Les descripcions de les Festes del Foc a la Val d'Aran a través dels documents i dels ulls de visitants, poetes, escriptors, excursionistes i etnògrafs dels segles XVIII, XIX i XX
Una de les notícies més antigues sobre la crema de halhes una nit de Sant Joan en Occitania es recull en un document datat el 1344, quan els habitants de Sant Bertran de Cominges, França, celebren aquesta nit ballant amb les seves halhes al so dels sacs de gemecs.
En 1896, l'escriptor Jusèp Condò Sambeat publica en el butlletí núm. 23 del Centre Excursionista de Catalunya un article titulat Tradicions i costums de la Vall d'Aran a on descriu la festa de les halles sense descriure un lloc concret.
Condò explica: A qui no ho hagi vist may, li semblaria que són dimonis escapats del infern, majorment si s'esqueyen en algun punt de d'hont se veuen set ò vuyt pobles.
Acabada la festa, porten tots lo cap de la falla á sos horts, para que, com a beneyta que és hi tinguen millor cullita.
En 1906, Juli Soler Santaló descriu en la seva guia sobre la Val d'Aran la festa del Haro.
En la seva descripció no diu a on se celebra, però es pot deduir que parla del poble de Les.
Miguel Angel Castiella, en el seu llibre Forastero en el Valle de Arán de 1965 diu: Actualment a la Val només es conserva la tradició de l'Haro a Les, i a Arties (anomenat "tharo"), a les valls veïnes es manté a Luchon, i diversos pobles de l'entorn, a Alòs d'Isil, etc.
Val d'Aran de 1991 fa referència a les halhes i al Haro dels pòbles d'Arties, Es Bòrdes i Les.
En una de les actes del Llibre del consell de vila de Vielha, datada el 6 de juliol de 1818, es recull una ordre d' Antonio de Gispert, governador polític i militar, i de Pablo Demiguel, jutge ordinari, de la Val d'Aran.
En ella es reglamenta, a causa de diversos danys produïts en bosc, com s'haurà de fer la tala d'arbres a partir d'ara.
En aquests capítols es parla de la prohibició de la tala de halhes d'avet, sota pena de 3 lliures, i que sols es podran fer peles de pollancre i ginebre.
D'aquesta tala es farà responsable als pobres.
A Vielha hi ha un lloc conegut com a Eth Haro dels capellans, a on es troben els repetidors de televisió.
Alguns testimonis orals han explicat que al voltant dels anys 1920-1930 es pujaven halhes (peles de cirerer i bedoll) que s'encenien i posteriorment es baixaven cap a la vila fins que eren cremades.
En Betren hi ha un carrer del Haro i un lloc a on antigament es cremava.
Actualment, s'ha recuperat i es planta i crema just a sobre del prat a on tradicionalment s'havia cremat.
En Garòs hi ha un indret nomenat Haro, localitzat als afores del poble, en el camí del Calvari passat el cementiri.
En Arties, aquest lloc es trobava en la pujada cap a la solana.
Una de les referències més antigues sobre el Taro d'Arties, es troba en el Llibre de capítols d'aquest poble.
En el llibre es recullen capítols anteriors i documents escrits entre 1656 i 1864.
En un dels capítols, concretament al número nou, es parla del mal costum que hi ha de fer reunions i juntes a càrrec dels veïns i dels pobres, viudes i infants.
En aquelles es reunien els capellans, el consell i la vila.
Aquestes reunions i col·lacions (menjada o beguda de coses dolces per a refrescar o celebrar una festa) se celebraven els dies de Tots Sants, Pasqua, Carnestoltes i Sant Joan, després d'aixecar el Taro.
El nou capítol diu que a partir d'ara, sols es permetrà que els consols puguin donar dues mitgeres de vi el dia de Sant Joan als que faran i aixecaran el Taro.
Aquest capítol, sense data, podria haver estat escrit entre els anys 1664 i 1693, si el relacionem amb altres que sí que estan datats.
Actualment aquest costum sols s'ha conservat en Arties, amb variacions, fins als nostres dies.
Val d'Aran de 1991 en fa referència: La celebració dela festa comença uns dies abans, quan un grup d'homes del poble van a buscar l'avet més gran del bosc que després d'escorçar-lo i "entarnar-lo" [URL] per la part més gruixuda amb falques de fusta), es planta als afores del poble en el camí que porta a les terres (camin de Socoma).
El dia 23 a la nit s'encén el "Taro" i el mossèn el beneeix.
Quan fa una estona que crema es tomba i amb "endòrtes" (espècie de cordes) s'arrossega per tot el poble, fins a arribar a la casa del batlle.
Els joves salten per sobre del "Taro" al so de la música durant tot el recorregut.
Aquesta festa tenía un carácter marcadament mágico-religiós de culte a la fertilitat dels camps, ja que les cendres del "Taro" s'escampen per tots els camps que l'envolten, així mateix el poble s'allibera dels mals esperits amb el foc purificador.
Fins i tot molts veïns del poble agafaven els trossos de l'arbre que restaven sense cremar i se'ls emportaven a casa per cremar-los i purificar la seva llar.
En Vilac hi ha el record de què entre els anys 20 i 30 del segle XX, joves del poble cercaven peles de cirerer per a les halhes de Sant Joan.
A l'estadística del poble d'Arròs, datada el 8 de març de 1841, a on els veïns registren totes les terres i prats que posseeixen.
En el Llibre de capítols d'Es Bòrdes (1799-1843) hi ha referències al Haro.
En una d'elles es relaciona a Dionisio Arró amb un deute que té amb el comú de la vila per un terreny en Pijolet del Haro.
El pagament del deute es començarà a pagar en 1799 i acabarà en 1801.
Una altra de les referències es conté en un acord, datat el 29 de juny de 1831, del Conselh dera Ribèra (Benós, Begós e Es Bòrdes) a on s'acorda la pública subhasta d'un terreny comunal situat en el Haro.
La venda es fa amb la condició que el que compri el terreny sols el pugui utilitzar per a hort o treball de terra i no pugui construir ni casa, ni quadra, ni cap altre edifici.
Aquesta condició es fa perquè al costat d'aquest terreny en venda, que ja ha estat delimitat, es planta el Haro cada any en la placeta nomenada així i es vol evitar qualsevol mena de foc en un edifici durant la crema.
La subhasta cau en mans de Pau Bernadets d'Es Bòrdes per 11 duros, mitja pesseta i cinc mitgeres de vi.
El primer pagament de 4 duros es farà en el moment de l'atorgament de la subhasta i la resta de pagaments es faran per Sant Miquel de setembre durant els anys 1832 i 1835.
Joan Bellmunt Figueres en el seu llibre Fets, costums i llegendes.
Val d'Aran de 1991 fa referència a la tradició de les halhes en Es Bòrdes: Uns dies abans anaven al bosc i, amb cura, anaven arrencant escorça dels arbres (no tota d'un arbre ni en rodó perquè s'hauria mort).
Aquesta escorça l'anaven enrastellant amb un bastó, una damunt de l'altra, fins a tenir-ne un bon gruix.
Llavors la posaven damunt de la teulada de la casa (tots els teulats es veien amb les "halhes" que s'assecaven) fins la vigilia del sant.
Aquest dia es baixaven dels teulats i s'enrastellava l'escorça en un ferro o fil de ferro.
Quan la fosca arribava, i cada noi amb l'Halla a la mà (també joves i algun gran) s'hi posava foc.
Amb l'Halla encesa joves i grans anaven corrent i donant tombs pel poble i la rodalia, tot aixecant el foc pel damunt del seu cap i fent cercles.
També feien la roda fent volar manats de vegetals encesos i descrivint cercles en l'aire....la quitxalla i joves de les Bordes anaven voltant fins que s'exhauria l'escorça.
Intentaven donar com més tombs millor.
Sabem que fins i tot (i això era generalitzat a finals del segle passat), després d'exhaurir-se l'escorça pels efectes del foc, s'arreplegaven les restes i s'anaven a colgar al "shorts" i als prats, per tal d'afavorir el seu creixement i evitar que les cuques mengessin els fruits dels horts i perjudiquessin el creixement de les pastures.
En el Memorial dels mals del comú de la universitat de Vilamòs, que presenten els cònsols Francisco Aunòs de Çò de Joanchiquet i Felix Cuny entre gener de 1775 i gener de 1776 s'explica, que el dia de Sant Joan tot el consell gasta quatre mitgeres de vi.
Aquest dia també es paga a Jaime Sn. de Çò dera Badia perquè doni als fadrins i donzelles i en la benedicció del Haro cinc mesures de vi en preu d'1 lliura i 16 sous.
Hi ha testimonis de què encara es cremava el Haro, nomenat en Bausen eth har, en els anys 1941-1942.
El 6 de maig de 1909, el poeta i escriptor Jusèp Sandaran Bacaria envia a Bernat Sarrieu uns escrits a on recull diversos costums de Canejan.
Entre ells el de Sant Joan d'agost, de Nostra Senyora de setembre i de Sant Joan de juny.
L'escrit va ser publicat a la revista occitana era Bouts dera Montanho.
Sobre la festa al voltant de Sant Joan de juny reviu el que es feia uns trenta-sis anys cap endarrere.
De Sant Joan a Sant Joan els primers que es casaven, eren els primers per a tot.
Entre tots els que es casaven, el matí de Sant Joan i amb el permís de l'alcalde de l'ajuntament, anaven a buscar el tronc d'un arbre que feien caure en el bosc i el plantaven en un lloc destinat a ell.
A aquest tronc se li diu en Canejan har o et char.
Les joves casades, prenien flors i feien una garlanda i una creu, que després entregaven a tres noies.
Cap a les dues de la tarda, els casats, la gent del poble i les tres noies, dues d'elles portaven la garlanda i l'altra la creu, caminaven cantant coples fins a arribar al lloc on era plantat et char.
Aquí entregaven la creu i la garlanda a un jove, que les agafava també cantant i les pujava al cap del Haro.
En acabar, començava el ball en la plaça.
El ball el començaven els nous casats, vestits com el dia de noces i les dones amb les seves caputxes.
Després se n'anaven a casa d'un d'ells a berenar, convidant a les tres noies i al jove.
Menjaven pa, formatge, vi i aiguardent a discreció i en acabar tornaven a la plaça a on el poble ja es divertia.
Aquest Haro el deixaven plantat tot l'any dret fins al vespre de Sant Joan següent.
Després de ser beneit a boca de nit pel capellà s'encenia i es cremava.
La mainada corria al voltant d'ell amb les halhes enceses, que tenien assecant des de fa temps, fins que era totalment cremat.
En Les, a diferència de tots els Haros documentats (Arties, Betren, Vielha, Es Bòrdes e Canejan), es crema en la plaça del poble i no en un lloc allunyat de la població.
Haro plantat a la plaça del poble de Les.
Col·lecció del Centre Excursionista de Catalunya
Joan Bellmunt Figures en el seu libre Fets, costums i llegendes.
Val d'Aran de 1991 fa referència a les halhes i al Haro de Les: Eth Haro és baixat de la muntanya, i arriba per Sant Pere.
Després d'haver-li tret la pela i totes les rames se li van clavant uns tascons al llarg de l'arbre, els quals el van obrint en les seves vetes.
Per donar el tomb a l'arbre s'hi claven entre vuit i deu tascons a cada circumferència, i si això ho miréssim des de la testa donaría la semblança que allò és una estrella.
Després del primer, i a uns seixanta centímetros, es clava un altre seguit de tascons, i així successivament fins arribar dalt de tot...Hem de tenir en compte que sempre queda un terç d'eth Haro (el que queda cara avall) que no té cuny.
Per tal que no s'obri fins baix de tot, o fins dalt a la testa, s'hi fan uns haros de filferro.
Andortes són unes branques d'avellanera, a les quals se li ha donat unes voltes per donar-los flexibilitat, i aleshores ho lligaven al voltant de l'arbre i era el que impedia que l'arbre "s'esgranés"....
Aquesta nit de Sant Joan es trova la gent a la plaça d'Eth Haro i a la plaça de l'església, esperant que surti el rector.
El joven agafa la imatge del Sant, amb el "paiar" (espécie de tabernacle), per dur el sant a les espatlles.
S'agafen els estandards, la Mare de Déu, etc., i es va cap a la plaça.
Allí el rector pronuncia unes paraules, beneeix Eth Haro i hi cala foc.
Actualment és el propi capellà qui encén el foc...és posible que temps endarrera fos la darrera parella casada qui hi posava foc.
A la part de Gascunya trobem que per cremar aquests arbres els empallen.
Aquí a Les es mulla amb benzina de dalt a baix, la qual s'introdueix per les obertures i penetra fins dins de tot, deixant-ho ben amarat.
Per això al momento de posar-li foc s'imflama d'una manera un xic mágica.
Puja la flama, entrant per aquestes obertures de l'arbre, fins a dalt de tot.
Arribat el momento de la crema d'Eth Haro també arriba el momento de les halles.
Les halles són les falles que diuen en alguns llocs i que celebren aquesta nit.
S'agafa un filferro d'un metre i mig aproximadament, i s'hi va posant enrastrellades escorces de bedoll o de cierre, que un cop tretes de l'arbre, en assecar-se, tenen tendencia a cargolar-se.
Si les foradem pel mig i les anem posant enrastellades al filferro, una paral·lela a l'altra, quan s'assecaran aniran cargolant-se i fent una massa compacta..., i al final hi posarem un bastó perquè no surtin de dintre del filferro.
Un cop tenim, doncs, Eth Haro que crema d'aquest mateix foc s'encenen les halles que també han rebut un ragi de gasolina, i quan són ben enceses es comencen a fer rodar damunt del cap...Amb les halles enceses els joves no paren de fer-les rodar, fent cercles, pel damunt del seu cap. En alguns momento fins i tot simulen una lluita.
Si busquem un xic la simbología de tot això, tenim que igual que el foc de la nit de Sant Joan és purificador, i en alguns llocs es fa córrer aquest foc de la muntanya avall, aquí, amb les halles, se sortia pels carrers i després pels camins del terme, per deixar clar que s'intentaba netejar els mals esperits tots els espais del poble i del terme.
Una cosa important que cal tenir en compte és que l'Haro baixa de la muntanya al poble, i que s'instal·la a la plaça, al centre del poble.
Aquest Haro que està despullat de tot, branques i escorça, quan és plantat ho és de tal forma que queda a l'inrevés de quan era arrelat al bosc, és a dir, el que era arrels i tocava a terra ara és la part que quedarà enlairada.
Vaig trovar un detall curiós en un poema de Bernad Sarrieu, poeta de la Val de Luchon i fundador de l'escola dels Pirineus, diu que els aranesos i els luchonesos, en aquell momento, agafaven bocins d'aquests que queien de l'Haro i, un cop apagats, els duien a les seves bordes o quadres.
A les bordes o quadres hi havia unes urneres a la paret, és a dir, quan es feien les parets s'hi deixava uns forats a mena de petits armaris o urnes, amb unes lloses més llargues.
Aquí es guardava la sal per als animals, i també aquests bocins o "tisons"... perquè preservessin el bestiar, que en aquells moments era la font de recursos, per tal que no agafés malalties i no perdés les cries.
Antigament també s'agafava la cendra de l'Haro cremat i s'anava a espargir pels prats i pels horts, per tal que la collita fos bona i no s'hi posés cap epidèmia i també perquè no passés cap tempesta i els malmetés les collites d'una pedregada.
Antigament aquest arbre es cremava la vigilia de Sant Joan i se'n plantava un altre l'endemà mateix, el dia 24.
Actualment i per donar-li una més àmplia trajectòria i simbología entre el fet de cremar l'Haro i la plantada del de l'any següent, s'ha espaiat un xic aquestes dues realitats, i es fa per Sant Joan i per Sant Pere respectivament.
Així, el dia de Sant Pere veiem que s'ha portat un altre Haro a la plaça, net de branques i d'escorça, on encara es pot percebre que dels nusos i les branques talladles va degotant la saba lentament.
Llavors comença el procés del clavament de cunys, que ja hem descrit anteriorment....
Serà estirant les cordes com s'anirà aixecant, lentament, el nou Haro.
A diferencia d'altres pobles on aquesta tradició de la plantada i crema de l'arbre s'ha mantingut..., però on ha canviat l'esforç humà de la plantada per fer-ho amb animals o mecànicament...
Els "rodins" (bigues) que hem tingut a les espatlles, les escales, les cordes, l'esforç, la suor, els crits, la il·lusió, la màgia, tot un garbell ben unit, fan realitat la plantada del nou Haro.
Un cop plantat falcarem bé la part baixa, el clot, on s'ha introduït entre un metre vint i un metre quaranta el novell tronc.
El pas següent será que un jove pugi amunt per desfer els nusos i retirar les cordes que han aixecat l'arbre.
Parella de nous casats de Les portant la creu de flors que coronarà el Haro
Els darrers casats, dues, tres parelles, seran els encarregats de coronar aquest arbre.
El marit més novell serà qui pujarà primer per l'escala i els tascons amunt (l'escala arriba fins a un terç de l'arbre) i se li farà arribar, passant-la de mà en mà, una corona de flors, que els altres que també han pujat darrera seu han rebut de llurs esposes que continúen fent aquesta "fila"...
Després es fa el mateix procés amb una creu de flors, la qual será posada pel segon marit més novell, seguint el mateix procediment que per posar la corona.
Si hi hagués una tercera parella, el marit pujaría per posar-hi un ram de flors, però es difícil que siguin més de dues parelles novelles.
Coronació de l Haro de Les, que s'aixeca el dia de Sant Pere.
Col·leccion Jèp de Montoya Parra