aquesta època, mereixen especial menció, per la diversitat de les seves aportacions:
Lorenzo Gascón Fernández, conseller delegat de la Seda de Barcelona, directiu del Foment del Treball Nacional i de la CEOE i president de la secció espanyola de la Lliga Europea de Cooperació Econòmica.
Jaume Gil Aluja, catedràtic de la Facultat de Ciències Econòmiques de la Universitat de Barcelona i doctor honoris causa per diverses universitats internacionals.
Josep M. Puig Salellas, notari d'arrelada tradició i prestigi, expert publicista de l'àmbit de reflexió científica en aspectes juridicopolítics.
Joan Hortalà Arau, degà de la Facultat de Ciències Econòmiques i fundador de l'Institut d'Economia Regional.
Regidor de l'Ajuntament de Barcelona i diputat al Parlament de Catalunya per Esquerra Republicana de Catalunya i conseller d'Indústria de la Generalitat de Catalunya.
Mario Pifarré Riera, antic catedràtic de comptabilitat de l'Escola Superior de Comerç de Saragossa i degà de la Facultat de Ciències Econòmiques de la Universitat de Barcelona, futur president de la Reial Acadèmia.
José Barea Tejeiro, conseller del Banc d'Espanya i futur director de l'Oficina de Control Pressupostari, com a acadèmic corresponent amb una intervenció sobre "La planificación en època de crisis en un sistema democrático".
El 1983 es commemorà el 25 aniversari de la consolidació definitiva de la corporació com a Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres, en un acte presidit pel president de la Generalitat de Catalunya, Jordi Pujol, en el Saló de Sant Jordi del Palau de la Generalitat, amb la dissertació "El hecho contable y el derecho", discurs d'ingrés de l'acadèmic numerari senyor José M. Fernández Pirla, president del Tribunal de Comptes.
L'etapa més recent ha vingut marcada per la mort, al 1990, de Ricardo Piqué Batlle, president perpetu, i l'assumpció del càrrec per Mario Pifarré Riera, qui l'ocupa en l'actualitat.
S'inicia, des de llavors, un cicle pletòric d'incorporacions d'acadèmics representatius d'una dinàmica de major incidència en la realitat del teixit empresarial i en el component científic dels nous paradigmes d'anàlisi d'unes estructures econòmiques, socials i culturals sotmeses als reptes del canvi constant, entès com a estímul per complir els objectius que el lema de la casa pretén resumir.
No és necessari insistir en la pluralitat d'interessos i inquietuds que les diferents temàtiques dels seus discursos reflecteixen.
Entre els acadèmics corresponents d'ingrés recent pot mencionar-se Juergen B. Donges, president de l'Institut de Política Econòmica de la Universitat de Colònia i assessor del Govern Federal alemany, i José Luis Martínez Candial, president honorari d'Ibercaja.
Entre els membres numeraris cal fer esment dels següents:
Fernando Casado Juan, president de l'Institut de l'Empresa Familiar, futur vicesecretari de la Real Academia, el discurs d'ingrés del qual versà sobre "La ética en la gestión empresarial".
Salvador Millet i Bel, expert financer, conseller de la Caixa de Pensions i d'Estalvis de Catalunya i Balears i notori divulgador de la reflexió en el camp de la fiscalitat i les finances inspirada en els codis teòrics del liberalisme econòmic, amb una dissertació al·lusiva al "Perfeccionamiento de la democracia".
Josep Casajuana Gibert, intendent i doctor en ciències econòmiques, especialista en els àmbits acadèmics i col·legials de la professió, futur degà de la Reial Acadèmia de Doctors, que dissertà sobre "El virrey Amat: adelantado del libre comercio en América".
Isidre Fainé Casas, director general de la Caixa d'Estalvis i Pensions, amb un discurs sobre "Liderazgo y progreso económico".
Francesc Granell Trias, economista, publicista i teòric de la política comercial, la intervenció del qual tractà sobre "El debate librecambio-protección a finales del siglo XX".
Jordi Carreras Llansana, catedràtic de dret processal, exrector de la Universitat de Barcelona i vocal de la Comissió General de Codificació del Ministeri de Justícia, el discurs d'ingrés de qual versà sobre "Situación actual del derecho concursal español".
Josep M. Bricall Masip, catedràtic de la Facultat de Ciències Econòmiques, exrector de la Universitat de Barcelona i ex conseller de Governació de la Generalitat de Catalunya, que tractà sobre "Notas preliminares al tratamiento de la inversión: Límites al principio de substitución en econonomía".
Juan Sardá Dexeu, doctor en dret i en ciències econòmiques, a qui es deu el pla d'estabilització de l'economia espanyola de 1959, excap d'estudis del Banc d'Espanya.
Ramon Poch Torres, professor d'auditoria financera de la Universitat de Barcelona, director tècnic de l'Oficina de Justificació de la Difusió i conseller de l'Agrupació Mútua del Comerç i de la Indústria, amb un discurs sobre "El sistema contable en la empresa española; de la contabilidad fiscal al derecho contable a través de la imagen fiel".
Carles Gasòliba Böhm, president del Patronat Català Pro Europa, eurodiputat per Convergència i Unió, membre del Grup Parlamentari Liberal del Parlament Europeu, la intervenció del qual versà sobre "El Euro".
José Ángel Sánchez Asiaín, president de la Fundació BBV, amb una nova aproximació a "Las inquietudes de Europa.
Entre els acadèmics numeraris incorporats recentment no poden deixar de ser citats els dos últims directors de l'Escola Universitària d'Estudis Empresarials de la Universitat de Barcelona, amb els quals es recupera un dels eixos constitutius de la corporació amb els qual s'uneix la tradició i la projecció cap al futur:
Alfredo Rocafort Nicolau, secretari actual de la Reial Acadèmia, titulat mercantil, diplomat en Ciències empresarials, doctor en Ciències Econòmiques i llicenciat en dret, catedràtic de comptabilitat i actual director de l'Escola Universitària d'Estudis Empresarials de la Universitat de Barcelona, el discurs del qual versà sobre "Las organizaciones empresariales del siglo XXI a la luz de su evolución histórica reciente".
Joan Francesc Pont Clemente, diplomat en ciències empresarials, doctor en dret, catedràtic de dret tributari i exdirector de l'Escola Universitària d'Estudis Empresarials de la Universitat de Barcelona, la intervenció del qual fou " De Universitate.
Roman actiu i més obert que en cap etapa històrica anterior, per raons de lògica adequació a les circumstàncies del present context.
Tots els documents esmentats en aquesta breu història estaran disponibles a la biblioteca que hi haurà a la nova seu de la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres i que, actualment, està en construcció.
* "Exclosa tota tendència política, donat el caràcter d'imparcialitat amb què s'ha d'actuar; adquirit el compromìs d'honor de sols dedicar-se a l'estudi de les activitats de l'Acadèmia, la màxima consideració i honor residirà en el ser Acadèmic." – Estatuts de 16 de maig de 1940.
A: Anals de l'Acadèmia de Ciències Econòmico-Financeres.
Barcelona: ACEF, 1952, vol I, pàg.11.