projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
La incapacitat permanent (IP) és el reconeixement oficial de la situació d'una persona treballadora que, malgrat haver seguit el tractament mèdic prescrit, presenta greus reduccions anatòmiques o funcionals que disminueixen o anul·len la seva capacitat laboral de manera previsiblement definitiva.
Per substituir els ingressos que la persona treballadora amb incapacitat permanent deixa de percebre, existeix una prestació econòmica de la Seguretat Social.
El grau d'incapacitat permanent, entre d'altres factors, és determinant per establir, en cada cas, l'import d'aquesta prestació.
Segons els impediments que tingui la persona per treballar, s'han establert quatre graus d'incapacitat permanent:
Incapacitat permanent parcial: Quan les seqüeles d'una malaltia o d'un accident provoquen una disminució no inferior al 33% en el rendiment normal per a la professió habitual i alhora no inhabilita completament la persona per realitzar aquesta feina (pot continuar fent algunes tasques fonamentals).
Informació sobre la incapacitat permanent parcial al web de la Seguretat Social.
Incapacitat permanent total: Quan la situació de la persona treballadora li impedeix dedicar-se a la seva professió habitual, però no l'inhabilita per dedicar-se a altres activitats laborals.
Informació sobre la incapacitat permanent total al web de la Seguretat Social.
Incapacitat permanent absoluta: Quan la situació de la persona treballadora l'inhabilita per complet per a qualsevol professió o ofici.
Informació sobre la incapacitat permanent absoluta al web de la Seguretat Social.
Gran invalidesa: Quan la persona afectada per una incapacitat permanent necessita l'assistència d'una altra persona per als actes més essencials de la vida, com vestir-se, desplaçar-se, menjar...
Informació sobre la gran invalidesa al web de la Seguretat Social.
Les situacions d'incapacitat permanent són revisables, i és possible, en funció de l'evolució de la malaltia, passar d'un grau a un altre Fins i tot, en cas de produir-se una millora important, la persona treballadora pot recuperar la seva capacitat laboral.
El procés de reconeixement de la situació d'incapacitat permanent pot iniciar-se:
L'Institut Nacional de la Seguretat Social és l'organisme que determina si existeix una incapacitat permanent i el seu grau, a partir d'un dictamen (necessari, però no vinculant) previ de l'ICAM, que és l'organisme responsable a Catalunya de fer les valoracions mèdiques de les incapacitats permanents.
El procés de revisió del grau d'incapacitat pot iniciar-se:
Aquest document persegueix l'objectiu d'harmonitzar el maneig farmacològic de la malaltia d'Alzheimer, així com dels símptomes conductuals i psicològics que l'acompanyen.
L'objectiu del document és oferir un marc de referència per dissenyar i implementar les rutes assistencials territorials sobre demències durant l'any 2014 i 2015.
Guia amb informació sobre la malaltia i la seva presència a Catalunya i sobre els serveis d'atenció a l'Alzheimer i a altres demències: unitats d'internament, atenció diürna ambulatòria i atenció domiciliària.
Inclou una taula amb les característiques i possibilitats dels serveis sociosanitaris catalans en aquest àmbit.
El Pla director sociosanitari és l'instrument de planificació, d'ordenació i d'avaluació del Departament de Salut, que té l'objectiu de vetllar per l'atenció a la salut de les persones grans, les persones amb demència, les persones amb malaltia neurològica que poden acabar amb discapacitat, l'atenció al final de la vida i les cures pal·liatives.
Per tant, existeix un important col·lectiu amb unes necessitats de salut específiques que ha de ser atès de manera tant preventiva com curativa i ha de tenir garantida una atenció de qualitat.
La malaltia d'Alzheimer és complexa, perquè afecta diferents sistemes del cos i encara no s'hi ha trobat una solució definitiva.
No es pot perdre l'esperança de trobar-hi una curació, ja que els avenços mèdics són constants en aquest camp i cada cop hi ha més evidència científica, però hi ha encara molt recorregut per fer i cal esmerçar-hi tot tipus d'esforços, a tots els nivells, ja siguin en el món de la salut, dels serveis socials, de la recerca i altres ciències del coneixement.
Actualment, tot i que s'està investigant i avançant, no existeix cap medicació que pugui combatre o detenir la malaltia.
Però existeixen tractaments farmacològics i no farmacològics que disminueixen la velocitat de la progressió de la malaltia.
Per a fases inicials i intermèdies, els fàrmacs autoritzats al nostre país són els inhibidors de l'acetilcolinesterasa (IACE): donepezil, la rivastigmina i la galantamina.
Aquests fàrmacs faciliten la comunicació neuronal ja que equilibren la quantitat d'un neurotransmissor anomenat acetilcolina que disminueix en la malaltia.
Per a fases intermèdies i avançades, la memantina millora la transmissió dels senyals nerviosos i de la memòria, alentint el progrés de la malaltia.
Els principals efectes secundaris que produeixen els inhibidors de l'aceticolinesterasa són a nivell gastrointestinal: nàusees, vòmits i diarrees.
Més rarament poden provocar agitació, mal de cap, rampes o insomni.
Els trastorns psicològics i de comportament que presenten els malalts d'Alzheimer es poden tractar amb acetilcolinesterasa i/o memantina, o bé amb altres fàrmacs amb acció simptomàtica.
S'ha de començar sempre amb dosis baixes de medicació i, a poc a poc, s'aniran incrementant.
És preferible evitar la polimedicació d'entrada i provar els fàrmacs d'un en un.
L'elecció del medicament dependrà del problema a tractar.
S'ha de tenir paciència, ja que els efectes beneficiosos d'una determinada medicació poden trigar dies o setmanes a aparèixer.
No hem d'oblidar que aquests tractaments es poden combinar amb tractaments no farmacològics.
Els fàrmacs utilitzats amb més freqüència són:
La seva funció és estimular les funcions intel·lectuals de la persona malalta per:
Els tractaments no farmacològics més utilitzats són:
Poden passar més de deu o quinze anys des que es descobreixen els primers símptomes, com pèrdues de memòria per fets recents, fins al tram final de la vida.
Es pot diagnosticar la malaltia amb una avaluació que inclogui els següents aspectes:
En qualsevol cas, el diagnòstic definitiu només es pot fer mitjançant l'estudi microscòpic del cervell.
Les causes i la progressió de la malaltia no són clares.
Les darreres investigacions associen l'aparició de la malaltia a factors genètics, agents tòxics o ambientals.
També es creu que hi poden intervenir malalties mentals, respostes inflamatòries o traumatismes cranials amb pèrdua de coneixement, que afavoririen de manera conjunta o aïllada, el desenvolupament de la malaltia.
Altres factors a tenir en compte:
L'únic tractament eficaç davant aquesta patologia és evitar estrictament l'aliment que conté l'al·lergen o els al·lèrgens responsables de l'al·lèrgia.
La persona especialista en al·lèrgies, un cop fet el diagnòstic, indica quins aliments s'han d'evitar i prescriu una dieta basada en l'exclusió d'aquests aliments.
Cal tenir la màxima informació sobre l'aliment o grup d'aliments que provoquen al·lèrgia i conèixer en quins menjars, conserves o preparats es troben, per així evitar-ne el consum.
Al cap d'un temps i segons el resultat de les proves de control, es pot indicar en alguns casos la reintroducció progressiva de l'aliment causant de l'al·lèrgia.
També hi ha diversos medicament que poden contribuir a alleujar els símptomes, com els antihistamínics i els corticoides.
En el cas d'anafilaxi o reacció al·lèrgica greu, cal injectar adrenalina (epinefrina) a la persona afectada, que requereix assistència mèdica urgent.
Davant la sospita de patir una al·lèrgia alimentària s'ha d'anar al metge o a la metgessa d'atenció primària.
Si el metge o la metgessa ho considera oportú, deriva el cas a l'especialista en al·lergologia, que fa el diagnòstic basant-se en la història clínica i en proves complementàries, com ara:
Generalment, la simptomatologia comença immediatament, pocs minuts després d'haver ingerit l'aliment i rarament un cop passades dues hores.
Entre els símptomes comuns trobem:
Els casos més greus afecten els aparells cardiovascular i respiratori, i poden desencadenar de manera immediata un xoc anafilàctic, que pot ser fatal si no es tracta amb urgència.
L'al·lèrgia dels infants menors de 5 anys a la llet i als ous se sol superar amb l'edat.
La majoria d'al·lèrgens són proteïnes presents a la natura que poden trobar-se tant en aliments d'origen animal com vegetal.
Aquestes proteïnes estimulen el sistema immunològic o de defensa de les persones que hi són sensibles, de tal manera que provoquen una resposta excessiva i patològica: és el que es coneix com a reacció al·lèrgica.
El sistema immunitari d'aquestes persones percep, erròniament, l'aliment com una substància perjudicial per a l'organisme i hi respon, amb més o menys intensitat, generant anticossos específics contra aquest aliment.
El primer cop que el sistema immunitari detecta l'agent al·lergogen es produeix una sensibilització a aquest aliment i, si se'n repeteix la ingesta, es desencadena una reacció immunològica en què els anticossos específics produeixen gran quantitat de substàncies, com la histamina, que són les causants de la simptomatologia al·lèrgica.
Qualsevol aliment pot produir una reacció al·lèrgica, però els més comuns i que causen les reaccions més greus són la llet i derivats, els ous, la fruita, la fruita seca, els cacauets, la soja, el peix i el marisc.
El fet que certs aliments produeixin amb més freqüència reaccions al·lèrgiques està directament relacionat amb l'edat i els hàbits nutricionals de les persones afectades.
Per exemple, a l'Estat espanyol, la llet, els ous i el peix són, per ordre decreixent, els aliments que impliquen amb més freqüència reaccions al·lèrgiques en els infants menors de cinc anys, mentre que la fruita, la fruita seca, el peix, el marisc i l'ou ho són en els adults.
D'altra banda, als Estats Units la gran majoria de les reaccions d'al·lèrgia alimentària es relacionen amb els cacauets, i als països escandinaus, amb el peix.
Així mateix, es coneixen casos de processos al·lèrgics per hipersensibilitat immediata a un paràsit, l' Anisakis simplex, que es troba en el peix parasitat, ja que conté al·lèrgens resistents a la cocció i a la congelació.
Els medicaments que alleugen els símptomes respiratoris més utilitzats són els antihistamínics orals i els corticoides nasals per a la rinoconjuntivitis, i els broncodilatadors i corticoides inhalats per a l'asma.
En el cas d'anafilaxi o reacció al·lèrgica greu, cal injectar-se adrenalina (epinefrina) de immediatament, i requereix assistència mèdica urgent.
La immunoteràpia consisteix en l'administració, per via subcutània o sublingual, de dosis progressives fins arribar a una dosis de manteniment, d'un extracte derivat de la font al·lergènica durant un període d'entre tres i cinc anys.
L'objectiu és aconseguir que el sistema immunitari deixi de considerar aquell element com a estrany i no es produeixi l'al·lèrgia.
La immunoteràpia s'utilitza especialment per a l'al·lèrgia al pol·len, als àcars, al pèl d'alguns animals, a les espores dels fongs i a les picades de vespa i abella.
Els símptomes poden variar d'una persona a una altra.
L'aparició dels símptomes pot produir-se de manera immediata o bé algunes hores després d'haver estat en contacte amb objectes que contenen làtex (en inflar un globus, en exploracions mèdiques, ginecològiques o dentals, etc.).
Els símptomes que poden aparèixer (de menys a més gravetat) són:
Els símptomes habituals poden ser d'aparició aguda i de gran intensitat, i afectar a més a més la qualitat de vida de la persona que pateix l'al·lèrgia.
Quan el sistema immunitari ha fabricat unes defenses (anticossos) que reconeixen un al·lergen determinat, es produeix l'alliberació d'unes substàncies químiques (per exemple, la histamina) que desencadenen una reacció, de gravetat variable, que provoca els símptomes de l'al·lèrgia.
El nostre cos entra en contacte amb l'al·lergen de maneres diferents:
Es produeix en uns minuts o al cap de poques hores després d'haver estat en contacte, inhalat o ingerit les proteïnes del làtex presents en productes o objectes que contenen làtex o cautxú natural.
Cal tenir en compte que una gran varietat de productes del nostre entorn contenen làtex (globus inflables, guants, preservatius, gomes d'esborrar, xumets, tetines, pneumàtics, cinta adhesiva, matalassos, sola de les sabates, pilotes, roba esportiva, etc.).
També contenen làtex alguns productes sanitaris (guants, esparadrap, sondes, taps de vials, mascaretes, tiretes, material quirúrgic).
Les persones amb al·lèrgia al làtex poden desenvolupar també al·lèrgia a diverses fruites i hortalisses com el plàtan, el kiwi, l'alvocat, la castanya, la pinya, el préssec, la patata o el tomàquet.
És el que es coneix com a "síndrome làtex-fruites", a causa de la similitud de les proteïnes al·lergògenes del làtex amb les d'aquests vegetals.
La reacció al·lèrgica es desencadena quan un determinat al·lergen (pol·len, àcars de la pols, pèl d'animals o espores de fongs) entra en contacte, per via respiratòria i/o ulls (i en quantitat suficient) amb una persona sensibilitzada.
La majoria de les plantes que produeixen al·lèrgia pol·linitzen en els mesos de primavera (encara que algunes ho fan a la tardor i a l'hivern).
El període de pol·linització de cada espècie és similar d'un any a l'altre, tot i que les concentracions ambientals de pol·len poden ser molt diferents en funció de factors climàtics (vent, pluja, etc.).
L'alcohol és la substància més consumida en la nostra societat i una de les que més problemes socials i de salut ocasiona.
Causa lesions, trastorns mentals i conductuals, afeccions gastrointestinals, càncers, malalties cardiovasculars, trastorns immunològics, malalties òssies, trastorns reproductius, i perjudica els nonats.
El risc de patir aquestes malalties i lesions augmenta de manera proporcional a la dosi ingerida i sense indicis d'un efecte llindar.
És a dir, que com més alcohol es consumeix, més elevat és aquest risc.
Hi ha dos aspectes a tenir en compte a l'hora de valorar els riscos que pot comportar el consum d'alcohol; per una banda, la quantitat consumida al llarg de la vida i, per altra, la quantitat i freqüència de consum episòdic intensiu.
A Europa, i d'acord amb el darrer informe de l'Organització Mundial de la Salut, l'alcohol és el segon factor de risc més important de malaltia i mortalitat prematura, després del tabac.
En aquest sentit, esdevé prioritari dur a terme polítiques orientades a disminuir el consum poblacional i els danys associats, especialment en aquells àmbits en què es tinguin competències:
Prendre begudes alcohòliques pot ser agradable si es fa amb moderació, però beure massa pot ocasionar greus problemes.
Aneu amb compte amb el que beveu.
Qualsevol consum d'alcohol que incrementi el risc de patir conseqüències negatives (físiques, psicològiques o socials), a curt o llarg termini.
Quan es compleix alguna de les condicions següents:
Tot i que a vegades no és fàcil adonar-se'n, hi ha alguns signes que ens poden fer pensar que la persona pot necessitar tractament especialitzat:
Si el consum d'alcohol o unes altres drogues causa problemes, si se'n consumeix més del que es voldria o això afecta alguns aspectes de la vida, com ara les relacions familiars i laborals, s'ha de contactar amb un centre d'atenció i seguiment, on hi ha professionals especialitzats per ajudar.
Un centre ambulatori públic, d'accés directe i gratuït.
Forma part del pla director de salut mental i addiccions i treballa en la prevenció, atenció, suport i incorporació sociolaboral dels pacients que atén.
A les persones que tenen problemes amb l'alcohol i altres drogues, i als seus familiars.
L'equip del centre d'atenció i seguiment està format per professionals de la medicina, la infermeria, la psicologia i el treball social.
L'enfocament terapèutic es realitza des d'una visió integral, biopsicosocial.
La seva resposta és confidencial, ràpida i professional.
La cirrosi hepàtica, la pancreatitis i els càncers de llavi, de boca, de laringe, d'esòfag i de fetge són algunes de les malalties que el consum excessiu d'alcohol o determinats abusos poden causar.
A la llarga, beure excessivament pot tenir conseqüències en la salut com ara pèrdua de la gana, deficiència vitamínica, mala digestió d'aliments, problemes de pell, impotència sexual, obesitat, problemes del sistema nerviós central, pèrdua de memòria i desordres psicològics.
El consum d'alcohol, a més, pot causar problemes a tercers, per això convé prestar especial atenció a les circumstàncies que augmenten el risc de tenir problemes derivats del consum d'alcohol per a la mateixa persona o per a persones de l'entorn.
Legalment, es prohibeix conduir amb una concentració d'alcohol a la sang (alcoholèmia) superior a 0,5 g/l.
Amb el consum de dos gots de vi o de dues cerveses en un espai de temps breu es pot superar aquest límit.
Però ja amb nivells més baixos es presenta una disminució dels reflexos i una eufòria que porta a sobreestimar les pròpies facultats.
A la persona que ha consumit alcohol, li sembla que condueix millor, tot i que en realitat reaccionarà amb menys rapidesa a qualsevol imprevist.
Quan s'ha begut és normal sentir-se més desinhibit, però alhora disminueix la percepció del risc i l'autocontrol, i això pot comportar més facilitat per mantenir relacions consentides o no i que no s'utilitzin mesures anticonceptives efectives com el preservatiu.
A més, la ingesta elevada d'alcohol pot ocasionar tant en homes com en dones una disminució del desig sexual i un empitjorament de la qualitat de les relacions (dificultat per mantenir l'erecció, etc).
El consum de begudes alcohòliques està contraindicat amb alguns medicaments.
Fins i tot en petites quantitats, quan es prenen ansiolítics o fàrmacs de característiques semblants, beure alcohol pot resultar perillós.
Cal seguir estrictament les recomanacions mèdiques i, en cas de dubte, consultar-ho amb el personal mèdic o farmacèutic, o llegir el prospecte.
L'alcohol no és només una substància tòxica.
És també una droga, entenent per droga tota substància que introduïda en un organisme viu pot modificar una o diverses de les seves funcions.
Com més consum d'alcohol, més risc de patir conseqüències negatives i riscos associats.
Amb el consum regular de begudes alcohòliques es pot córrer el risc de desenvolupar-hi tolerància, un mecanisme pel qual la persona cada vegada ha de beure més per obtenir els mateixos efectes.
A més, pot aparèixer dependència física i psíquica que comporta, d'una banda, la síndrome d'abstinència si se'n deixa de beure i, d'una altra, la pèrdua de control i la necessitat de continuar bevent-ne tot i patir conseqüències adverses.
No totes les persones reaccionen de la mateixa manera a l'hora de consumir alcohol.
Hi ha diferències individuals que fan que algunes persones tinguin més predisposició a patir conseqüències negatives que no unes altres i, per tant, és més fàcil que desenvolupin dependència.
El diagnòstic de dependència requereix l'avaluació d'un especialista, però en tot cas convé emfatitzar que el principal símptoma de sospita és la pèrdua de control, ja sigui de la quantitat consumida com del moment del consum.
Així, es pot considerar dependent una persona que no beu habitualment, però que quan beu ho fa sovint de manera descontrolada, és a dir, que es proposa beure poc i acaba bevent molt, i també una persona que tot i que es proposa no beure en moments o llocs determinats, ho acaba fent.
La intoxicació aguda o borratxera es presenta com a resultat d'un consum elevat d'alcohol en un interval curt de temps.
La quantitat d'alcohol que hi ha a la sang depèn de diferents factors:
Segons la concentració d'alcohol a la sang, la persona presenta uns trastorns més o menys importants:
La intoxicació crònica es deu al consum regular i elevat d'alcohol durant un període prolongat de temps.
Pot consistir en estats freqüents d'embriaguesa, però també en la ingestió diària de dosis excessives d'alcohol sense arribar a embriagar-se (per exemple, un consum diari de dos gots de vi, una cervesa, un combinat i una copa de brandi).
Aquesta mena d'intoxicació causa lesions orgàniques que poden afectar el tub digestiu, el fetge i el sistema nerviós.
Així mateix, causa trastorns hematològics, cardíacs i hormonals.
El coma etílic (que es produeix amb un consum agut i abusiu) pot arribar a causar la mort.
Pot aparèixer a partir de 3g/l d'alcohol a la sang: per exemple, quan es beu mitja ampolla de whisky amb l'estómac buit.
L'alcoholèmia (índex que habitualment es mesura als controls de trànsit aleatoris) és la concentració d'alcohol a la sang.
Augmenta segons la quantitat, la graduació de les begudes alcohòliques ingerides, l'absorció i el temps transcorregut des del darrer consum d'alcohol.
Cada beguda alcohòlica comporta una determinada quantitat d'alcohol, que depèn de la graduació o percentatge d'alcohol pur que conté.
La hipertensió és un problema important de salut pública, ja que afecta al 20% de la població adulta de Catalunya.
Malgrat això, el 46% de les persones adultes de Catalunya no es prenen la pressió arterial de manera periòdica.
La campanya Mesures del Mes de Maig de la pressió arterial ( May Measurement Month, MMM19) és una iniciativa que es desenvoluparà durant el mes de maig d'aquest any que pretén conscienciar les persones adultes de tot el món sobre la importància que es mesurin la pressió arterial almenys una vegada l'any, amb la finalitat que se'n detecti la hipertensió i que se'n recomani el tractament més adequat.
En la iniciativa May Measurement Month (MMM18) de l'any 2018, hi van participar 1,2 milions de persones de més de cent països i milers de centres de cribratge de tot el món i de tot tipus (farmàcies, hospitals, etc.) i localitzacions (des de grans ciutats de països desenvolupats a petits pobles d'àrees rurals de països no desenvolupats).
Gràcies a la iniciativa, moltes persones van saber que eren hipertenses i ara ja estan rebent tractament.
I també es va comprovar que, en moltes persones diagnosticades d'hipertensió, malgrat el tractament, la hipertensió no estava controlada i era necessari adequar-lo.
La informació recollida a partir dels 1,2 milions de persones que van participar en la iniciativa MMM19 ha permès crear una base de dades per investigar l'evolució dels nivells de pressió arterial i hipertensió en els països participants, i investigar la relació entre la hipertensió i les variables epidemiològiques i socials.
Aquestes dades han de permetre crear evidències científiques per influir en el desenvolupament de polítiques de salut pública que ajudin a reduir l'impacte sanitari i social de la hipertensió tant a escala local com global.
Els metges, els centres de salut i les farmàcies que vulguin participar en la iniciativa MMM19 poden enviar la informació dels cribratges al web Canal Salut del Departament de Salut.
Instruccions per recollir i enviar a través del Canal Salut les dades de cribratge de la pressió arterial
La iniciativa MMM18 compta amb el suport de la Societat Espanyola de Farmàcia Familiar i Comunitària, la Societat Espanyola d'Hipertensió i la Societat Catalana d'Hipertensió Arterial.
L'objectiu d'aquesta campanya és informar i sensibilitzar la ciutadania sobre els efectes del fum del tabac, tant en les persones fumadores, com en les no fumadores, fent èmfasi en els més de quatre mil components que es troben en el fum del tabac.
La primera fase de la campanya es va portar a terme entre el 9 de desembre de 2008 i el 8 de gener de 2009 i, la segona, entre el 7 de setembre i el 15 d'octubre de 2009.
Campanya presentada l'any 1987 amb l'objectiu de donar informació a la població sobre l'aparició d'una nova malaltia i la seva evolució.
Al mateix temps, es volia sensibilitzar la població sobre les mesures preventives davant la infecció pel virus del VIH.
Es va editar un tríptic, en versió catalana i castellana, adreçat a la població en general on s'explicava què era la sida, on es trobava el virus, com es contagiava, com es podia prevenir, entre d'altres coses.