projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
La traducció jurídica-administrativa al País Basc té una experiència breu però intensa.
Breu perquè, partint d'una tradició pràcticament inexistent, s'ha desenvolupat en el decurs dels darrers deu anys, i intensa perquè ja compta amb un volum considerable de traduccions i traductors jurídica-administratius.
Una de les principals característiques de la traducció jurídica-administrativa al País Basc és la direcció gairebé exclusiva de les traduccions del castellà a l'èuscar tot i que, pel que fa a la interpretació, aquesta gairebé sempre es du a terme en el sentit contrari, de l'èuscar al castellà.
Tanmateix, cal tenir en compte que l'èuscar no ha estat mai la llengua emprada per l'Administració en els seus escrits.
L'arribada de la democràcia i, sobretot, l'Estatut d'autonomia del País Basc (1979), el qual estableix la doble oficialitat del castellà i l'èuscar, van permetre la generalització de la traducció jurídica- administrativa, lligada sempre a l'elaboració d'un llenguatge administratiu propi.
Els grans protagonistes d'aquest procés són els traductors, els quals, malgrat tots els problemes existents, duen a terme una doble tasca.
Per una banda, efectuen les traduccions a l'èuscar de tota mena de documents legals i administratius i, per l'altra, la normalització lingüística pel que fa al coneixement i a l'ús de l'èuscar dins la mateixa administració.
La creixent importància de la traducció irídica-administrativa com a part del procés de normalització lingüística i la necessitat de disposar de traductors capacitats per a aquesta tasca portà el Govern Basc a la creació el 1986 de l'Escola de Traductors Jurídica-Administratius (ALAIE).
Aquest article té com a objectiu proposar un marc de recerca que combina diverses perspectives i metodologies per a la traducció jurídica, mitjançant la configuració de dimensions i factors clau aplicables a la traducció jurídica.
Com a conseqüència de l'expansió dels estudis de traducció jurídica vigents, aquest camp experimenta un desenvolupament metodològic que eixampla la nostra visió sobre el camp de la traducció jurídica.
L'article proposa quatre postulats per al marc de recerca esmentat, que són la transdisciplinarietat, la multidimensionalitat, la bidireccionalitat i la multimetodologia.
Aquest marc, a més, comprèn un contínuum de quatre dimensions que són primordials en traducció, com ara, el producte mateix, el context de producció textual i recepció, els procediments i els participants, que es configuren segons els factors, els components i les metodologies de recerca associades, que hi predominin.
La segona part de l'article investiga, a tall d'exemple, com les metodologies basades en corpus interactuen amb el marc polifacètic proposat.
En les conclusions, sostenim que és possible que la recerca en el camp de la traducció jurídica creixi cada vegada més i que es dugui a terme en equips per tal d'ajustar les diverses perspectives en l'objecte d'estudi.
Al llarg de la nostra experiència traductora, investigadora i docent, hem descobert que els poders notarials són els documents jurídics que tenen un índex més alt de binomis, trinomis i tetranomis.
Els polinomis representen un obstacle fonamental per a la comprensió i la traducció de qualsevol tipus de documentació jurídica, especialment en el cas de les expressions (quasi) sinònimes.
Així mateix, la majoria d'ells no figuren als diccionaris especialitzats i, quan hi figuren van acompanyats de traduccions excessivament literals.
El coneixement de la bibliografia de consulta més adequada amb vista a la correcció d'un text, tingui el grau de formalitat que tingui i sigui de l'àmbit d'especialitat que sigui, és essencial per a una bona resolució dels dubtes lingüístics, terminològics i tipogràfics que s'hi puguin presentar.
Amb aquesta finalitat, els autors —partint de la pràctica diària, de l'experiència adquirida com a correctors i redactors i de la intuïció que les característiques externes reflecteixen la qualitat del contingut— han aconseguit aïllar vint-i-un trets o característiques que han de tenir les obres que poden ésser realment útils —és a dir, les obres de referència general— i han establert un barem per a classificar-les i determinar-ne el nivell de qualitat i fiabilitat.
En la formació de traductors jurídics, l'ús dels textos que produeixen els juristes permet que els futurs traductors coneguin una part molt important d'aquesta comunitat, ja que en aquests textos es testimonia la seva cultura per tal com tots els objectes culturalment definits estan impregnats de valors, actituds i coneixements.
Així, el traductor jurídic té la possibilitat de conèixer discursivament el que serà el seu client principal i de formar-se en la seva cultura com una part integrant de les competències que necessita per a dur a terme el treball de traductor.
Tanmateix, una pràctica que no és tan estesa en la formació del traductor jurídic (ni en la pràctica professional) és l'ús de les traduccions d'aquests textos, les quals testimonien la cultura del traductor mateix.
En aquest article, es pretén il·lustrar la relació entre els textos i les comunitats que els produeixen a fi de destacar els efectes que té la tria d'aquests en el context de formació del traductor jurídic.
Per això, es remarca la importància del text discursiu en la comunitat dels juristes, les exigències que hi recauen i que afecten també les traduccions.
Es pretén atraure l'atenció sobre el fet que els textos especialitzats són parts cabdals de les comunitats especialitzades i que el traductor jurídic (específicament, el traductor jurídic d'anglès i català), com a mediador entre dues cultures jurídiques diferents, té unes exigències textuals pròpies que no es deriven dels textos originals, sinó de la funció del traductor en la societat.
En conseqüència, esdevé necessari l'ús de traduccions en la formació perquè aquest pugui accedir al comportament textual dels seus propis models de conducta, els traductors professionals.
Els beneficis que poden derivar-se'n repercutirien en el traductor en formació, en la qualitat del seu treball i, per tant, també representaria un guany important per a la societat que en consumeix els serveis.
Aquest article pretén donar resposta a la pregunta següent: fins a quin punt els neologismes que incorpora actualment el català són fruit dels seus propis mecanismes d'innovació lèxica?
L'anàlisi, centrada en totes les unitats neològiques formades amb ciber - i homo - recollides a l'Observatori de Neologia durant els últims anys, es planteja el grau de dependència que el català presenta respecte del castellà.
Aquesta línia d'investigació vol ser d'utilitat per a la planificació lingüística perquè detectar i conèixer les vies d'interferència d'una llengua és imprescindible per activar les mesures correctores que es considerin necessàries.
El debat sobre la llengua necessita calma i sentit comú per buscar punts d'equilibri que afavoreixin la integració social en les comunitats plurilingües.
S'han de trobar unes bases comunes que permetin la lliure opció lingüística dels ciutadans, tant en les relacions públiques com en les privades, i correspon a tots els poders públics, en l'àmbit de les seves competències, garantir l'exercici dels drets lingüístics a tothom per igual.
El primer apartat de l'article sintetitza el desenvolupament del principi d'oficialitat de les llengües a Espanya i les conseqüències que se'n deriven, el contingut del deure de coneixement aplicat només al castellà, els possibles efectes derivats de la condició de llengua pròpia en un territori, i els resultats del principi de no discriminació per raó de llengua.
Centrant el tema en el País Basc i Navarra, i per tal de respondre com es poden fer compatibles el dret a una llengua (pròpia però minoritària) en una comunitat plurilingüe i el principi de no discriminació lingüística, al segon apartat s'estudia la realitat sociolingüística en aquesta zona.
Malgrat la seva oficialitat, el dret a l'èuscar no és possible en molts indrets.
La realitat sociolingüística plural de les diferents àrees del País Basc ha obligat a idear una planificació que té per objectiu equiparar el coneixement de l'èuscar en l'Administració amb el coneixement de la llengua en la realitat sociolingüística on es trobi.
Al tercer apartat, l'autor exposa el desenvolupament de la planificació lingüística en les administracions públiques basques i comprova quina n'ha estat l'evolució i quina és la realitat actual, els sectors afectats i els que han quedat al marge.
L'autor posa en relleu la falta d'iniciatives en aquesta matèria en l'Administració perifèrica de l'Estat.
A més, fa menció especial a l'Administració de justícia, que no té ni la provisió d'exigir el coneixement de l'èuscar al seu personal
Les principals conclusions d'aquest estudi van ser presentades per l'autor al Simposi internacional "Llengües i estatus.
L'oficialitat importa?", organitzat per Linguapax International en col·laboració amb l'Escola d'Administració Pública de Catalunya, i amb el suport de la Direcció General de Política Lingüística de la Generalitat de Catalunya i de l'Ajuntament de Barcelona.
El Simposi va tenir lloc a Barcelona els dies 24 i 25 de novembre de 2016.
Per veure el vídeo de la ponència, podeu clicar sobre la imatge:
En aquest article es tracten els aspectes més significatius de la política lingüística d'Eslovènia.
Malgrat que l'estratègia de la política lingüística és una empresa d'ampli abast en què es regulen les relacions entre les llengües d'una societat lingüísticament diversa, per motius operatius aquest article es concentra en les activitats relacionades amb l'eslovè (per exemple, l'estat, llengua oficial i nacional) i només esmenta de passada les mesures bàsiques de la política lingüística per a les llengües minoritàries de la República d'Eslovènia, amb l'objectiu de completar la imatge sociolingüística del país.
Cal assenyalar que la gran quantitat de documents relacionats amb la legislació lingüística impedeix fer-ne una anàlisi exhaustiva en un text tan breu i, per tant, només es presenta el material jurídic més rellevant.
En aquest article l'autora fa un repàs de la situació sociolingüística dins el context italià, i en concret a la regió autònoma del Friül.
Explica la confusió entre l'italià estàndard i els mal anomenats «dialectes», i comenta els antecedents històrics i l'evolució que ha sofert la llengua friülesa.
Tot seguit, fa una reflexió sobre la identitat del Friül en tant que nació sense Estat i amb una situació lingüística complexa on predomina la diglòssia entre el friülès i l'italià, però on també intervenen altres minories lingüístiques.
En principi, l'Estat italià es compromet a defensar i salvaguardar el patrimoni lingüístic d'Itàlia; no obstant això, a la pràctica discrimina entre les llengües minoritàries, però predominants en altres Estats (els casos més clars són el francès i l'alemany) i les llengües autòctones de les nacions sense Estat que hi ha dins el territori d'Itàlia.
Les primeres reben un tracte de favor, mentre que les altres han de sobreviure sense cap mena d'ajuda pràctica per part de l'Administració.
El comentari dels resultats d'una enquesta entre els habitants del Friül mostra l'alt grau de compromís de la població pel que fa a la protecció del friülès.
Davant aquesta situació, l'autora considera interessant, tot i les grans diferències, aprendre de l'exemple del procés de normalització lingüística a Catalunya, i acaba fent una crida a favor de la protecció del friülès i de la participació activa de la població per assegurar la vigència del friülès, frenar l'impacte de l'italià i evitar que aquest acabi substituint el friülès, sobretot en la parla diària i en l'ensenyament.
En aquest article es descriu l'ús que es fa de la construcció en todo caso en els textos legislatius.
El marcador del discurs en todo caso prové en castellà d'un sintagma preposicional antiquat en la llengua estàndard però que es continua utilitzant avui dia en els textos legislatius.
L'aparició d'aquest sintagma preposicional al costat del marcador del discurs en aquest tipus de textos provoca sovint enunciats ambigus, que poden ocasionar una mala comprensió de la norma per part del ciutadà.
És possible i cal evitar aquesta ambigüitat si es vol assegurar un compliment correcte de la legislació.
Amb el desenvolupament d'Internet han aparegut quatre noves situacions comunicatives, que són el correu electrònic, la pàgina web, el joc en xarxa i la discussió de grup.
Cada una d'aquestes situacions es caracteritza per uns trets peculiars a causa de la interacció de la tecnologia i els gèneres discursius de la conversació i l'entrevista.
La discussió de grup presenta les modalitats del xat, per a la comunicació instantània o síncrona, i el fòrum de discussió o llista de distribució, per a la comunicació asíncrona.
En l'article es presenten les esmentades situacions comunicatives d'Internet.
I s'analitzen, a continuació, l'estil i les modalitats discursives de la discussió de grup.
En el xat es produeix una llengua oral teclejada, que manifesta trets infantils, creatius i transgressors, mentre que en el fòrum de discussió s'adopta un registre híbrid estàndard-informal.
Es consideren també els aspectes arbitrals o de moderació dels fòrums virtuals.
El xat requereix un mecanisme de regulació automàtica o bot, per al control de la quantitat i el to de les aportacions.
En el fòrum de discussió, en canvi, hi ha una regulació personal, a càrrec del moderador o webmaster, que estableix un codi de comportament, en supervisa el compliment, fa de mitjancer en les discussions sobre les bones maneres, autoritza les subscripcions i custodia confidencialment les dades personals dels participants.
Al mateix temps, els contertulians estan subjectes a una regulació particular —breument comentada—, en qualitat d'usuaris del correu electrònic, que és el seu mitjà de connexió individual amb el fòrum.
A la part pràctica de l'article es recullen i comenten diverses mostres de missatges d'un fòrum d'àmbit municipal i caràcter social, el Fòrum Sant Cugat ( ).
Aquests missatges tracten de les bones maneres o netiquette i les polèmiques que generen.
Una part d'aquestes intervencions es refereix a infraccions formals, això és, de quantitat o de correcció en l'expressió.
Una altra part conté contribucions crítiques amb els continguts escollits o la manera com es plantegen.
I una tercera secció presenta el cas d'una infracció de la privacitat del fòrum i de la benevolència discursiva.
El fet es produí per la tramesa d'un missatge a la premsa sense que el seu autor en tingués coneixement.
La publicació de l'escrit, de to combatiu, provocà que una persona al·ludida presentés una querella per injúries.
Els debats metadiscursius són una prova del dinamisme comunicatiu dels fòrums virtuals.
A més de les intervencions materials, les deliberacions sobre les bones maneres permeten representar i acordar una ètica lingüística.
Aquesta ètica o codi de comportament regula la quantitat, la qualitat i la pertinència de les contribucions dels contertulians.
L'article té per objecte comentar les sentències del Tribunal Suprem de 9, 13 i 16 de desembre de 2010 i el seu impacte en el sistema lingüístic escolar de Catalunya, amb especial atenció a la competència de la Generalitat per fixar l'ús de les llengües oficials a Catalunya com a llengües vehiculars.
En concret, s'analitza fins a quin punt existeix o no un dret dels pares a escollir la llengua de l'ensenyament i quin n'és l'abast.
En contrast amb la posició del Tribunal Suprem es comenta l'informe del comitè d'experts del Consell d'Europa sobre el compliment de la Carta de les llengües regionals i minoritàries, que porta a terme una avaluació favorable del model lingüístic escolar català.
La Constitució francesa recull diversos articles sobre les llengües.
La regulació del francès obeeix a una constitucionalització de la primacia d'aquesta llengua i la seva exclusivitat en l'espai públic.
Paral·lelament al procés de descentralització administrativa, el reconeixement constitucional de les llengües regionals té un abast normatiu molt més limitat.
El reconeixement d'aquestes llengües pel dret públic francès ha seguit vies molt problemàtiques, i el xoc entre la lectura clàssica dels principis d'igualtat, indivisibilitat i unitat, d'una banda; i els principis induïts per la diversitat lingüística (existència de comunitats lingüístiques i drets lingüístics), de l'altra, continua sense estar tancat.
El procés de ratificació de la Carta europea de llengües regionals o minoritàries ha posat de manifest la difícil conciliació entre aquestes dues aspiracions.
Encara avui, el procés de ratificació segueix sense resoldre, i les recents temptatives de revisar la Constitució per reactivar la ratificació de la Carta subratllen, sota modalitats peculiars i inèdites, la dificultat per superar la jerarquia entre el francès i les llengües regionals, d'una banda; i per construir, d'altra banda, un dret francès de la diversitat lingüística harmoniós i no limitador.
La situació del gallec a Galícia i als territoris on tradicionalment es parla (Extremadura, Astúries i Castella i Lleó) no sembla haver experimentat canvis per la ratificació de la Carta europea de les llengües regionals o minoritàries (CELROM).
La resistència o indiferència a les advertències dels successius informes per part de les autoritats internes estatals i autonòmiques sembla convertir l'interessant mecanisme d'avaluació en una d'infructuosa
cadena de repetitives indicacions amb poca transcendència en la modulació de les polítiques lingüístiques.
La CELROM ha d'afrontar també el repte d'adaptar-se a fenòmens com la globalització, la societat digital i la privatització de els serveis públics, perquè una interpretació evolutiva de les seves previsions permeti una protecció conforme amb les necessitats del segle XXI.
Vint-i-cinc anys després de la Carta europea de les llengües regionals o minoritàries, és imperatiu tornar a avaluar amb detall l'estatus dels grups lingüístics en el context de, en primer lloc, els canvis massius que s'han produït en el marc de la política europea des de 1992 i, en segon lloc, els dèficits normatius d'enfocaments que potser van ser dissenyats amb bones intencions, però que han acabat reproduint estructures arrelades de dominació i subalternitat.
En el cas de la política europea, difícilment es pot afirmar que els esdeveniments recents presentin indicis de l'emergència d'un ordre postnacional.
En un entorn caracteritzat per l'impacte creixent de polítiques identitàries promogudes per i per a les majories, la generositat que els governs europeus s'havien mostrat disposats a expressar envers les inquietuds de les minories –encara que de fet pogués ser retòrica- avui ha esdevingut un fenomen excepcional.
En el vessant normatiu, hem vist que la Carta, malgrat la seva rellevància com a patró que facilita l'articulació de les necessitats de les minories, no és un contrapès real als límits d'un ordre polític controlat efectivament pels governs estatals.
Quan cal garantir la visibilitat institucional i la reproducció segura de les identitats minoritzades, l'impacte de les mesures per a les minories i de les regulacions en matèria d'autonomia és limitat.
La igualtat dels drets lingüístics en el nivell individual i col·lectiu requereix la promoció activa de les opcions de sobirania més enllà del marc convencional majoria-minoria.
Aquest treball intenta avaluar l'experiència de disset anys en vigència de la Carta europea de les llengües regionals o minoritàries a l'Estat espanyol.
El punt de partida és el complex procediment parlamentari de l'autorització de les Corts Generals perquè el Govern la ratifiqui.
Destaca les dificultats i tensions polítiques que desperta la qüestió de la diversitat lingüística a Espanya, l'absència d'una política efectiva de reconeixement estatal i promoció del pluralisme lingüístic, i la supervivència de les normes i pràctiques típiques de l'antic model d'imposició monolingüe.
Els quatre cicles de supervisió de la Comissió d'Experts i l'anàlisi de les Recomanacions del Consell de Ministres ens permeten concloure sobre el paper que exerceix la Carta europea.
Primer, expressem la necessitat de comprendre la seva naturalesa legal com un tractat internacional.
D'aquesta naturalesa traiem la conclusió de la seva aplicabilitat davant els poders públics de l'Estat utilitzant com a arguments els proporcionats pel Comitè d'Experts.
El requisit de la tutela judicial efectiva davant els tribunals nacionals pels drets derivats de la Carta és un altre dels aspectes analitzats.
L'experiència d'aquests cicles de supervisió en matèria de justícia, educació i Administració pública ens permet comprendre la lògica de l'anàlisi del Comitè d'Experts, i criticar la lentitud del sistema, per atendre les seves contribucions positives com un estàndard mínim de protecció.
La Carta europea de les llengües regionals o minoritàries (CELROM) és un tractat internacional els objectius del qual, principis i compromisos formalment assumits són d'obligat compliment per a aquells Estats europeus que l'han ratificat.
La incidència de la Carta en l'esdevenir de les llengües objecte de la seva protecció ha estat positiva, encara que en desigual mesura per a unes i d'altres.
També ha estat positiva en l'apuntalament del procés de revitalització de l'eusquera.
Aquest article planteja una reflexió precisament sobre el valor i els beneficis de la CELROM per a l'eusquera, així com sobre les seves limitacions, i, en conseqüència, sobre la conveniència de la seva millora i actualització en vista de les seves carències i dels reptes de les llengües minoritàries i minoritzades – o, més ben dit, de les comunitats lingüístiques minoritàries i minoritzades– en els contextos espanyol i europeu.
D'altra banda, la mirada des de l'eusquera no pot obviar la desigual aplicació de la Carta als seus tres territoris, raó per la qual les primeres pàgines de l'article situen el focus en la incidència de la Carta a Euskadi Nord i a Navarra, si bé l'anàlisi més detallada correspon a la Comunitat Autònoma d'Euskadi.
L'article, abans d'emprendre una reflexió sobre els reptes, ofereix una anàlisi d'aquells elements essencials de la Carta que afecten a la seva aplicació a Euskadi i en l'Estat espanyol, i recull una anàlisi bastant detallada de l'abast i alt grau de compliment de la Carta a Euskadi.
L'aplicació de la Carta a Euskadi és un procés de llums i ombres en el qual prevalen clarament els llums, però també es posen de manifest algunes ombres de caràcter estructural que bàsicament corresponen a l'àmbit competencial de les institucions centrals de l'Estat.
Se subratlla, així mateix, la necessitat de polítiques lingüístiques pròpies de l'Estat espanyol i de la Unió Europea per a la promoció de la seva diversitat lingüística real, és a dir, més enllà de les llengües d'Estat.
Aquest article fa una anàlisi succinta dels vint anys de l'entrada en vigor de la Carta europea de les llengües regionals o minoritàries i exposa les fites assolides durant aquestes dues dècades i els reptes de futur.
El text repassa els aspectes positius, com ara la visibilització de les minories lingüístiques d'Europa, el tractament de les llengües regionals a l'agenda política d'un organisme internacional com el Consell d'Europa o l'aparició de debats nacionals sobre la promoció i la protecció de les llengües.
Igualment, identifica i agrupa en sis grans blocs els reptes als quals ha de fer front la Carta, com ara l'estancament de les ratificacions per part dels estats membres, les tensions geopolítiques que afecten el treball del Consell d'Europa i el Secretariat de la Carta, les noves tecnologies i formes de comunicació, la manca de mecanismes sancionadors de la Carta, la immigració o els discursos neoliberals dominants sobre la diversitat lingüística i el multilingüisme.