Min Reuchamps és professor de Ciències polítiques a la Universitat Catòlica de Lovaina.
Es va graduar a la Universitat de Lieja (Bèlgica) i a la Universitat de Boston (EUA).
Els seus interessos docents i de recerca són el federalisme i la governança multinivell, la democràcia i les seves diferents dimensions, les relacions entre la llengua o les llengües i la política i, en particular, el paper de les metàfores, com també els mètodes participatius i deliberatius.
Ha publicat una dotzena de llibres sobre aquests temes i els seus treballs han aparegut en diverses revistes internacionals.
Juntament amb els professors Nathalie Schiffino-Leclercq, Pierre Baudewyns, Ella Hamonic i Vincent Legrand, ha creat el curs en línia massiu i obert (MOOC) «Découvrir la science politique» («Descobrir la ciència política», Louv3x), disponible gratuïtament arreu del món a la plataforma edx.org.
Aquest curs és un dels finalistes de la primera edició del premi edX per a contribucions excepcionals en el camp de l'ensenyament i l'aprenentatge en línia.
Actualment, Reuchamps és president de l'Associació Belga Francòfona de Ciències Polítiques (ABSP) i coordinador de la unitat de metodologia i investigació del G1000, una iniciativa ciutadana per promoure la democràcia deliberativa.
La història de Bèlgica des de 1830 mostra la transformació progressiva d'una dinàmica lingüística en una dinàmica d'identitats a través de la territorialització de les tensions polítiques i, posteriorment, de la federalització d'un estat originalment unitari.
Aquest article explica la breu història d'un llarg període d'estabilitat i inestabilitat a Bèlgica.
«De tots ells [els pobles de la Gàl·lia], els més valents són els belgues.»
Aquesta cita, atribuïda generalment a Juli Cèsar en el segle i aC, forma part de la socialització primerenca dels estudiants belgues, siguin de parla neerlandesa o francesa.
No obstant això, seria un error pensar que els belgues d'aquella època es corresponen geogràficament amb els que avui resideixen a Bèlgica.
Les tribus que vivien a la Gàl·lia belga ocupaven un territori molt més extens que el que finalment es va convertir en Bèlgica el 1830.
Entre aquests dos períodes, les parts constituents del que finalment va esdevenir Bèlgica no van arribar a unir-se mai, malgrat que algunes zones del territori havien estat més o menys unificades en certs períodes sota el mateix sobirà (Mabille 2011).
Després del domini espanyol, austríac i francès, el territori de la futura Bèlgica va quedar unit pel Tractat de Viena de 1815 al Regne Unit dels Països Baixos, governat en aquell moment per Guillem I. Les polítiques religioses —pro protestants— i lingüístiques —pro neerlandòfones— del rei Guillem I (Witte i Van Velthoven 2000) aviat van generar un moviment de protesta entre els habitants, sobretot entre els burgesos de les províncies del sud, la qual cosa va conduir a la seva secessió el 1830 i a la independència de Bèlgica, que va ser ràpidament reconeguda pels països veïns i pels Països Baixos el 1839.
Encara que aquesta doble unitat —religiosa i lingüística— havia permès la creació d'un nou estat, en realitat va ser una unitat efímera, perquè tant la clivella religiosa entre l'Església i l'Estat com la clivella lingüística entre les comunitats neerlandòfona i francòfona han estat les que han modelat en última instància la dinàmica històrica de la política belga.
Si bé la separació del Regne dels Països Baixos havia estat alimentada pel rebuig de les polítiques pro protestants del rei Guillem, la unió nacional dels primers anys de la independència va donar pas ràpidament a la cristal·lització de l'oposició entre els catòlics favorables a una relació forta entre l'Església i l'Estat, i els liberals partidaris d'una separació clara entre l'Església i l'Estat (De Coorebyter 2008).
Aquesta clivella va conduir a la consocionalització progressiva de la societat, enfortida al final del segle xix per la creació del Partit Laborista belga, que protegia els interessos de la classe obrera enfront dels propietaris de capital.
El Partit Laborista belga també va acollir alguns liberals, defensors de la separació entre l'Estat i l'Església, i alguns catòlics procedents del moviment obrer catòlic.
Aquesta imbricació de divisions explica la naturalesa consocional de Bèlgica.
Tres pilars governaven l'Estat: el catòlic, el socialista i, en menor mesura, el liberal.
Aquests tres pilars coexistien i organitzaven la vida dels seus membres del bressol a la tomba.
Políticament, els contactes es limitaven a les elits de les diferents divisions que governaven un país segmentat, pacífic però dividit (Lijphart 1977).
Alhora, va sorgir una clivella lingüística des de la mateixa creació de l'Estat belga, perquè era un estat unitari i sobretot francòfon i monolingüe.
No obstant això, des dels seus orígens, Bèlgica ha estat habitada per una majoria de parla neerlandesa.
El primer cens nacional, de 1846, indica que, d'una població de 4,3 milions d'habitants, el 57% parlava neerlandès; el 42%, francès, i l'1%, alemany (McRae 1983).
Tanmateix, l'única llengua oficial era el francès, que era l'idioma exclusiu de la política, l'economia i la cultura.
Com explica Deschouwer (2012: 30), «l'elecció del francès com a únic idioma oficial de Bèlgica va ser una elecció òbvia per a les elits polítiques, però significava triar una llengua que no era la pròpia d'una majoria estreta de la població».
Aquesta elecció i les seves conseqüències per als belgues de parla neerlandesa, als quals no se'ls permetia fer servir la seva llengua materna en cap assumpte oficial, va donar lloc al moviment flamenc.
Aquest moviment, nascut com a reacció a la Bèlgica monolingüe, va exigir el reconeixement del neerlandès com a segona llengua oficial, almenys a Flandes.
Aquestes demandes van ser rebutjades enèrgicament per les elits belgues, que les consideraven perjudicials per al desenvolupament de la nació belga, basada en el francès com a lingua franca i no en els dialectes germànics parlats al nord ni en els dialectes valons que es parlaven al sud.
Aquest rebuig constant va comportar l'enduriment del moviment flamenc, reforçat gradualment per l'ampliació del dret a vot (Deschouwer 1999-2000).
En la dècada de 1870, es van aprovar les primeres lleis lingüístiques, que van autoritzar l'ús del neerlandès en els tribunals i en l'administració de les províncies flamenques (Zolberg 1974).
Finalment, el 1898, la Llei d'igualtat va reconèixer el neerlandès com a llengua oficial, situant-lo al mateix nivell que el francès, tot i que aquest continuava sent la llengua dominant del país.
El 1921, el sufragi universal —masculí— no va alterar la supremacia de la burgesia francòfona, tot i el poder creixent dels ciutadans de parla neerlandesa que van passar a ser electors.
Tanmateix, les demandes del moviment flamenc van donar pas a noves lleis lingüístiques en les dècades de 1920 i 1930, que van fer possible l'ús del neerlandès en matèria de justícia, administració i educació.
Alhora, la idea d'un bilingüisme generalitzat a tot el país va ser rebutjada tant pels francòfons com pels neerlandòfons, ja que cada comunitat preferia assegurar la protecció de la seva llengua al seu territori (Swenden i Jans 2006).
La lògica darrere d'aquestes lleis lingüístiques era, doncs, territorial.
Segons l'idioma parlat per la majoria de la seva població, cada municipi —la subdivisió administrativa més petita de Bèlgica— es va incloure en una regió monolingüe —neerlandesa, francesa o alemanya—, tret dels municipis de Brussel·les, que es van agrupar en l'única regió bilingüe.
No obstant això, Brussel·les també era el centre del problema.
Originalment de parla neerlandesa, la ciutat es va «afrancesar» ràpidament arran del seu paper com a capital que congregava els funcionaris i les elits francòfones (Witte i Van Velthoven 2000).
S'entén, doncs, que aquest doble problema, lingüístic i alhora territorial, sigui un dels fonaments principals de la política belga, que ha portat a la federalització de país en tres comunitats lingüístiques (flamenca, francesa i alemanya) i tres regions (Flandes, fusionada amb la comunitat flamenca, Valònia i Brussel·les-Capital).
La història de Bèlgica des de 1830, que hem repassat breument, demostra la transformació progressiva d'una dinàmica lingüística en una dinàmica d'identitats mitjançant la territorialització de les tensions polítiques i més endavant de la federalització d'un estat originalment unitari.
La pregunta que ens hem de plantejar és si la federalització de Bèlgica va alleujar les tensions identitàries o més aviat les va empitjorar.
En aquest país, com en altres estats plurinacionals, el problema central del federalisme és la convivència entre els grups nacionals que formen l'Estat.
Però això va més enllà de la simple convivència pacífica, ja que es tracta d'organitzar el país per garantir una participació comuna en el poder i fins i tot certa forma de solidaritat, oferint alhora un grau d'autonomia suficient a les diferents entitats polítiques i així permetre que cadascuna persegueixi objectius diferents.
Per explorar aquesta qüestió, les enquestes realitzades des de 1979 han explorat la identitat dels habitants de Flandes i Valònia (De Winter 2007).
Les dades recopilades demostren que almenys un de cada dos belgues sent que pertany a Bèlgica en primer lloc, i que es tracta d'un sentiment força estable.
A Flandes, la regió més gran del país, no es percep un suport massiu ni un rebuig complet a la idea de Bèlgica.
Fins a 1982, la majoria dels flamencs se sentien sobretot flamencs.
Amb el temps, han tendit a sentir-se més belgues que flamencs.
La caiguda més significativa es va registrar entre 1991 i 1995, amb una disminució del 15% en el suport a la identitat flamenca.
El fet que l'Estat es convertís oficialment en federal no sembla que reforcés, en aquest cas, el sentiment de pertinença a la regió, sinó tot el contrari.
Tanmateix, això no vol dir que hi hagi una transferència del sentiment de pertinença a Bèlgica, sinó més aviat cap a l'àmbit local.
A Valònia, tot i que els resultats són en general molt semblants, hi ha una diferència de grau.
En diferents moments, entre dos terços i tres quartes parts dels habitants de Valònia se sentien sobretot belgues.
Això equival a una diferència de gairebé el 20% respecte a Flandes (De Winter 2007).
A més, és interessant assenyalar que, des de 1979, i a diferència dels flamencs, els valons sempre s'han sentit, per sobre de tot, belgues.
Així i tot, el sentiment de pertinença a Bèlgica sembla força estable en totes dues regions, malgrat que, tant a Valònia com a Flandes, el sentiment de pertinença a la regió/comunitat ha disminuït amb el temps: del 22,9% al 13,9% en menys de 20 anys.
A Flandes, és l'àmbit local el que ha vist augmentar el suport, mentre que a Valònia el que més es beneficia és l'àmbit europeu.
Aquestes xifres aclareixen la dinàmica de les identitats a Bèlgica.
Lluny de ser un fenomen marginal, es tracta d'un aspecte crucial en la transformació de país, que encara és en curs (Deschouwer i Reuchamps 2013).
Tot i això, cap enquesta revela una bretxa d'identitat entre les dues grans comunitats de país, la flamenca i la francòfona.
En aquest sentit, és interessant observar que tots dos electorats han experimentat la mateixa evolució quant al sentiment de pertinença, encara que en més o menys grau segons el cas.
Podem trobar al país un dualisme d'identitat amb un predomini —més o menys fort, segons la regió— del sentiment de pertinença a Bèlgica.
Així, doncs, sembla que si bé a mig termini els factors d'identitat han aportat estabilitat a la federació belga o, per ser més precisos, no n'han reforçat la inestabilitat, tampoc no han contribuït a la unitat de Bèlgica.
Així i tot, aquests factors sempre estan presents en els discursos polítics i mediàtics, on s'observa sovint una oposició entre blocs, reforçada per factors socioeconòmics (Perrez i Reuchamps 2012).
La història recent del federalisme belga sembla indicar que la dinàmica política d'aquest país constitueix més un factor de fragmentació que d'unitat.
Òbviament és cert que l'Estat unitari es va convertir en federal.
Però aquesta evolució sempre s'ha basat en un compromís per satisfer totes dues parts.
Per exemple, les elits flamenques van decidir fusionar la comunitat flamenca amb la regió flamenca en una entitat única amb un únic parlament i un govern.
Les elits francòfones, per la seva banda, van decidir que la comunitat francesa (que s'ha convertit, com s'ha dit, en la Federació Valònia-Brussel·les) seria el vincle —lingüístic— entre els francòfons de Valònia i de Brussel·les.
Aquestes tries reflecteixen diferents visions del que hauria de ser Bèlgica: per a la majoria de les elits flamenques, Bèlgica hauria d'estar formada per dues comunitats —la flamenca i la francòfona—, i per a la majoria de les elits francòfones, Bèlgica hauria d'estar formada per tres regions —Flandes, Valònia i Brussel·les—.
I aquí sorgeix la paradoxa del federalisme belga: els flamencs prefereixen els vincles lingüístics, atorgats per la comunitat, però necessiten les regions per garantir uns límits clars i obtenir més autonomia, mentre que els francòfons prefereixen una visió regional per poder reconèixer Brussel·les com una regió de ple dret, però necessiten la comunitat francesa per unir Brussel·les i Valònia.
En resum, hem vist que la dinàmica política està impulsada en gran mesura per visions diferents o fins i tot oposades (que van ser la causa i la conseqüència de la fragmentació del sistema de partits belga, de la fi dels partits nacionals, i de la competència centrífuga entre el sistema de partits flamenc i francòfon), però que, fins ara, sempre ha estat possible acomodar-les.
Encara que aquest no és, per descomptat, el final de la història.
Citació proposada: Reuchamps, M. 2017.