En un món globalitzat i en constant canvi, els reptes travessen fronteres i per tant requereixen solucions compartides i multinivell.
Per tal de poder incidir de manera rellevant en la definició de les solucions, cal que, com a país, estiguem presents en l'esfera internacional i europea.
En aquests fòrums, entre els quals la Unió Europea, cal traslladar la importància d'involucrar els actors locals per resoldre els reptes globals.
Només pensant globalment i actuant localment aconseguirem fer front als reptes actuals.
Des del Govern de Catalunya hem identificat quatre grans reptes, que detallem a continuació i que formen la base del nostre pensament i actuació en els àmbits que especifiquem en les properes seccions.
La crisi econòmica i financera ha posat de relleu els efectes negatius de la integració econòmica global, que ha provocat que sectors de la població la considerin imposada per les elits en perjudici de la democràcia.
Al mateix temps, les polítiques econòmiques d'austeritat i d'ajustament forçós han afeblit la cohesió social i la solidaritat europea, creant desafecció envers les institucions i els poders públics.
La reputació de la UE s'ha vist perjudicada no només per la gestió ineficient de la crisi econòmica, sinó també per la gestió d'altres reptes, com és la crisi migratòria, en la qual ha quedat en evidència la incapacitat d'assolir grans consensos i polítiques comunes.
Aquest context ha provocat l'auge dels populismes i les onades d'euroescepticisme, com ho demostra l'exemple del Brexit.
Han augmentat dins de la mateixa UE les autoanomenades democràcies il·liberals, que prioritzen el replegament en els valors tradicionals, la sobirania nacional i l'hostilitat vers els estrangers, inclosos els procedents d'altres països membres de la UE.
En paral·lel, els canvis socials profunds causats per la irrupció de les noves tecnologies han fet evolucionar els conceptes de democràcia i legitimitat, tot afectant com es perceben les institucions i els poders públics.
L'efecte positiu és que s'han creat nous espais de participació democràtica i un accés més ampli a la informació, que resulten en una creixent demanda de rendició de comptes als poders públics.
El negatiu és que s'ha donat força a les campanyes de desinformació a les xarxes socials, a la propagació de fake news i a la creixent apropiació indeguda de dades personals recollides a les plataformes digitals i internet.
Aquest canvi de paradigma requereix que les institucions recuperin legitimitat, esdevenint més inclusives, transparents i representatives.
La democràcia no consisteix només a votar sinó que cal garantir una participació més àmplia dels ciutadans.
En l'àmbit de la UE, això es tradueix en la necessitat de polítiques d'abast europeu orientades al benestar del conjunt de la població i d'espais per a la crítica constructiva, possibilitats reals d'influència i de reforma de les institucions europees.
Això ens porta a més democràcia i a l'enfortiment de la unió política com a element legitimador de la UE.
Deu anys després de l'inici de la crisi econòmica i financera, i malgrat experimentar una recuperació parcial, les conseqüències encara són presents tant a Catalunya com a Europa.
La taxa d'atur a Catalunya continua sent excessivament alta, amb un 13,4%.
La devaluació dels salaris ha fet augmentar les desigualtats socials, fent que els joves d'entre 20 i 30 anys hagin patit greument perquè han vist reduïdes les possibilitats d'una feina digna, l'oportunitat d'emprendre i d'accedir a una vida relativament estable.
Al mateix temps, la població d'edat avançada també ha experimentat una baixada del nivell de vida relacionat amb l'evolució a la baixa de les pensions.
Finalment, cal notar que, històricament, les crisis econòmiques i la inestabilitat sociopolítica han donat lloc a retrocessos en la igualtat de gènere, i, per tant, hem de parar atenció als efectes negatius que se'n puguin derivar.
Per la seva banda, el sector financer, tot i adaptar-se a les noves normes de regulació i supervisió, encara necessita reformar-se per evitar ser propagador de futures crisis.
És necessari, per tant, que la Unió Europea es doti d'un pilar social, amb una política social comunitària i una fiscalitat europea genuïnament compartida, amb l'objectiu de fer front a la desigualtat generada arran de la crisi.
En l'era digital, l'impacte de les noves tecnologies està cada cop més present en tots els àmbits de la nostra societat.
Les innovacions tecnològiques dels darrers anys, com el big data, l'Internet de les coses, la intel·ligència artificial i el blockchain ja ens permeten parlar d'una quarta revolució industrial.
El progrés tecnològic ha millorat el benestar social i ha impulsat canvis econòmics i socials de naturalesa diversa.
L'arribada de les noves tecnologies de la informació i la comunicació (TIC), per exemple, ha permès la construcció d'una societat altament informada i interconnectada i ha impulsat el creixement i l'eficiència de sistemes financers, els models educatius o el comerç, així com una nova manera d'accedir a la cultura i de comunicar-se.
Tanmateix, la revolució digital també presenta uns riscos i reptes als quals cal donar resposta.
En aquest sentit, és imprescindible adaptar-se a aquests canvis tecnològics globals a fi de maximitzar-ne els beneficis i reduir-ne els efectes negatius —com ara l'escletxa digital—, ja que el nostre estat del benestar dependrà en bona part de la capacitat d'adaptació a aquesta nova era digital.
En l'àmbit laboral, l'automatització crearà noves oportunitats laborals que requeriran habilitats més especialitzades, però també comportarà la desaparició de determinats llocs de treball.
Segons la Comissió Europea, el 90% de les feines requereixen algun tipus d'habilitats digitals.
Així mateix, un estudi de la Comissió Europea afirma que els llocs de treball de base TIC van créixer un 35% a Europa entre 2005 i 2015.
Per tant, un dels reptes principals serà com adaptar les competències laborals als nous requeriments de la digitalització, com promoure les habilitats digitals entre els col·lectius més susceptibles a quedar-se enrere o com afavorir un accés més gran de la dona a les professions TIC.
Per superar aquests reptes, serà essencial facilitar la formació en tecnologies digitals i invertir en polítiques públiques per reduir l'escletxa digital.
Les noves tecnologies també tenen un impacte en els poders públics.
D'una banda, ofereixen el repte de seguir apropant les administracions públiques als ciutadans i la consegüent millora dels serveis públics, promovent alhora noves formes de democràcia digital.
Però d'altra banda, han originat noves maneres d'influir, i fins i tot atacar o desestabilitzar, la vida política i social dins del mateix estat o en contra d'altres estats.
La repressió i censura digital, els ciberatacs i les campanyes de desinformació orquestrades a través de les xarxes socials amb l'objectiu d'influir en l'opinió pública o en els resultats electorals suposen una greu amenaça i minen els valors fonamentals de les democràcies de la UE.
El repte és garantir els drets digitals, la llibertat d'expressió i d'informació, però alhora definir les responsabilitats digitals i lluitar contra les males pràctiques.
En un món cada vegada més interconnectat i més interdependent, els reptes que els estats han d'afrontar traspassen les fronteres i requereixen una solució global i multilateral, cercant grans consensos.
Al marge de la responsabilitat històrica que recau sobre els grans estats europeus i el procés de descolonització, la UE s'enfronta al repte de protegir-se de les amenaces de seguretat a les seves portes i dins del seu territori, tot preservant el dret a la lliure circulació a Europa, un dels principis fonamentals i irrenunciables de la Unió.
Els conflictes armats en el veïnatge més proper —i més enllà— i les conseqüències del canvi climàtic, que sobretot afecten les zones geogràfiques més desfavorides, són uns dels elements claus que provocaran que els fluxos migratoris no s'aturin, tot posant en evidència la porositat de les fronteres actuals.
L'Orient Mitjà, el Magreb i Àfrica són una prioritat d'acció i responsabilitat europea.
Si bé això suposarà reptes importants per a Europa, aquesta ha de ser capaç de transformar-los en oportunitats, especialment per revertir el declivi demogràfic i el creixent envelliment de la població europea.
El repte de la UE és aconseguir una gestió ordenada i intel·ligent de la immigració i una política d'integració que garanteixi els drets i la igualtat d'oportunitats per a tots els ciutadans i que impulsi la interculturalitat com a element enriquidor.
Per tot això, Europa no es pot desentendre de les qüestions de governança global, emmarcades dins de l'Agenda 2030, canvi climàtic, migracions, ni de conflictes existents no només a les seves fronteres, sinó també a les noves geografies del veïnatge ("els veïns dels meus veïns").
En aquest sentit, el repte de la Unió és percebre els seus veïns com a actors i socis que —amb les seves debilitats i fortaleses— tenen influència sobre Europa.
Per tant, la visió de la política exterior de la UE ha de ser global i transversal.
Així mateix, amb l'emergència de noves potències, el pes d'Europa al món disminueix, tant en l'àmbit econòmic com demogràfic.
Per aquest motiu, una integració més àmplia esdevé essencial per continuar sent un actor rellevant en l'esfera internacional i fer front amb garanties als reptes esmentats.