La competència de la Generalitat d'acord amb el repartiment constitucional i estatutari de competències per regular les intervencions arqueològiques amb la submissió a la Llei 13/1985 de 25 de juny « del Patrimonio Histórico Español » no ofereix cap dificultat.
Encara que el repartiment competencial en la matèria «cultura» pel caràcter «concurrencial» que li ha donat la jurisprudència constitucional és un dels més difícils per determinar-ne els límits en pretendre's en el present cas només el desplegament reglamentari de la norma estatal la competència autonòmica no sembla que pugui ésser discutida.
En efecte la mateixa Llei 13/1985 disposa a l'article sisè que l'execució correspon a les comunitats autònomes tret dels casos en què s'indiqui expressament que correspon a l'Administració de l'Estat o quan resulti necessària la intervenció d'aquesta per la defensa envers l'exportació il·lícita i l'espoliació dels béns del Patrimoni Històric Espanyol.
El Tribunal Constitucional a la Sentència de 31 de gener de 1991 resolent diversos recursos d'inconstitucionalitat acumulats contra la Llei 13/1985 ha considerat que fins i tot en els casos en què de la literalitat de la llei es podria derivar una exclusió de les comunitats autònomes aquestes eren competents.
Fent ús de les sentències interpretatives el Tribunal Constitucional ha considerat que els articles 9 i 49.5 de la Llei 13/1985 malgrat referir-se específicament a l'Administració de l'Estat no impedien l'actuació de les comunitats autònomes ja que les prescripcions que estableixen s'han d'entendre referides als supòsits en què l'Estat és competent.
La interpretació feta pel Tribunal Constitucional dels articles 9 i 49.5 fa desaparèixer qualsevol dubte sobre la competència de la Generalitat d'acord amb la mateixa llei estatal.
Una interpretació més restrictiva de la llei respecte a les competències autonòmiques podria portar a considerar que l'execució no comprèn el desplegament reglamentari i que aquest queda reservat al Govern de l'Estat d'acord amb el que disposa la disposició final 1.
Aquesta interpretació més restrictiva seguint la línia argumental del Tribunal Constitucional resultaria inconstitucional perquè en competències de caràcter «concurrencial» només quan es produeix l'existència de la norma estatal es limita la competència de l'ens subestatal.
En absència de norma estatal la legislació autonòmica es pot desplegar en tota la seva amplitud ja que es tracta d'una competència exclusiva i inclou per tant les funcions legislatives reglamentàries i executives stricto sensu.
El projecte de norma sotmès al nostre dictamen té caràcter reglamentari per tant és necessària una norma amb rang legal habilitant per tot el que depassi l'àmbit intern de l'organització administrativa.
La norma habilitant amb rang legal és en aquest cas una norma estatal la Llei 13/1985 de 25 de juny del « del Patrimonio Histórico Español ».
Res no impedeix a una norma reglamentària autonòmica desplegar directament una llei estatal però en aquests casos la norma de desplegament autonòmica queda sotmesa als límits de la norma habilitant independentment de la distribució de competències.
Si anés més enllà de la norma habilitant encara que fos dins l'àmbit competencial de la Generalitat es produiria una nul·litat per insuficiència de rang.
Les normes reglamentàries han de seguir en llur elaboració el procediment específic que determina l'ordenament vigent.
Malgrat l'advertiment de la Resolució de 25 de juliol d'aquesta Comissió Jurídica Assessora en la tramitació de la norma objecte de dictamen manquen l'estudi econòmic en termes de cost-benefici que prescriu l'article 63.2 de la Llei 13/1989 de 14 de desembre d'organització procediment i règim jurídic de l'Administració de la Generalitat de Catalunya i l'informe dels serveis jurídics del Departament que preveu l'article 65.1 de la Llei últimament esmentada.
L'article 1 defineix els diversos tipus d'intervencions arqueològiques.
La tipologia que estableix és diferent de la prevista en l'article 41 de la Llei 13/1985.
S'ha de tenir en compte que en tractar-se d'un desplegament reglamentari les possibilitats d'intervenció de l'Administració es veuen limitades pel que disposa la llei de manera que per via reglamentària no es pot ampliar l'àmbit en què pot intervenir l'Administració.
Així si els supòsits establerts a l'article 1 del Projecte depassessin l'establert a l'article 41 de la Llei se n'hauria de concloure la nul·litat per manca d'habilitació legal.
L'article 41 es refereix exclusivament a excavacions i prospeccions.
L'article 1 repeteix les definicions d'aquests conceptes amb algunes lleugeres diferències pel que fa a les prospeccions que no semblen però modificar l'abast del definit.
La tècnica de repetir la llei és criticable però no sembla que es produeixi il·legalitat.
A més de definir les excavacions i prospeccions l'article 1 defineix les cales arqueològiques i sondeigs la documentació gràfica la protecció i adequació i les intervencions en immobles de caràcter històric amb metodologia arqueològica.
A totes elles connecta l'article 2 la mateixa tècnica d'intervenció administrativa de caràcter autoritzatori.
Ara bé o aquests nous supòsits són excavacions o prospeccions o no hi ha cobertura legal per sotmetre'ls a autorització.
Donada l'amplitud de les definicions de prospeccions i excavacions hom pot considerar que les cales les proteccions i les intervencions en immobles són excavacions mentre la documentació gràfica pertany a la categoria de les prospeccions.
Aquesta interpretació salva la legalitat de la disposició però fa aconsellable una altra redacció.
D'acord amb la naturalesa complementària del reglament que comprèn la funció d'aclariment s'hauria de precisar que les noves activitats descrites són subsumibles en els tipus legals dient per exemple: "Són també excavacions..."
En aquest article es fa referència a les institucions científiques com a subjectes que poden sol·licitar les autoritzacions o donen suport als particulars amb la titulació adequada.
No s'especifica que és una institució científica.
Res no impedeix la utilització de la tècnica dels conceptes jurídics indeterminats deixant la precisió a la decisió cas per cas però això contrasta amb el que es disposa sobre les titulacions adequades en què s'autoritza el conseller perquè estableixi quines són.
La redacció tan genèrica de l'afirmació de la responsabilitat del director tal com es conté en l'article 9.1 podria donar lloc a interpretacions contràries a la legalitat.
Tampoc sembla que la responsabilitat administrativa sigui sempre del director.
És evident que no només els directors poden realitzar excavacions il·lícites.
D'altra part no es veu la relació entre la responsabilitat i l'elaboració de l'informe provisional.
L'afirmació de responsabilitat del director és l'única referència a infraccions i sancions del Projecte de decret.
No es procedeix al desplegament reglamentari de la Llei en aquesta matèria.
En aquest article es produeix una confusió entre dues situacions diferents: Una la de la urgència que aconselli simplificar els procediments i escurçar els terminis.
L'altra aquella en què l'Administració d'ofici ordena la realització de la intervenció arqueològica prescindint de la voluntat del titular del terreny.
En barrejar ambdós supòsits en la seva literalitat l'article diu que l'Administració pot ordenar algú particular o institució científica que faci una excavació la qual cosa és manifestament il·legal per manca de cobertura legal.
Certament això està corregit per l'afegit "en els casos en què ho permet la normativa vigent".
Però llavors l'Administració no ordena a qui fa l'excavació sinó que ordena només el propietari del terreny i utilitza els seus propis mitjans o arriba a acords de naturalesa contractual amb tercers per realitzar la intervenció arqueològica.
D'altra part no es veu la raó perquè aquesta intervenció d'urgència es limita a les excavacions i no comprèn també les prospeccions.
Encara que no hi ha problema de constitucionalitat en aquesta norma s'ha d'advertir que en l'execució d'aquesta pel conseller de Cultura haurà de tenir en compte la regulació legal de les titulacions i millorar la redacció actual del text.
La Llei estatal 13/1985 de 25 de juny constitueix l'habilitació legal per dictar la corresponent norma reglamentària.
En el procediment d'elaboració s'han omès els tràmits preceptius als articles 63.2 i 65.1 de la Llei de Catalunya 13/1989 de 14 de desembre.
L'article 9.1 és il·legal en els termes expressats en els fonaments jurídics.
Es recomanen les millors tècniques que es deriven de les consideracions fetes en els fonaments jurídics.