Departament de Governació i Relacions Institucionals
I. Objecte del Dictamen i intervenció de la Comissió Jurídica Assessora
Se sotmet al dictamen d'aquesta Comissió la reclamació de responsabilitat patrimonial formulada per la Sra.
A davant l'Ajuntament B, en sol·licitud d'una indemnització econòmica pels danys i perjudicis irrogats arran de la caiguda que va patir mentre caminava pel carrer C d'aquesta localitat, i que imputa al mal estat de manteniment de la via pública, en concret a l'existència d'una substància oliosa al pas de vianants, que havia abocat un vehicle municipal.
En relació amb la intervenció d'aquest òrgan consultiu, escau indicar que la Comissió Jurídica Assessora ha d'emetre informe sobre els expedients instats en matèria de responsabilitat patrimonial davant les administracions locals quan així s'estableixi per llei.
Aquesta exigència resulta de la remissió que hi efectua l'article 174 del Decret legislatiu 2/2003, de 28 d'abril, pel qual s'aprova el Text refós de la Llei municipal i de règim local de Catalunya -que preveu que els ens locals responen directament dels danys i els perjudicis causats als particulars en llurs béns i drets com a conseqüència del funcionament dels serveis públics, d'acord amb la legislació general sobre responsabilitat patrimonial-, i de l'article 86 de la Llei 26/2010, de 3 d'agost, de règim jurídic i de procediment de les administracions públiques de Catalunya.
D'altra banda, l'article 8.3.a) de la Llei 5/2005, de 2 de maig, de la Comissió Jurídica Assessora, disposa la preceptivitat del seu dictamen en els expedients de reclamacions administratives la quantia de les quals sigui igual o superior als 50.000 euros.
En el supòsit examinat, atès que la quantia reclamada és de 72.564,37 euros, es compleix, amb escreix, el requisit quantitatiu establert legalment.
La institució de la responsabilitat patrimonial
La institució de la responsabilitat patrimonial de l'Administració té el fonament constitucional en l'article 106.2 de la Constitució espanyola, que disposa que els particulars tenen dret a ser indemnitzats per qualsevol lesió que pateixin en qualsevol de llurs béns o drets, llevat dels casos de força major, sempre que la lesió sigui conseqüència del funcionament dels serveis públics.
El contingut i el règim indemnitzatori està regulat, amb caràcter general, en els articles 139 i següents de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú (LRJPAC), modificada per la Llei 4/1999, de 13 de gener, i en el Reial decret 429/1993, de 26 de març, que aprova el Reglament dels procediments en matèria de responsabilitat patrimonial (RPRP).
D'acord amb la doctrina legal emanada d'aquesta Comissió Jurídica Assessora, de la jurisprudència del Tribunal Suprem, així com dels diversos organismes consultius de la resta d'administracions, per tal que tingui lloc la responsabilitat patrimonial de l'Administració, cal que concorrin, acumulativament, un seguit de requisits: a) que existeixi un dany efectiu, avaluable econòmicament i individualitzat; b) que aquest dany sigui conseqüència del funcionament normal o anormal del servei públic; c) que el particular, víctima del dany, no tingui el deure jurídic de suportar-lo, i d) que el dany no s'hagi produït per raó d'una força major.
Així mateix, és necessari que siguin ajustades a dret tant la legitimació activa del reclamant com la passiva de l'Administració reclamada, i que la pretensió s'exerciti dins del termini d'un any establert legalment.
En particular, l'article 12 de l'RPRP disposa que l'òrgan consultiu s'ha de pronunciar sobre l'existència o no de relació de causalitat entre el funcionament del servei públic i la lesió produïda i, si escau, sobre la valoració del dany causat i la quantia indemnitzatòria.
Amb caràcter previ a l'anàlisi del fons, cal determinar si hi concorren els requisits formals i procedimentals establerts en l'LRJPAC i en l'article 6 del text reglamentari esmentat.
Primerament, pel que fa a la legitimació activa, cal indicar que no suscita cap problema, ja que la reclamació ha estat instada per la mateixa accidentada, víctima dels danys, la qual actua en el procediment assistida per una advocada; la representació conferida a aquesta professional cal estimar-la suficient, en vista de la designació efectuada apud acta davant l'òrgan instructor.
En segon lloc, pel que fa a l'Administració contra la qual es formula la reclamació i l'òrgan que l'ha de resoldre, a priori, tampoc no genera cap problemàtica: l'Administració local demandada té la titularitat de la via pública on va esdevenir l'accident, la causa del qual s'atribueix a un estat de manteniment deficient del paviment de la calçada, per tant, a una matèria competencial atribuïda als municipis en virtut de l'article 67.a) del Text refós esmentat, així com de l'article 25.2.d) de la Llei 7/1985, de 2 d'abril, reguladora de les bases de règim local.
Així mateix, en el present cas, es dóna la circumstància que el vehicle que va provocar l'abocament és també de titularitat municipal.
En darrer terme, pel que fa a l'exercici temporani de l'acció, tampoc no suscita controvèrsia.
L'article 142.5 de l'LRJPAC preceptua que el dret a reclamar prescriu al cap d'un any d'haver-se produït el fet o l'acte que motiva la reclamació o de manifestar-se'n l'efecte lesiu, i que, en el cas de danys, de caràcter físic o psíquic, a les persones, el termini ha de començar a computar-se des del guariment o la determinació de l'abast de les seqüeles.
En el supòsit que s'examina, és suficient amb palesar que la caiguda de què porta causa la reclamació va tenir lloc el 15 de desembre de 2012 i que l'escrit de reclamació es va registrar d'entrada en l'Oficina de Correus i Telègrafs de G el 19 de novembre de 2013, per tant, abans que no transcorregués un any de l'accident.
La instrucció del procediment de responsabilitat patrimonial
Es constata que l'Administració instructora s'ha ajustat a la normativa legal i reglamentària que regula el procediment de responsabilitat patrimonial; així, es palesa que ha acordat l'obertura d'un segon tràmit d'audiència, en vista de la incorporació de nova documentació a l'expedient; nogensmenys, s'aprecien algunes irregularitats, de les quals es dóna compte seguidament.
En primer terme, s'observa que manca una resposta explícita de l'òrgan instructor a la proposta efectuada per la reclamant perquè testifiquessin dos testimonis que eren presents en el moment del sinistre i que van auxiliar l'accidentada; com més endavant s'analitzarà, aquestes declaracions, juntament amb la de la interessada, haurien pogut oferir dades rellevants per a contextualitzar els fets i concretar la dinàmica de l'accident.
També hauria estat adient que l'instructor hagués cursat sengles requeriments als agents de la Policia Local que van socórrer l'accidentada, a fi i efecte que informessin sobre les dimensions del vessament (reguera) i les característiques (visibilitat) d'aquest, així com a l'empresa municipal de neteja sobre la successió cronològica dels fets i les actuacions que es van dur a terme amb vista a evitar accidents.
En segon lloc, es vol destacar que la proposta de resolució, la qual és desestimatòria, no efectua una valoració econòmica dels danys reclamats per al cas d'una estimació eventual.
Aquesta Comissió ha reiterat en nombrosos pronunciaments (dictàmens 30/08, 38/08, 60/08, 182/08, 223/08, 233/08, 236/08, 205/09, 28/10, 226/11, 138/12, 409/13 i 17/14, entre d'altres) la conveniència que l'Administració activa, amb independència que la proposta de resolució sigui estimatòria o no, efectuï les valoracions econòmiques dels danys al·legats, per tal de proporcionar a la Comissió tots els elements necessaris perquè n'emeti el dictamen corresponent.
Pel que fa a la conformació de l'expedient, tan sols s'ha d'assenyalar que s'han elevat a aquesta Comissió dues còpies autenticades de l'expedient, correctament paginades i precedides de l'índex corresponent, clar i concís.
Tal com dóna compte la documentació incorporada a l'expedient -sengles informes d'hospitalització i de consultes externes, així com sengles dictàmens mèdics pericials-, arran de la caiguda, esdevinguda el 15 de desembre de 2012, una ambulància del «SEM» va atendre la vianant -nascuda el 1962 i amb antecedents, entre d'altres, de malaltia d'Still, com més endavant s'exposarà- i la va traslladar, segons l'atestat de la Policia Local, inicialment a l'Hospital E. Posteriorment, la van derivar a l'Hospital F, on li van diagnosticar una fractura periprotètica del maluc dret i la van intervenir quirúrgicament, el 3 de gener de 2013, de revisió de les pròtesis, recanvi del cap de ceràmica per un de metàl·lic i osteosíntesi de fractura periprotètica del fèmur amb placa-ganxo i cerclatges.
La pacient va rebre l'alta hospitalària el 23 de gener de 2013.
Amb posterioritat, va seguir un tractament rehabilitador i hidroteràpia, així com controls a Reumatologia i Traumatologia.
Certament, en vista de la documentació referida, cal donar per acreditada l'existència d'uns danys, essencialment i pel que ara interessa destacar, una fractura al maluc dret, que va motivar una intervenció quirúrgica, amb l'hospitalització, un període d'incapacitat i la rehabilitació consegüents.
Es tracta de danys dels quals es pot predicar que són reals, efectius, avaluables econòmicament i individualitzats en la persona de la reclamant, tot i que l'abast i l'avaluació econòmica d'aquests es posposa al moment en què es valori, si escau, una eventual indemnització.
Cal determinar, però, si aquests danys es poden atribuir al servei públic municipal, com addueix la interessada, i si constitueixen, alhora, una lesió antijurídica que la reclamant no tenia el deure jurídic de suportar.
A continuació pertoca escatir si es té per acreditada o no la producció de la caiguda, en la data i l'indret indicats per la reclamant, i, en cas afirmatiu, establir la causa o les causes que van concórrer en la producció de l'accident.
Escau destacar, amb caràcter previ, que aquest òrgan consultiu ha tingut l'oportunitat de pronunciar-se sobre diverses reclamacions indemnitzatòries derivades de caigudes a la via pública, en les quals s'imputaven els danys a la manca d'un manteniment en bon estat de conservació de les vies (entre els més recents, els dictàmens 40/14, 67/14, 227/14, 318/14 i 336/14).
En aquests supòsits, la Comissió ha ponderat sempre les diverses circumstàncies concurrents i s'ha adaptat a les peculiaritats de cada cas concret.
Particularment, i pel que fa als aspectes probatoris, aquesta Comissió ha manifestat d'una manera reiterada que la càrrega de la prova dels fets constitutius de la reclamació correspon a la persona perjudicada, la qual ha d'especificar les circumstàncies de l'accident i n'ha d'aportar les proves oportunes (dictàmens 129/03, 59/05, 11/06, 11/07, 167/08, 354/10, 183/11, 256/11, 274/12 i 157/14, entre d'altres).
Així mateix, ha manifestat que, tot i que sovint resulta difícil per als particulars aportar proves que determinin una realitat absoluta del que va succeir, en cada cas concret s'ha de calibrar, en vista de l'esforç probatori de qui reclama, si els indicis de prova que es mostren són suficients per a un convenciment total de la manera com van tenir lloc els fets, ja que la prova s'ha de valorar en el seu conjunt (dictàmens 299/04, 305/04, 224/05, 251/05, 106/08, 314/08, 28/10, 183/11, 375/13 i 409/13).
Cal partir de la premissa que la realitat de la caiguda, en l'indret i la data assenyalats per la reclamant, no suscita controvèrsia, en haver estat reconeguda per l'òrgan instructor en la mateixa proposta de resolució.
Per tant, no hi ha dubte que la reclamant va patir una caiguda, el 15 de desembre de 2012, cap a les 17.20 h, segons l'informe policial, quan travessava el pas de vianants.
I, un cop acreditada la realitat de la caiguda, esdevé necessari passar a analitzar la causa o les causes que van concórrer en la producció de l'accident.
La part reclamant no ha ofert pròpiament un relat dels fets, on s'expliciti la dinàmica en què es va esdevenir la caiguda, sinó que s'ha limitat a remetre's a les informacions contingudes en l'informe policial, que en dóna compte, així com a altres informes incorporats a l'expedient, en particular el del tècnic de l'empresa prestadora del servei de neteja, en què reconeix l'avaria i l'abocament d'oli hidràulic.
Sosté que l'accident va ser "degut al líquid que es vessa de la màquina d'escombrar [...].
Els mateixos agents que subscriuen l'informe verifiquen les causes d'aquest, la identitat de la víctima i la gravetat de les lesions, ja que observen que una ambulància recull la Sra. [...], manifestant que tot apunta que la lesió que pateix és una fractura de maluc" i a continuació explica com el personal de l'empresa de neteja intenta pal·liar les conseqüències de la pèrdua de líquid del vehicle posant fins a 18 sacs de sepiolita al tram afectat, amb l'ajuda dels bombers de la localitat.
La reclamant argumenta, sobre la base de documents citats, que l'empresa de neteja, mitjançant informe de data 30 de desembre de 2013, reconeix l'existència de l'avaria de l'escombradora i l'abocament d'oli hidràulic a la calçada i que, per tant, no hi ha dubte de l'existència d'aquesta avaria, de l'existència d'un abocament d'oli a la calçada i que l'accident que va tenir lloc a conseqüència d'aquest abocament, arran del qual ha patit unes lesions físiques "que tenen una total relació de causalitat amb la caiguda soferta".
- Argumentació esgrimida per la companyia asseguradora de l'Administració
L'advocat de l'asseguradora rebutja la responsabilitat patrimonial sobre la base que l'accident, les circumstàncies del qual la reclamant no ha concretat, es podia haver evitat si la víctima hagués adoptat un mínim de diligència; que la jurisprudència assenyala que la deambulació per les vies urbanes s'ha de fer amb un mínim de cura, i que, per tal que s'apreciï l'antijuridicitat dels danys, cal que el risc inherent al servei públic hagi sobrepassat els límits imposats pels estàndards exigibles conforme a la consciència social.
Així mateix, palesa que els antecedents patològics greus de la reclamant podien haver estat la causa de la caiguda, i que tampoc no s'ha arribat a establir l'origen de les lesions.
c) El parer d'aquest òrgan consultiu
En nombrosos dictàmens, aquesta Comissió ha posat de manifest que la mera titularitat de la via pública i la prova de l'existència d'uns danys, com els aquí reclamats, no sempre és suficient per a entendre que existeix una relació de causalitat entre el funcionament del servei i el dany al·legat.
En supòsits com el present, el desperfecte ha de tenir l'entitat suficient per a imputar la responsabilitat dels fets a l'Administració (dictàmens 254/10, 308/10, 42/11 i 122/11).
A més, és doctrina d'aquesta Comissió, d'acord amb els dictàmens 203/08 i 393/09, aplicables a circumstàncies anàlogues, en els quals també es fa ressò de la jurisprudència recaiguda en supòsits similars i, en particular, de la Sentència de 25 de gener de 2007, de la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que, perquè el dany sigui antijurídic, és necessari que el risc provocat pel servei públic sobrepassi els estàndards de seguretat exigible conforme a la consciència social.
Ja que, si bé competeix a l'Administració municipal la cura i l'atenció de les seves voreres, com a béns de domini públic que són, i ateses les competències que li atribueix l'article 25.d) de la Llei 7/1985, de 2 d'abril, reguladora de les bases del règim local, el cert és que "la socialització de riscos no permet estendre la responsabilitat objectiva de l'Administració a un esdeveniment que, encara que produït en un espai de la competència d'aquella, no constitueix, a falta d'acreditació, un element de risc que no resulti fàcilment superable o que exigeixi un nivell d'atenció superior en els termes ja expressats" (Sentència de 7 de juliol de 2008 del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya).
Tal com s'ha posat de manifest en paràgrafs anteriors, a l'hora de pronunciar-se sobre el fons de l'assumpte, aquesta Comissió ha de salvar diverses dificultats que són determinades per la manca d'informació sobre un seguit d'extrems.
En primer terme, com s'ha dit, la reclamant no ha ofert un relat sobre com va esdevenir-se l'accident, i tampoc no s'ha pres declaració ni a l'accidentada ni a cap dels testimonis que hi eren presents.
En segon lloc, s'ignora també la seqüència cronològica dels esdeveniments, és a dir, a quina hora es va produir el vessament i quines actuacions es van adoptar en ordre a evitar accidents.
Tampoc no s'esmenta si hi concorrien o no circumstàncies especials meteorològiques, de trànsit o d'altra naturalesa.
Finalment, es desconeix també l'amplada del vessament, més concretament de la reguera, i les característiques físiques d'aquesta.
Escau destacar que no figura incorporada a l'expedient cap fotografia ni cap croquis del lloc que il·lustri els fets.
Tanmateix, de les dades que consten en l'expedient i que aporten els diversos informes i la proposta de resolució, s'infereix que la caiguda es va produir en un pas de vianants d'un dels carrers principals de la ciutat, al carrer D amb la cruïlla amb el de C -en el primer dels quals resideix la reclamant-, que tingué lloc a les 17.20 h del dissabte, 15 de desembre de 2012; que el vessament d'oli hidràulic el va provocar un vehicle de neteja municipal, al qual se li va trencar un conducte flexible; que la reguera de líquid oliós, en paraules de l'òrgan instructor, va abastar des del carrer P fins a la plaça de Catalunya, inclosa la rotonda d'aquesta plaça, "pasando por la calle D, en cuyo cruce con la calle C encontró la patrulla policial a la accidentada" (consideracions jurídiques de la proposta de resolució); i que el personal de l'empresa municipal de neteja va procedir a netejat tot el tram afectat pel líquid vessat, segons l'informe policial, "para ello es necesario ir a buscar en tres ocasiones a la Estación de Bomberos sepiolita, en total 18 sacos, dando la cobertura necesaria en dichas tareas" (pàg.
La valoració d'aquest conjunt de circumstàncies, com tot seguit s'explicarà, porta aquesta Comissió a considerar que la causa principal de l'accident cal atribuir-la a un funcionament anormal dels serveis públics municipals, d'un banda, per haver abocat un líquid relliscós a la calçada, i, sobretot, per no haver adoptat les mesures escaients per a evitar la producció d'accidents, com el que, malauradament, ens ocupa.
En primer terme, s'ha de dir que, malgrat que l'abocament d'oli hidràulic va ser força important, com evidencia el fet que afectés diversos carrers i es necessitessin fins a divuit sacs de sepiolita per a neutralitzar-lo, no consta que els serveis municipals, ja siguin els de neteja o la Policia Local, adoptessin cap mesura -com ara la senyalització de la zona amb cons o cintes, o l'habilitació de passarel·les provisionals- amb vista a evitar possibles caigudes.
La informació facilitada pel mateix Ajuntament parla de mesures adoptades a posteriori, és a dir, un cop ja s'havia produït la relliscada de la reclamant, i, si bé tot fa pensar que no va transcórrer un període dilatat de temps entre el vessament, l'accident i l'adopció de les mesures referides -en aquest sentit, els informes són ambigus, sense aportar dades cronològiques-, sembla que les característiques que concorrien en aquest cas -vessament d'importants dimensions, que generava una situació de risc per als vianants i els vehicles que hi transitaven, en nucli urbà, amb afectació de carrers principals i que va tenir lloc la tarda d'un dissabte en plena campanya nadalenca- obligaven l'Administració a extremar les precaucions per a evitar danys davant d'una situació com la descrita.
Cal posar èmfasi en el fet que l'accident es va produir en el pas de vianants, és a dir, una zona expressament habilitada per al pas de les persones, les quals esdevenen el col·lectiu més vulnerable de tots els agents que intervenen en la circulació.
L'obligació genèrica de mantenir en condicions correctes les vies i voreres adquireix una rellevància especial quan es tracta d'un pas de vianants, on els transeünts han de parar atenció també al trànsit rodat, per evidents raons de seguretat.
Aquest òrgan consultiu no pot compartir les valoracions efectuades per l'òrgan instructor, ja que, si bé és cert que el vessament va ser en el seu conjunt molt important, aquest afectava la calçada i no pas la vorera, que és per on deambulen els transeünts, i, per tant, no necessàriament havia d'haver estat vist prèviament per l'accidentada; sobretot si aquesta provenia del seu domicili, situat, com s'ha dit, al mateix carrer D, és a dir, a escassos metres del pas de vianants on va tenir lloc l'accident.
Quant al pas de vianants, d'acord amb la informació, només es va veure afectat per una reguera, de la qual no consta l'amplada, com apunta l'òrgan instructor.
Tot fa pensar -atès que la reclamant no ha concretat aquests extrems- que l'accidentada no va adonar-se de la presència d'oli hidràulic quan va procedir a creuar el pas de vianants, i, per això, no el va evitar, va relliscar i es va lesionar.
De les dades exposades es desprèn que en aquelles circumstàncies l'existència del líquid a la calçada no era fàcilment visible, per tal com es tractava, com s'ha indicat, d'una reguera ubicada al pas de vianants i en unes condicions lumíniques -17.20 h de mitjan desembre- en què ja començava a fosquejar.
Altrament, les característiques de la substància vessada, a diferència del que podria succeir, per exemple, amb l'abocament de pintura, no la feien especialment destacable.
En definitiva, aquesta Comissió és del parer que la reclamació ha de prosperar, atès que el risc que van generar, per acció i omissió, els serveis municipals va sobrepassar els estàndards exigibles conforme a la consciència social.
Un cop apreciada la responsabilitat en la producció del sinistre, esdevé necessari pronunciar-se sobre la quantia indemnitzatòria reclamada.
Amb caràcter previ, cal posar de manifest que, en seu de responsabilitat patrimonial, la doctrina i la jurisprudència accepten àmpliament que, en la quantificació econòmica dels danys personals, vista la manca d'altres sistemes de valoració, es prengui de referència, amb caràcter orientatiu, el barem establert per a valorar els danys causats a les persones en els accidents de circulació.
La part reclamant sol·licita una indemnització de 72.564,37 euros, que, segons indica, ha obtingut d'aplicar les quanties previstes en el barem referit per al 2013, i que desglossaria en els partides indemnitzatòries següents:
- Per incapacitat temporal: 40 dies d'estada hospitalària i 280 dies de baixa impeditiva, 21.089,64 euros.
- Per raó de les lesions permanents que pateix: en concepte de perjudici anatòmic funcional -agreujament d'artrosi prèvia, 4 punts (d'una forquilla d'1 a 5 punts); material d'osteosíntesi, 10 punts (d'una forquilla d'1 a 10), incloent-hi el recanvi protètic parcial, i coxàlgia posttraumàtica inespecífica, 6 punts (d'una forquilla d'1 a 10 punts)-, 22.823,20 euros, i pel perjudici estètic (8 punts, d'una forquilla de 7 a 12 punts), 6.594,56 euros.
En total, 29.417,76 euros; xifra que s'ha d'incrementar en un 10 % pel factor de correcció per perjudici econòmic.
- Finalment, sol·licita 19.115,19 euros en concepte de lesions permanents.
Al seu torn, el dictamen mèdic pericial efectuat a instàncies de l'asseguradora de l'Administració qüestiona la valoració duta a terme per la reclamant, i en què es posa de manifest el següent:
- En vista de la documentació, estima que el període de sanitat va ser de 180 dies, dels quals 141 són de baixa impeditiva, i 39, d'hospitalització (del 15 de desembre de 2012 al 23 de gener de 2013).
- Quant a les seqüeles, considera que, en concepte de material d'osteosíntesi, caldria atorgar una valoració de 5 punts, atès que es tractaria d'un recanvi, alhora que no s'hauria acreditat que estigués relacionat amb l'accident; així mateix, que s'hauria de reconèixer la seqüela de coxàlgia, que inclouria l'agreujament de l'artrosi i que es puntuaria amb 6 punts.
Quant al perjudici estètic, el valoraria en 5 punts.
- Pel que fa a la incapacitat permanent parcial, el pèrit palesa que per a admetre-la s'hauria de conèixer la situació funcional prèvia de la pacient (grau de discapacitat, resolucions de l'INSS), en consideració als greus antecedents patològics, i que, en el cas d'acreditar-se una diferència substancial entre la situació basal prèvia i l'actual situació clínica, es podria reconèixer com a màxim una incapacitat permanent parcial en grau baix-mitjà del 25-50 %.
Tal com s'ha dit, ni l'òrgan instructor ni tampoc el representant de l'asseguradora efectuen una valoració econòmica alternativa, per al cas d'una eventual estimació.
En el cas que ens ocupa, no es pot passar per alt que, amb caràcter previ a l'accident, la reclamant presentava uns greus antecedents patològics, que si bé, a parer d'aquest òrgan consultiu, no van incidir en la producció de la caiguda, sí que van afectar -com apunta l'òrgan instructor- en l'abast i evolució de les lesions.
Efectivament, la documentació mèdica incorporada a l'expedient dóna compte que la reclamant -nascuda el 1962 i venedora de K- presentava, com a antecedents previs a la caiguda, la malaltia d'Still -artritis reumatoide juvenil poliarticular-, amb motiu de la qual era portadora d'una pròtesi bilateral de maluc des de jove, que havia requerit de dos o tres recanvis protètics, i seguia controls mèdics a l'Hospital F i a l'Institut Q. Així mateix, presentava una neuropatia i un traumatisme al genoll esquerre el 2001 -aquest últim havia donat lloc a un dolor de característiques neuropàtiques a la cama i al peu esquerres, que s'havia orientat com a algodistròfia posttraumàtica-, una fractura d "acuñamiento" a la vertebra T-12, tractada ortopèdicament, i dislipèmia.
Arran de l'accident, com s'ha indicat, la instant va patir una fractura periprotètica del maluc dret Vancouver B, que va justificar la revisió quirúrgica de la pròtesi de maluc dret que portava, amb recanvi del cap ceràmic per un de metàl·lic i osteosíntesi de la fractura periprotètica de fèmur amb placa-ganxo i cerclatges.
D'acord amb el dictamen mèdic del pèrit de l'asseguradora, que no discrepa en aquest punt substancialment del lliurat per la reclamant, en el moment de l'exploració física, l'accidentada presentava com a seqüeles, al maluc dret, un balanç articular amb flexió activa a 70-80o (90o d'acord amb la pericial de la reclamant) i rotacions limitades, és a dir, limitacions pròpies de la pròtesi; àlgies a la cuixa i zona sacroilíaca; una cicatriu de 26 cm lineal (segons indica la pericial de part, amb un traç perpendicular proximal de 7 cm), i marxa de Trendelenburg amb coixesa, de manera que necessita dos bastons per a deambular.
D'altra banda, i com palesa el dictamen mèdic referit, emès a sol·licitud de l'asseguradora, s'ignora el grau de discapacitat que presentava la reclamant abans de patir l'accident -tot i que sembla obvi que en tenia un de reconegut, en vista dels antecedents patològics que tenia i del fet que treballés per a K-; tampoc no s'acredita fefaentment el període d'incapacitat temporal patit, per tal com no es lliuren els comunicats de baixa mèdica.
En vista de la documentació incorporada a l'expedient i de les dades que d'aquesta s'infereixen, aquesta Comissió arriba al convenciment que en l'abast i l'evolució de les lesions, a hores d'ara seqüeles, va incidir d'una manera molt significativa la situació basal prèvia de la reclamant, de manera que els danys no haurien adquirit l'entitat actual, si la reclamant no hagués presentat els antecedents medicoquirúrgics previs referits.
Aquesta apreciació porta la Comissió a considerar que en la producció dels danys hi va concórrer una concausa, això és la patologia prèvia de la reclamant, la qual cosa obliga a haver de modular la indemnització a satisfer per l'Administració local, que es concretaria en un 50 % de la xifra total que es determinés.
En el cas concret que ens ocupa, resta acreditat que la reclamant va romandre 40 dies hospitalitzada (a raó de 69,61 euros/dia).
Quant a la resta del període d'incapacitat temporal, s'estima que van ser 140 dies de baixa impeditiva (a raó de 56,60 euros/dia), com indica el pèrit de l'asseguradora, en no haver-se acreditat fefaentment un període de sanitat superior.
Pel que fa a les lesions permanents, s'estima més adequada la valoració efectuada pel pèrit de l'asseguradora, que reconeix 11 punts funcionals (a raó de 822,07 euros/punt) i 5 punts estètics (763,94 euros/punt), als quals s'hauria d'afegir un 10 % de factor de correcció.
Finalment, pel que fa a la incapacitat permanent parcial, tal com s'ha dit, no resta acreditada la situació funcional prèvia de la reclamant, cosa que impedeix valorar l'actual; no obstant això, en vista de les circumstàncies, es podria reconèixer una incapacitat permanent en grau baix-mitjà, com indica el pèrit de l'asseguradora, és a dir, un 35 % de la quantia màxima prevista pel barem per aquest concepte -18576,47 euros-, que es traduiria en 6.500 euros, aproximadament.
La quantia resultant de la suma de tots aquests conceptes -període d'incapacitat temporal, seqüeles i incapacitat permanent parcial- és de 31.356,64 euros.
D'acord amb l'argumentari desenvolupat en els paràgrafs precedents i atès que s'aprecia la concurrència de concauses, a parts iguals entre l'accidentada i l'Ajuntament, aquesta Comissió estima que l'ens local l'ha d'indemnitzar amb la quantia final de 15.678,32 euros.
És procedent estimar en 15.678,32 euros la reclamació d'indemnització instada per la Sra.
A, davant l'Ajuntament B, pels danys i perjudicis derivats d'una caiguda en la via pública, i que atribueix al mal estat de manteniment d'aquesta.