Ramon Margalef traspassà el 23 de maig de 2004, acabats de complir els 85 anys.
Ramon Margalef fou, durant molt de temps, el limnòleg, l'ecòleg marí i l'ecòleg, ras i curt, català i espanyol per excel·lència, ja que en tots aquests camps de la ciència fou pioner i figura senyera, amb una contribució immensa en àmbits de la ciència que abasten des de la limnologia i l'oceanografia biològica fins l'ecologia teòrica.
La seva producció científica, es mesuri com es mesuri, és ingent.
Així, el nombre d'articles científics publicats voreja els quatre-cents, i els llibres científics la vintena; els articles d'opinió i divulgació són també molt nombrosos.
Malgrat que pocs dels seus articles aparegueren en revistes del Science Citation Index, durant molts anys Margalef va ser l'investigador espanyol més citat; compartia amb Santiago Ramón y Cajal i Severo Ochoa el ser un dels tres científics espanyols més rellevants en les ciències de la vida, d'un total de 95 investigadors de tot el món.
El llibre Perspectives in ecological theory (1968) i els articles "On certain unifying principles in ecology" (1963), "Life-forms of phytoplankton as survival alternatives in an unstable environment" (1978) i "From hydrodynamic processes to structure (information) and from information to process" (1985c) són clàssics pel que fa a les citacions, i el primer d'ells és considerat un dels deu articles clàssics en tota la biologia del segle XX.
Extret de "Margalef o la curiositat panòptica" de Joandomènec Ros
Els seus estudis han contribuït al nostre coneixement i comprensió de l'estructura espai-temps dels ecosistemes, la relació entre diversitat, biodiversitat, estabilitat i connectivitat, el paper de l'energia exterior en la productivitat biològica, i les interrelacions entre la successió ecològica i l'evolució.
Ramon Margalef va morir a Barcelona, la seva ciutat natal, el diumenge 23 de maig del 2004.
Va ser un dels fundadors de l'ecologia moderna i un dels científics espanyols de més prestigi del segle XX.
Ha fet una contribució extremadament fèrtil en camps tan diversos com la limnologia, l'oceanografia i l'ecologia teòrica.
Li devem la introducció de la teoria de la informació en l'estudi de la diversitat ecològica, considerat com un dels principals punts d'inflexió en la història del pensament ecològic.
Margalef va néixer a Barcelona al 1919.
La seva educació va ser interrompuda per la Guerra Civil espanyola al 1938, quan es va incorporar a l'exèrcit republicà.
Posteriorment a la victòria franquista, se'l va obligar a complir tres anys addicionals en el servei militar.
Més tard, va treballar com a missatger en l'Institut Botànic de Barcelona, i com a empleat d'assegurances, fins què, amb l'ajuda de diverses personalitats científiques d'aquella època, els que apreciaven el seu potencial intel·lectual, va obtenir una beca i va aconseguir la seva llicenciatura a la Universitat de Barcelona (1949).
Després d'acabar el seu doctorat en només dos anys, va començar a treballar en el recentment fundat Institut d'Investigacions Pesqueres de Barcelona, institució que va presidir de 1965 a 1967.
Margalef va ser nomenat al 1967 catedràtic d'ecologia, el primer a Espanya, càrrec que va mantenir a la Universitat de Barcelona fins a la seva jubilació vint anys més tard.
Com es pot esperar d'una persona dotada d'una prodigiosa curiositat, la seva manera d'involucrar-se activament en la investigació mai va cessar.
És així que va continuar freqüentant el seu petit despatx al Departament d'Ecologia de la Universitat de Barcelona fins unes poques setmanes abans de morir.
És difícil resumir la tasca científica de Margalef en uns pocs paràgrafs.
Va ser l'autor de més de 400 treballs científics i llibres.
Els seus primers treballs, la majoria publicats en castellà durant les dècades dels 40 i 50, es van concentrar en les comunitats planctòniques en aigües continentals i marines.
No és fins a final dels anys 50, amb la traducció a l'anglès de la seva ponència inaugural en qualitat de membre de l'Acadèmia Reial d'Arts i Ciències titulada "Information Theory in Ecology" ("La Teoria de la Informació en l'Ecologia"), que va aconseguir una audiència mundial.
És amb un altre article pioner, "On certain unifying principles in ecology" ("Sobre certs principis unificadors en ecologia"), publicat a American Naturalist al 1963, i el seu llibre "Perspectives in Ecological Theory" ("Perspectives en Teoria Ecològica") basat en les seves classes magistrals a la Universitat de Chicago i publicat al 1968, que es consolida la seva reputació com un dels líders del pensament ecològic.
En termes generals, els seus estudis han contribuït al nostre coneixement i comprensió de l'estructura espai-temps dels ecosistemes, la relació entre diversitat, biodiversitat, estabilitat i connectivitat, el paper de l'energia exterior en la productivitat biològica, i les interrelacions entre la successió ecològica i l'evolució.
Moltes de les seves idees estan resumides en el seu llibre "La nostra Biosfera" (Our Biosphere), publicat al 1997.
Junt amb les seves activitats en recerca, els seus èxits en l'ensenyament de l'ecologia han estat també extraordinaris.
En les seves classes dictades a la Universitat de Barcelona, o en els molt nombrosos cursos i seminaris als quals va ser convidat en diferents localitats, no va parar de promoure la creativitat en el pensament i de transmetre les seves idees, de manera nova i com un desafiament, de com funciona la naturalesa, incitant els seus estudiants a "sortir i descobrir la natura" per ells mateixos.
Les seves idees i conceptes es presenten resumits en dos llibres de text fonamentals: "Ecologia" (1974) i "Limnologia" (1983).
Sens dubte, va forjar una generació sencera d'ecòlegs a Espanya i més enllà.
Ha estat guardonat per diverses institucions en diferents països i regions del món.
La llarga llista de distincions inclouen la medalla del Príncep Albert (França, 1972), el Premi Huntsman (Canadà, 1980), el Premi Ramon y Cajal (Espanya, 1984), el Premi Alexander Von Humboldt (Alemanya, 1990), el Premi d'Excel·lència en Ecologia (Alemanya, 1995), la Medalla d'Or del CSIC (Espanya, 2002) i tots els principals honors públics atorgats per Catalunya.
Ramon Margalef va exemplificar un d'aquells casos excepcionals en els quals un intel·lecte excel·lent coexisteix amb qualitats personals igualment excepcionals.
L'abast dels seus coneixements, la seva naturalesa humana, la seva modèstia, la seva honestedat i el seu sentit de l'humor li van concedir una categoria humana que el va situar més enllà de les seves qualitats científiques.
Molt queda per aprendre del seu enfocament sobre la ciència i la vida en general, en la qual destaca una insaciable i infantil curiositat que naixia del seu plaer per descobrir el món al seu voltant.
Algunes de les seves idees van resultar ser errònies, però així i tot es van revelar originals i inspiradores i, sovint, veritablement revolucionàries.
En un món científic dominat per un reduccionisme programat, es va revelar com una de les poques ments capaces de veure un bosc quan la majoria de les altres només veuen arbres.
Es va preocupar també de la visió que el públic pogués tenir de la ciència, i sempre va advocar pel compromís del rigor científic en matèria de polítiques ambientals.
En aquest sentit es va definir a ell mateix com un "pessimista actiu".
En les seves pròpies paraules: "Si Déu ens va posar a la Terra, tenim el dret de fer ús d'ella, però convé que ho fem amb una certa intel·ligència".