La fotografia digital ja està plenament implantada a les nostres vides, ja no és d'ús exclusiu dels professionals.
Tot i que hi ha nostàlgics que s'hi resisteixen i encara hi ha càmeres que funcionen amb pel·lícula química, no podem fugir del món digital, ja present en tots els "gadgets" que fem servir diàriament.
No cal fer un curs de fotografia ni de tractament d'imatges per anar pel món amb una càmera digital, però alguns coneixements i recursos bàsics poden ser molt útils a l'hora de triar l'aparell que més ens convé i també per millorar les nostres instantànies.
Quan es parla de càmeres digitals sempre surt la paraula megapíxel (milió de píxels) a la conversa i sovint s'associa el nombre de megapíxels ala qualitat.
Peròquè és un píxel, exactament?
Doncs es tracta d'una unitat de mesura: un píxel és la unitat mínima d'una imatge gràfica.
Això vol dir que, com més píxels tingui una imatge, més gran serà.
Si les imatges són més grans, se'n podran veure més detalls o imprimir-les a una mida més gran sense que es vegi distorsionada.
Avui en dia totes les càmeres digitals ofereixen com a mínim 12 megapíxels, suficient per imprimir fotografies de deu per quinze centímetres amb una bona qualitat.
Ara bé, la mida d'una imatge no és l'únic element que en defineix la qualitat.
El sensor, les lents de l'objectiu o la sensibilitat que s'hagi fet servir a l'hora de fer la fotografia també hi tenen un paper molt important.
Per això és un error mirar només els megapíxels a l'hora de comprar una càmera.
De càmeres n'hi ha de molts tipus.
Analitzem els tipus més estesos al mercat perquè valoris quina et convé més segons les teves necessitats.
Compactes: són càmeres que tenen l'objectiu integrat a la carcassa, no tenen visor i són petites, lleugeres i fàcils de portar.
Disposen de zoom òptic i digital i representen l'opció més econòmica del mercat.
No s'han de tenir coneixements sobre fotografia per aconseguir bons resultats a nivell d'aficionat.
La qualitat de les càmeres que porten actualment els mòbils amenaça amb la desaparició d'aquesta mena de càmeres.
Compactes avançades o "bridge": van un pas més endavant que les compactes, però continuen tenint els objectius integrats, és a dir, no són intercanviables.
El cos és més gros que el de les compactes i una mica més petit que el de les rèflex.
Permeten un major control sobre la presa d'imatges, a través de controls manuals, objectius de gran abast i més versatilitat.
Tenint alguns coneixements sobre fotografia se'ls pot treure un bon rendiment i obtenir resultats semiprofessionals.
Es considera la càmera ideal per a l'aficionat avançat.
Compactes sense mirall amb objectius intercanviables (CSC, EVIL o Micro 4/3): estan un nivell per sobre de les càmeres "bridge", ja que el seu sensor té una mida més gran, i un nivell per sota de les rèflex (per les possibilitats que ofereixen i perquè tenen un sensor més petit).
No disposen de mirall, cosa que en disminueix la mida respecte a les rèflex, igual com passa amb els objectius, que es poden intercanviar; fins i tot, alguns fabricants han inventat adaptadors per aprofitar òptiques de les càmeres rèflex en aquestes compactes.
Com que no tenen mirall fan servir el mateix sistema d'enfocament que les compactes, més lent que les rèflex, tot i que la tecnologia avança ràpidament i sembla que en aquest aspecte estan a punt d'atrapar-les.
La falta de mirall també fa que no disposin de visor òptic ni de visor rèflex, encara que cada vegada més models incorporen un visor electrònic per substituir-los.
La varietat en la nomenclatura rau en falta d'estandardització per part dels fabricants.
Molts professionals estan començant a fer servir aquestes càmeres perquè ofereixen uns resultats molts similars als que es poden obtenir amb les rèflex.
Rèflex (DSLR): són les càmeres dels professionals per excel·lència, tot i que molts aficionats ja les tenen al seu abast perquè n'hi ha una àmplia varietat i els preus són prou assequibles.
Consten de 2 peces independents, el cos i els objectius, sempre intercanviables, i ofereixen els millors sensors del mercat.
Destaquen especialment per la velocitat de l'enfocament, la rapidesa a l'hora de disparar i el rendiment que es pot treure dels seus sensors, cosa que es tradueix en una major qualitat de les imatges.
El control sobre la profunditat de camp (gràcies als sensors més grans) i la possibilitat de fer servir el format RAW (arxiu sense processar o amb compressió sense pèrdua) són d'altres característiques destacables.
Són més grosses i pesades que la resta de càmeres, però tenen una ergonomia que en facilita la utilització respecte a les altres càmeres.
Instantànies: actualment només Polaroid i Fuji ofereixen aquesta mena de càmeres.
Amb models amb sensors de fins a 14 megapíxels, aquestes càmeres tenen la impressora incorporada i no fan servir tinta física ni cartutxos, sinó que la càmera imprimeix la fotografia en menys d'un minut a una mida de fins a 8x10 cm mitjançant vidres incrustats al paper i un procés de calor.
A més, les fotografies es poden retocar a la mateixa pantalla de la càmera abans d'imprimir, compartir en qualsevol xarxa social i guardar a la targeta de memòria per imprimir-les en un format més gran des d'una impressora convencional.
Bàsicament, són càmeres per divertir-se.
Esportives o d'acció ("ActionCams"): petites, lleugeres, resistents als cops i a les caigudes, submergibles (fins i tot sense carcassa) i amb altes prestacions, així són les càmeres esportives.
En destaca la gravació de vídeo en FullHD o 4K i la incorporació de Wi-Fi i/o GPS en molts dels models.
Hi ha tota una gamma d'accessoris com suports pel casc, la bicicleta o la taula de surf, estabilitzadors, carcasses, fundes, arnesos, braços extensibles, entre molts d'altres, necessaris per deixar testimoni gràfic de les nostres aventures.
Drones amb càmera: aquestes càmeres voladores que es controlen amb el mòbil o la tauleta poden portar sensors de fins a 14 megapíxels, estabilitzadors d'imatge, lents gran angular amb ull de peix per a preses de 180 graus o tecnologia per esquivar obstacles.
Depenent del model, l'autonomia pot variar entre els 5 i els 25 minuts.
Tot i que estan baixant de preu cal vigilar amb aquests aparells, perquè són més difícils de controlar del que sembla, cal armar-se de paciència.
Els resultats fotogràfics però, van millorant a poc a poc, acostant-se al nivell professional en alguns dels últims models.
Per al públic en general són, de moment, una joguina, més que una altra cosa.
"Smartphones" o tauletes: la majoria de les càmeres dels "smartphones" tenen cada vegada més qualitat i donen més bons resultats, però no oblidem que aquests aparells no són estrictament càmeres, sinó que les porten incorporades (excepte en algun cas que és la càmera la que porta incorporada el mòbil).
Els fabricants han hagut de buscar solucions al problema de la mida, sobretot del gruix dels aparells perquè puguem tenir càmera a tot arreu.
En la nostra tria hem de tenir en compte la mida del sensor i la resolució; com més gran sigui el sensor millor qualitat fotogràfica tindrà el mòbil, encara que tingui molts megapíxels, si la mida del sensor és petita la qualitat disminuirà.
El processador, la qualitat de la pantalla, l'ergonomia, l'objectiu o una bona interfície són altres factors a considerar en les càmeres de mòbils o tauletes.
Amb una resolució d'entre 8 i 12 megapíxels ja n'hi ha prou per aconseguir bons resultats i imprimir les imatges i, ara per ara, ja es poden comparar els resultats que donen amb càmeres compactes de gamma mitja/alta.
Les tauletes tenen alguns inconvenients, com la falta de flaix o la mala qualitat de les fotografies amb poca llum.
Així mateix, la mida i el fet que haguem de subjectar la tauleta amb les dues mans i alhora haguem de prémer el disparador a la pantalla presenta un problema d'estabilitat i ergonomia.
El mercat ofereix una gran quantitat d'accessoris com trípodes, disparadors o braços articulats per arreglar aquests problemes i també per facilitar els tan comuns "selfies".
També hi ha alguns models de mòbil que permeten fer servir la veu a mode de disparador, en el cas que no disposem dels accessoris esmentats.
Per últim, l'aplicació que utilitzem per fer fotos és important, en tant que ofereix un ventall de possibilitats més o menys ampli i que permet treure-li tot el suc al telèfon o la tauleta.
El gran avantatge d'aquests aparells és que permet compartir les fotografies a les xarxes socials, enviar-les per correu electrònic o xarxes de missatgeria instantània o publicar-les a Internet de forma immediata.
Fins aquí el llistat dels els tipus de càmeres més comunes i a l'abast de tothom, però també n'hi ha d'altres com les que fan fotografies de 180o, esfèriques (360o), flexibles, espia o de gran format, que estan al mercat però no per a ús aficionat.
Qui no es conformi a posar la càmera en mode automàtic i vulgui influir en el resultat de les fotografies que farà, ha d'estar familiaritzat amb uns quants conceptes bàsics de fotografia, que sempre es poden estudiar a fons amb un bon curs i experimentant.
L' obturador és el forat de la càmera per on entra la llum.
Les fotografies queden més clares o més fosques, més nítides o més borroses, i enfocades d'una manera o una altra, segons l'estona que estigui obert aquest forat (velocitat de l'obturador) i segons l'amplada del forat per on passa la llum (obertura del diafragma ).
La velocitat dels obturadors de les càmeres actuals es mesura, normalment, en parts de segon.
Així doncs, una velocitat de cent vol dir que l'obturador s'obre durant una centèsima de segon.
Quan fem fotografies amb mode manual val la pena saber, per exemple, que a velocitats més baixes de seixanta la fotografia pot quedar moguda si no tenim un bon pols o un lloc on recolzarla càmera.
Iamb una velocitat alta (de cinc-cents o mil) podem congelar el moviment de cotxes, ciclistes o futbolistes, per exemple; mentre que amb una velocitat de menys de cent vint-i-cinc podem fer que la fotografia no surti moguda però que sí quedi mogut un element, com un cotxe o una mà que es mogui ràpidament.
Això dóna aparença de moviment a la fotografia final.
L'obertura del diafragma és el que determina la profunditat de camp, és a dir, l'àrea de la fotografia que queda enfocada, i si els objectes que hi ha per davant o per darrere d'allò que enfoquem també es veuen nítids o no.
L'obertura del diafragma s'expressa en el número 'f' i normalment oscil·la en una escala de l'u al trenta-dos.
El número més gran indica una obertura més petita: una obertura de trenta-dos vol dir que només passa la llum per una trenta-dosena part del diafragma, mentre que una obertura de dos indica que resta obert la meitat del diafragma.
Com més tancat sigui el diafragma (o sigui, com més alt sigui el número 'f'), més profunditat de camp tindrà la imatge i més objectes quedaran enfocats.
I a l'inrevés, com més obert estigui el diafragma menys profunditat de camp tindrà la imatge final.
Això sí, per poder aconseguir una fotografia amb molta profunditat de camp normalment cal una velocitat d'obturador baixa o molta llum.
No és estrany trobar-se amb centenars de fotografies digitals guardades a la targeta de memòria de la càmera o de l'"smartphone" o tauleta i no saber com organitzar-les.
Davant d'aquest gran volum d'informació gràfica hi ha diverses solucions:
En el cas de pujar les fotografies a Internet disposarem d'un cert espai gratuït.
En cas de voler-ho ampliar haurem de fer un pagament anual o mensual en els tradicionals paquets "premium".
Una bona manera de personalitzar l'emmagatzematge és mitjançant les etiquetes o també amb les tradicionals carpetes.
Hi ha molts programes i aplicacions per retocar i editar les fotografies que et poden ajudar a arreglar els ulls vermells de les fotografies amb flaix, a retallar-les i canviar-ne la mida o a corregir-ne l'exposició si han quedat sobreexposades o subexposades o aplicar-hi efectes, entre d'altres coses.
Per a ordinadors, el més conegut, que fan servir molts professionals, és el Photoshop d'Adobe (de pagament).
També n'hi ha d'altres que guanyen terreny, com el Gimp (gratuït, de programari lliure, i que pot satisfer la majoria de necessitats).
Ara bé, són programes força complexos de fer servir quan no es coneixen.
A les botigues d'aplicacions però, pots trobar opcions més senzilles i també gratuïtes, com PIXLR Express, Snapseed / Fotos de Google+, VSCO Cam, PicsArt o Photoshop Express.
Quan ja has descarregat les fotografies i les has editades, si calia, cal ensenyar-les, no?
Internet és la millor manera de posar-les a disposició dels teus amics i coneguts o aficionats a la fotografia.
Hi ha moltes xarxes socials especialitzades en fotografia, com ara Instagram, 500px, Pinterest, 1x o les ja esmentades Flickr o Picasa que, a banda d'organitzar les imatges, també permeten compartir-les.
Una altra opció és obrir un fotoblog, un blog en què allò important no és el text, sinó la fotografia.
Encara que la majoria de serveis de blogs gratuïts permeten publicar fotografies, un dels més populars és Photoblog.com, que està traduït al català.
Segurament la majoria de fotografies que facis es quedaran a l'ordinador, al mòbil o a Internet, però potser vols imprimir-ne algunes en paper fotogràfic.
Amb una bona impressora, ho pots fer a casa, però el paper fotogràfic bo i la quantitat de tinta que es gasta fa que resulti una mica car.
Per aconseguir còpies de bona qualitat, sovint és més convenient dur-les a imprimir a botigues especialitzades o fer ús del servei de revelat en línia, tant per les fotografies emmagatzemades a la targeta de memòria de la càmera com per aquelles que tenim al mòbil o la tauleta.
D'altra banda, la fotografia digital ha popularitzat uns regals que fins fa pocs anys només eren a l'abast de les persones més enginyoses i traçudes.
Molts establiments o botigues en línia ofereixen eines fàcils per fer fotomuntatges i la possibilitat d'estampar una fotografia especial per al destinatari a tota mena d'objectes, com ara calendaris, trencaclosques, bosses, samarretes, safates, tasses o ninos, entre d'altres.
Associació cultural sense ànim de lucre que té l'objectiu de fomentar, impulsar l'estudi, la investigació i la difusió de la fotografia.
Té una escola amb cursos de tots els nivells, un arxiu històric, una fototeca i organitza activitats culturals al voltant del món de la imatge.
Oferta de graus superiors i mitjans relacionats amb la fotografia dins dels ensenyaments artístics, un cop acabat el batxillerat.
La Universitat Politècnicade Catalunya imparteix aquests estudis amb l'objectiu de preparar professionals que siguin capaços de crear, captar, emmagatzemar i gestionar aplicacions i productes basats en tota mena d'imatges fotogràfiques, i integrar-les en diferents mitjans (àudio, vídeo, animacions, gràfics, text, etc.).
La web Foto3 inclou un directori amb algunes escoles de fotografia a Catalunya.
A més a més, molts centres cívics ofereixen tallers d'iniciació bàsica a la fotografia i a l'edició d'imatges, entre altres temes relacionats.
Vols posar a prova el teu talent artístic participant en un certamen fotogràfic?
En aquest web en trobaràs uns quants de tota mena.
Article del Jove.cat que analitza el fenomen dels "selfies" i quines repercussions té a la nostres vides.
Article del Jove.cat on trobaràs informació sobre el sistema per vendre fotografia conegut com Microstock.