A càrrec d'Ivan Serrano, director de la REAF-JSG
Ex-director general de Cooperació Autonòmica i Local, i ex-subdirector general d'Assumptes Relacionats amb la Unió Europea i de Relacions de Col·laboració amb les Comunitats Autònomes
Resum: La Constitució espanyola de 1978 va abordar el problema territorial espanyol mitjançant el reconeixement de el dret a l'autonomia de les nacionalitats i regions.
El resultat va ser un sistema polític fortament descentralitzat.
En el seu origen la nova organització va atendre les necessitats de determinats territoris amb una lògica bilateral, però finalment la descentralització es va estendre a tot el territori amb la creació de 17 Comunitats.
L'efecte va ser prioritzar la multilateralitat i una possible via de desenvolupament federal.
Així, es van anar incorporant al funcionament pràctic diferents instruments federals que semblaven dirigir el model cap a un federalisme funcional.
No obstant això, aquesta evolució no ha prosperat, i en aquestes pàgines es busca una primera explicació.
Per això, s'analitza el funcionament pràctic de les conferències sectorials, el principal instrument de cooperació intergovernamental, valorant la dinàmica de les seves reunions i el compliment de les seves funcions.
Aquesta anàlisi aporta algunes idees sobre dos obstacles paral·lels: l'adaptació del poder central al sistema descentralitzat oblidant el seva anterior superioritat institucional, i les dificultats de les comunitats autònomes per assumir la plena responsabilitat superant la seva dependència política del poder central.
Paraules clau: relacions intergubernamentals; federalisme; Estat regional; conferencies sectorials; Estat autonòmic; descentralització; cooperació administrativa; coordinació administrativa.
Professor agregat Serra Húnter de Dret Constitucional i Ambiental a la Universitat Rovira i Virgili
Resum: Entre el 2010 i l'actualitat s'ha desenvolupat una profunda crisi constitucional a Catalunya, que culmina amb el referèndum de l'1 d'octubre de 2017, però que continua oberta.
La tesi del present treball és que la resposta de les institucions centrals de l'Estat a les demandes d'una part de la societat catalana en relació amb el seu reconeixement polític han estat articulades entorn d'un marc de defensa de la Constitució.
Aquesta interpretació de la situació respon a la hiperrigidesa estructural de la Constitució espanyola de 1978, així com a la progressiva eliminació de l'ambigüitat que permetia un encaix de posicions molt diverses en relació amb la construcció de la identitat nacional, que culmina amb la STC 30/2010.
Aquest context explica una reacció basada en la defensa de la Constitució que, d'una banda, no permet trobar una solució deliberativa i consistent a la crisi, i, de l'altra, comporta costos notables des del punt de vista d'elements axiològics nuclears de la mateixa Constitució, com ara els drets de participació política o la divisió de poders.
Paraules clau: Catalunya; crisi constitucional; defensa de la Constitució; Estat de les autonomies; Constitució espanyola.
Professor lector de Dret Administratiu a la Universitat de Barcelona
Resum: La creixent urbanització del territori i l'aparició de les grans ciutats constitueixen, sens dubte, fenòmens d'abast global, als quals els diferents ordenaments jurídics ofereixen respostes institucionals molt diferents.
Des d'aquesta perspectiva, aquest treball pretén aproximar-se a una de les esmentades solucions, analitzant el sistema de govern de les grans àrees metropolitanes a Anglaterra i, molt especialment, la figura de les autoritats combinades ( combined authorities ).
A aquest efecte, aquest article es divideix en dues grans parts diferenciades.
A la primera es fa un repàs històric a la regulació jurídica del fenomen metropolità a Anglaterra, mentre que la segona part es dedica a analitzar el règim jurídic específic de les autoritats combinades.
Finalment, aquest treball finalitza amb unes idees conclusives sobre l'experiència comparada.
Paraules clau: combined authorities; àrees metropolitanes; gobernança; Anglaterra; descentralització territorial; devolution; govern local.
Directora de l'Àrea de Dret Internacional i Comunitari a la Universitat Internacional de Catalunya
Resum: Aquest article té com a objectiu l'anàlisi de l'estatus de Gibraltar, tant en l'àmbit intern com en el de la Unió Europea (UE), en plena era Brexit.
Per tant, s'examinarà com ha estat la seva evolució i les limitacions que a aquest territori li han anat sorgint al llarg de camí, fins a esdevenir un territori britànic d'ultramar (TBU).
Així mateix, es tindran en compte les particularitats de Gibraltar que li han comportat el gaudi d'un estatus ad hoc a la UE.
Aquest estatus ha significat que Gibraltar, a diferència de la resta dels TBU, hagi estat part de la UE mantenint un règim específic.
Ara bé, un cop que el Regne Unit abandoni la UE, Gibraltar, en contra de la seva voluntat, veurà finalitzat aquest estatus privilegiat.
Finalment, s'analitzarà com la manca de sobirania d'aquest territori ha comportat limitacions significatives a l'hora de decidir sobre els seus propis interessos.
En definitiva, el Brexit és un dels principals reptes als quals Gibraltar s'ha hagut d'enfrontar al llarg de la seva història moderna i estableix un perillós precedent a l'hora d'encarar el seu futur a l'escena internacional.
Paraules clau: Gibraltar; sobiranía; Brexit; territoris britànics d'ultramar; estatus.
Cap de l'Àrea d'Assessorament sobre l'Organització Territorial del Poder de l'Institut d'Estudis de l'Autogovern, i professor associat de Dret Constitucional a la Universitat de Barcelona
Antoni Milian i Massana, Catedràtic de Dret Administratiu a la Universitat Autònoma de Barcelona
Jaume López, professor de Ciència Política a la Universitat Pompeu Fabra