La Posidònia rep el seu nom en honor al déu grec del mar, Possidó.
És la fanerògama autòctona més representativa de la Mediterrània, per la seva mida i abundància, ja que forma les praderies més denses.
És, també, la més rellevant dins del funcionament dels ecosistemes mediterranis a causa de la seva estructura i la gran quantitat d'espècies que s'hi relacionen.
La vida va començar al mar fa uns 3500 milions d'anys.
Des d'aleshores han anat apareixent diversos organismes com: bacteris, diferents tipus d'algues (cianofícies, rodofícies, cromòfits i cloròfits, etc.) que van començar a introduir-se a terra ferma, evolucionant per donar lloc finalment a l'aparició de les fanerògames (plantes amb flors).
A les acaballes de l'era secundària (Mesozoic), un grup d'aquestes fanerògames terrestres van retornar al medi marí, enduent-se algunes adaptacions de la vida terrestre (arrels, tija, fulles i flors) i creant estructures per adaptar-se al nou medi aquàtic (espais aeris, sistemes de pol·linització subaquàtica i d'utilització dels gasos presents a l'aigua, necessaris per al seu metabolisme).
Els primers fòssils de fanerògames marines es remunten al cretàcic, fa 120 milions d'anys, amb les espècies Posidonia cretacea, Achaeozostera sp. i Thalassocharis sp.
D'aquestes fanerògames "primigènies", entre 50 i 60 espècies han arribat fins als nostres dies però, de totes elles, només 5 espècies viuen a la Mediterrània.
Praderia de fanerògames marines (Posidònia oceànica)
És l'espècie de fanerògama més gran i robusta.
A l'extrem superior dels rizomes, es troben els feixos de fulles (4-10), d'un color verd fosc i amb forma de cinta, de fins a 1 metre de longitud i 1,3 cm d'amplada.
Està distribuïda al llarg de tota la costa menys en les zones dels deltes, des de pocs metres de fondària fins a 45 metres, sempre que la transparència de l'aigua permeti l'arribada de la llum solar per poder realitzar la fotosíntesi.
Colonitza aigües netes i amb un cert grau d'agitació, i creix sobre substrats sorrencs arrecerats i, en menor mesura, també sobre fons de roca.
Les fulles solen viure un any, però les tiges poden fer-ho més de 50 anys i els rizomes fins a uns quants mil·lennis.
La posidònia és una planta superior que té dues vies de reproducció: la sexual, a través d'òrgans sexuals masculins (estams) i femenins (pistils), i la vegetativa o asexual, que provoca el creixement horitzontal de la praderia.
La reproducció sexual es produeix a través de flors i fruits.
La fecundació es dóna quan el pol·len dels estams, transportat pel mateix corrent marí, assoleix els pistils.
Perquè això sigui possible, els estams produeixen un pol·len viscós i filamentós de perfils dentats, capaç de viatjar amb el corrent per arribar als pistils d'una planta a l'altra.
Un cop fecundada la planta, començarà el procés de formació de la llavor, que viatja amb el corrent marí fins que es dipositada en un altre indret.
Les flors de posidònia són hermafrodites (alhora són mascles i femelles), i s'agrupen en inflorescències d'entre 4 i 10 flors.
Els fruits són petits i carnosos i d'un aspecte i mida que recorda les olives.
Les flors i els fruits apareixen a la tardor i els fruits es desenvolupen durant l'hivern, fins que, cap al març o abril, es desprenen i van a la deriva fins que cauen en un nou lloc, que colonitzaran.
Moltes vegades es poden trobar a les nostres platges, arrossegats per les onades.
La fecundació sexual és de gran utilitat per a la viabilitat i supervivència de l'espècie, perquè possibilita la colonització de les praderies a grans distàncies.
D'altra banda permet la variabilitat genètica, cosa que no passa amb la reproducció asexual.
El moment de la floració depèn de la fondària i la latitud (més tardana a més fondària i més al nord), donant-se un desfasament de fins a 2 mesos entre les plantes de més fondària i les d'aigües poc profundes.
La floració varia molt al llarg del temps; pot florir de forma massiva durant uns anys i no florir en d'altres, de vegades durant anys.
D'ençà uns anys enrere, casi cada any biòlegs i científics estan observant floracions en les praderies de tota Catalunya, concretament en els anys 2003, 2004, 2005 i 2008.
Durant el 2003, coincidint amb un augment de la temperatura per sobre de la mitjana, es va donar un episodi de floració massiva a tota la costa Mediterrània.
Quan germina la llavor es forma un rizoma subterrani que s'allarga, es ramifica i, a intervals regulars, forma nous feixos (tiges) que sobresurten del sediment.
De fet, les praderies de posidònia estan constituïdes per poques plantes mare (originàries de llavors diferents).
Així, podem dir que gran part d'aquests feixos són "clons" (genèticament idèntics entre si), ja que a partir d'un únic rizoma original, en creixen molts que poden estar molt distanciats en l'espai.
El creixement de les fanerògames presenta etapes estacionals.
A la primavera, les fulles creixen ràpidament; a la tardor, cauen les fulles, i a l'hivern, tot i que l'activitat de la planta és molt baixa, gràcies a les reserves emmagatzemades durant l'estiu la planta comença a produir noves fulles.
Les fulles velles caigudes s'esfilagarsen, es barregen amb la sorra i formen pilotes de fibres que es poden trobar a les platges i que poden servir d'indicadors de la seva presència.
Les fanerògames marines creixen tant de manera horitzontal com vertical, creant una xarxa tridimensional que es troba soterrada en gran part pel sediment.
Aquest tipus de creixement representa una bona estratègia de supervivència en zones d'elevada sedimentació, ja que n'evita el seu soterrament.
La Posidònia oceànica té una taxa de creixement horitzontal molt lenta, de només 1-2 cm/any.
Quan estem davant del naixement d'un nou herbassar, aquesta taxa pot augmentar fins a 5-6 cm/any.
Antigament, les fulles de posidònia eren utilitzades per a de molt usos quotidians:
Se li atribuïen un seguit de propietats medicinals.
Per exemple, per al tractament de la bronquitis es farcia el coixí de dormir amb fulles netes i seques.
Encara s'usa, en alguns llocs, per alleujar el dolor de varius.
També havia servit com a tractament per l'acne o com a cicatritzant de ferides.
Com a material de construcció, es feien maons de terra i fulles.
La gran majoria de tots aquests usos tradicionals s'han perdut, i les fulles ja no són recollides per al seu ús.
Actualment, les restes de fulles, rizomes i boles de posidònia, són considerades pels banyistes com a brutícia desagradable, ja que tenen una forta olor.
Però cal remarcar que no tenen cap impacte negatiu en la qualitat higiènica de les platges o de l'aigua.