El 2012, durant la celebració dels 20 anys de la creació del mercat únic europeu, Jacques Delors en subratllà la importància cabdal en el projecte europeu.
El mercat únic ha contribuït al creixement econòmic de manera inqüestionable, facilitant el lliure comerç i la lliure circulació de persones i capital tot eliminant aranzels, barreres no aranzelàries i establint estàndards reguladors en multitud d'àmbits.
Mentre que la contribució del mercat únic al creixement econòmic és inqüestionable, els seus arquitectes també van comprendre l'efecte heterogeni que podia tenir sobre el territori, amb regions que es veurien afectades negativament per l'augment de competència i el diferencial de productivitat, costos laborals i preus.
D'aquesta preocupació se'n va derivar la importància d'una política de cohesió que impulsés el creixement de les regions més desafavorides, així com la importància de l'anomenada "Europa social"; dos àmbits que considerem vitals i abordem en les seccions "Dimensió social" i "Finances europees" d'aquest llibre verd.
En el moment actual, creiem que és primordial donar un doble impuls al mercat únic. �
Malgrat el pes cabdal que tenen en l'economia europea, aglutinant més d'un 70% del PIB i ocupació, i del potencial impacte en el creixement econòmic i la productivitat, el nivell d'integració del sector serveis ha estat limitat i desigual.
Un exemple paradigmàtic de com el mercat únic en serveis afavoreix els ciutadans és el del transport aeri comercial.
Gràcies a l'aplicació de les normes del mercat únic, hem passat d'un transport aeri abans dels noranta altament regulat a escala estatal, amb preus molt elevats, poca competència i control en les rutes, a un sector dinàmic, amb preus baixos, i un increment en el nombre d'aerolínies que cobreixen les diverses rutes europees.
De manera similar, la regulació europea sobre el roaming ha eliminat els recàrrecs per utilitzar el mòbil a un país tercer de la UE, i ha abaratit els costos per a una ciutadania cada vegada més mòbil.
Dins del sector serveis, la Unió Europea està donant una rellevància particular al mercat únic digital, impulsant una agenda digital, que des del Govern de Catalunya aplaudim i encoratgem.
Tal com hem mencionat a la secció de reptes, la digitalització de l'economia i la societat presenta oportunitats úniques per millorar la nostra societat però alhora també certes amenaces per desestabilitzar-la.
Per tant, és vital un rol actiu dels governs, que protegeixin els drets digitals de les persones alhora que defineixin les responsabilitats que la digitalització comporta.
La Unió Econòmica i Monetària es va instituir com a resposta a la globalització econòmica creixent i sota el convenciment que, sense un mercat únic prou gran, els països europeus i les seves empreses romandrien sota l'hegemonia d'altres economies més grans, com ara els EUA o la Xina.
I un mercat únic en un món on s'havia abandonat el control de capitals, i conformat per països amb un historial de devaluacions monetàries recurrents, gairebé per força implicava la necessitat de compartir una mateixa moneda i un únic banc central a càrrec d'aquesta.
La impossibilitat de devaluar la moneda, juntament amb la teòrica disciplina imposada pels mateixos mercats, negant-se a finançar i en conseqüència impedint possibles dèficits fiscals exteriors o públics excessius dels països de l'euro, havia de garantir l'estabilitat del mercat únic i fomentar-ne el creixement.
Tanmateix, la implementació de l'euro sota la governança del Banc Central Europeu va actuar com una mena d'assegurança a tot risc, a l'empara de la qual els mercats financers van abandonar la necessària prudència creditícia i van permetre, tot finançant-los, uns dèficits fiscals i/o exteriors excessius d'alguns estats membres i uns superàvits fiscals i/o exteriors excessius d'uns altres; un fet que tard o d'hora havia d'esdevenir insostenible.
Així va passar quan els mercats financers, atrapats amb la fallida de Lehman Brothers als EUA, l'any 2008, van tancar l'aixeta del crèdit i van deixar al descobert la manca d'instruments de la UEM per fer-hi front.
Com a solució d'urgència, i atès que els tractats fundacionals de la UE no preveuen la possibilitat de rescatar un estat membre, els països de l'Eurozona van arribar a un acord intergovernamental per crear el Mecanisme Europeu d'Estabilitat (MEDE) l'octubre de 2012: un fons per socórrer països en risc d'una fallida que hauria arrossegat els altres, i que comptaria amb la garantia solidària del conjunt.
Alhora, la UE acordava uns límits fiscals amb multes potencials per als incomplidors (Fiscal Compact), i la Comissió Europea implementava un mecanisme preventiu de supervisió econòmica (Semestre Europeu) en el qual, tot i que s'inclouen límits per als superàvits, el control dels dèficits és prioritari.
La preocupació gairebé exclusiva pels dèficits, que només podien reduir-se a còpia d'austeritat, sense una reacció similar davant els superàvits, que haurien demanat una política expansiva per corregir-los —suavitzant l'austeritat exigida als deficitaris—, va precipitar la UE a una recessió més intensa i llarga que no ho va ser als EUA, origen de la crisi, va disparar les taxes d'atur i de pobresa, i en certa manera les d'euroescepticisme i xenofòbia.
Partint d'aquesta diagnosi, des del Govern de Catalunya creiem que és vital reorientar i completar la governança econòmica urgida per la crisi, amb l'objectiu d'evitar-ne de noves o, si més no, de poder gestionar-les millor.
La reorientació de la governança econòmica ha d'anar de la mà d'una revisió profunda de la governança política que legitimi els canvis en l'àmbit econòmic.
Després de l'impacte de la crisi econòmica i financera, que va posar a prova els mecanismes de solidaritat dins de la UE, el projecte europeu viu immers en un debat intern sobre la seva legitimitat i evolució futura.
Un debat que replanteja els fonaments de la UE com a projecte compartit i que no pot allargar-se gaire més temps.
La seva resolució indefectiblement implicarà importants canvis en la dinàmica i progressió del procés d'integració o la seva aturada definitiva i probable desconstrucció, com hem vist en el cas del Brexit.
El focus se situa, sobretot, en les resistències dels estats a anar més enllà de la dinàmica intergovernamental i la seva oposició a una integració política més gran i federalitzant.
Una resistència que es manifesta amb la negativa a cedir nous espais de poder i sobirania que reforcin la capacitat de les institucions europees i les dotin de més legitimitat democràtica.
Els vells estats europeus són segurament el principal obstacle en l'evolució d'una integració democràtica més àmplia de la UE, i a la vegada, però, són els actors potencials del canvi possible.
Així mateix, la falta de correspondència entre la voluntat de la ciutadania i les principals directrius econòmiques europees, que tenen un impacte directe en el benestar i la cohesió social, han agreujat la desafecció creixent.
Unes decisions que apareixen sovint com "inevitables" o "irreversibles" i que han allunyat el projecte europeu dels objectius de més equitat i convergència social.
Un dels efectes més evidents d'aquesta desafecció ha estat l'auge de l'euroescepticisme o l'emergència d'un nou antieuropeisme populista que ha comportat una contínua erosió de la confiança i el respecte envers les institucions europees.
Uns moviments que no són un fenomen polític monolític i unitari, però que expressen la seva oposició a l'actual direcció de la integració europea.
Cal distingir, però, entre aquells que propugnen una altra Europa possible i aquells que obertament es manifesten per desconstruir-la i retornar a l'estructura de l'Europa dels estats.
Així, mentre els moviments més a l'esquerra s'oposen a l'actual direcció de la UE sobre la base de preocupacions socioeconòmiques legítimes, davant les greus conseqüències de les polítiques d'austeritat, i proposen revertir la política i les estructures actuals apostant per una Europa social, a l'altra banda trobem els euroescèptics més extrems, que han obert la via cap al Brexit.
Aquest darrer és un discurs que es pot titllar d'euròfob i que es concentra en els moviments més radicals de dreta o obertament xenòfobs, que rebutgen el procés d'integració a partir d'arguments que reclamen un retorn de la sobirania als estats i prediquen, molt sovint, un discurs essencialista nacional i cultural i de rebuig a la immigració i la diversitat.
Tanmateix, la manca d'un lideratge polític clar per part de la Comissió i el Consell Europeu en les dues darreres dècades ha estat també un llast per progressar i refermar la UE.
Urgeix, així, un lideratge polític d'abast europeu capaç d'articular una visió a llarg termini i que a la vegada tingui la capacitat i els recursos per donar resposta als temes urgents.
Ara més que mai són imprescindibles lideratges plurals, que construeixin col·lectivament un nou relat europeu, centrats en els grans reptes i problemes a partir de la proximitat amb la ciutadania, i que siguin sensibles a les principals preocupacions que recorren el territori europeu en un sentit o un altre.
Per superar aquestes dificultats, el Govern de la Generalitat aposta per recuperar la confiança de la ciutadania europea envers un projecte europeu renovat i unes institucions que mereixen ser refundades.
Les reformes a Europa són inevitables si no volem un retorn al passat.
Des del Govern de la Generalitat es treballarà, doncs, envers una reforma integral de la UE, impulsant amb la resta d'institucions europees, ciutadania i societat civil un debat que hauria de culminar amb un acord referendat democràticament, per definir la direcció i els instruments dels pròxims passos a seguir a Europa.
Això significa obrir el debat per reformar els tractats europeus per dotar de més legitimitat democràtica les institucions europees per aprofundir en una unió política, econòmica, fiscal i social més àmplia, i possibilitar la creació de nous instruments europeus amb els recursos necessaris, que permetin complir els objectius que col·lectivament els europeus ens proposem.
En aquest sentit, caldrà parlar de:
Facilitem l'accés a la salut, en línia amb la idea d'esborrar les fronteres europees, per als ciutadans catalans i francesos que viuen a prop de la frontera.
Implementem de manera dinàmica i innovadora l'estratègia digital Europa 2020 de la Comissió Europea, ampliant el concepte d'Smart City a escala de país:
Som pioners a impulsar el mercat únic digital en diversos àmbits de manera responsable.
El corredor mediterrani constitueix un sistema de transport ferroviari estratègic per a Catalunya, no només perquè permet connectar les principals àrees d'activitat econòmica amb la resta de la península Ibèrica i Europa, sinó també perquè permet vertebrar el país i donar resposta a les necessitats de mobilitat de viatgers i de mercaderies.
En el context europeu, el corredor mediterrani és un dels nou corredors recollits en els mapes de la nova política de xarxes transeuropees, i des de 2013 ja s'han celebrat sis edicions del Fòrum del corredor mediterrani.
Aquest fòrum hauria de ser el lloc on se sincronitza la presa de decisions entre tots els actors dels territoris que travessa el corredor, però a la pràctica aquesta funció la fa el Comitè, reunió restringida dels representants dels governs centrals d'Espanya, França, Itàlia, Eslovènia, Croàcia i Hongria, que té lloc la vigília de cada fòrum.
Catalunya aspira, malgrat aquest balanç provisional, a una participació activa al Fòrum del corredor mediterrani per tal de fer una contribució substantiva a la revisió de llistes de prioritats i documents estratègics a partir de l'Agenda catalana del corredor mediterrani.
El Govern de Catalunya impulsa un canvi radical de model de participació ciutadana amb el portal participa.gencat.cat.
El segle XXI requereix d'un model que trenqui el monopoli de l'Administració sobre les decisions finals, apoderant la ciutadania tot obrint-li el procés de diagnosi, deliberació i negociació de polítiques públiques.
Aquesta participació de caràcter deliberatiu pren el millor de la democràcia grega (directa) i de la democràcia moderna (representativa), i és un pas vital per donar resposta a la crisi de legitimitat actual tot contribuint a aturar el populisme.
Entre els processos participatius oberts, destaquem el relacionat amb la contribució de Catalunya al desenvolupament global, l'elaboració de l'Agenda Urbana de Catalunya, o el relacionat amb la professió infermera de Catalunya.