Mercè Enrich, 1920, 2a bibliotecària de Valls.
Memòria Digital de Catalunya, UB.
El 28 d'octubre de 1915, el consistori vallenc va aprovar presentar-se a concurs per a sol·licitar una de les biblioteques populars de la Mancomunitat.
La proposta fou plantejada de forma oficial per la Comissió Cultural del consistori formada per Joan Farré i Bella (republicà nacionalista); Fidel Moragas (regionalista) i Indaleci Castells (conservador), és a dir amb un acord de tres forces polítiques diferents.
Després de fer tots els tràmits burocràtics necessaris, el 15 de desembre de 1915, la Mancomunitat de Catalunya va adjudicar una de les quatre primeres biblioteques de la Xarxa de Biblioteques Populars a Valls, ja que com ressenyà Teresa Mañà: «era de les poques ciutats de la província de Tarragona que complia tots els requisits ».
Ara bé, la historiografia local no ha cregut sols aquesta versió, recollida en el document que es feu públic per a resoldre el concurs, sinó que també ha volgut recordar el fet que Eladi Homs, nascut a Valls, fos el secretari del Consell de Pedagogia de la Mancomunitat hi va tenir alguna cosa a veure.
Fos com fos, el 21 d'octubre de 1916 es va celebrar la festa de col·locació de la primera pedra del nou equipament cultural i el 24 de juny de 1918 la seva inauguració.
Aquests actes protocol·laris, presidits per figures tan significatives com Josep Puig i Cadafalch i Eugeni d'Ors, serviren per atorgar rellevància al projecte i per a fer entendre als vallencs que calia aprofitar al màxim les noves instal·lacions.
D'entrada, el centre fou rebut amb gran entusiasme i expectació, com palesen els articles que es publicaren després de l'acte de col·locació de la primera pedra.
Els reportatges més significatius foren elaborats pel periodista i escriptor Pere Llobera i l'arquitecte Cèsar Martinell i Brunet, ja que ambdós dipositaren moltes esperances en la biblioteca i el seu potencial catalanista i moralitzador.
Cal tenir present que la biblioteca fou el primer equipament cultural públic que es construí a Valls des de la inauguració del Teatre Principal a finals de la dècada de 1850 i que, per tant, és normal que la seva creació fos considerada una gran fita per a gran part de la població.
Ara bé, tot i l'entusiasme inicial amb el qual fou rebut el centre, en els primers anys de funcionament, el nombre de lectors fou força reduït i, per tant, la vida dins la biblioteca avorrida i poc prolífica.
Tal vegada per això, tant Consol Pastor, que fou la primera directora de la biblioteca, com Maria Solsona i Suñer, que es va encarregar d'aquell equipament entre 1919 i 1922, duraren poc temps en el seu càrrec.
I és que, en efecte, com demostrà Teresa Mañà en el seu estudi monogràfic sobre la xarxa de biblioteques, el nombre d'usuaris tan escàs dels primers anys, així com el tipus de vida que es duia en l'àmbit local, molt menys dinàmic que a Barcelona, va desmotivar a moltes bibliotecàries, que acabaren abandonant el seu càrrec.
Segons dades recollides per la mateixa Mañà, si Valls comptava l'any 1910 amb 10.250 habitants, al llarg de l'any 1919 tan sols acudiren a la biblioteca 5.933 persones (una mitjana de 17 lectors diaris).
Una xifra que si bé anà en augment en els anys següents, fou sobretot gràcies a la presència cada vegada més abundant de públic infantil, i no pas perquè es guanyés públic adult (el més apreciat, ja que en el fons les biblioteques havien estat dissenyades per a aquelles persones que un cop acabada l'escola tinguessin ganes de dur un pas més enllà la seva formació).
Si l'afluència de lectors no fou tan bona com s'esperava fou perquè el disseny dels centres i la tria bibliogràfica que feu Eugeni d'Ors no s'adaptà gaire bé a les necessitats de la població local, com demostrà Jordi Llobet en la seva tesi doctoral.
Ara bé, a aquest motiu cal afegir que també hi va influir l'actuació del Patronat Local de la Biblioteca, que no ajudà a dinamitzar ni a popularitzar aquell cenacle de cultura.
A diferència d'altres patronats, el de Valls fou dirigit per personalitats eminentment conservadores i les activitats que organitzaren anaren destinades únicament a les elits.
El president del Patronat de la Biblioteca fou Fidel Moragas, de la Lliga Regionalista; i el secretari, Cèsar Martinell, també regionalista.
Com a vocals actius destacaren les figures de Tomàs Selva i Grifell, de les Joventuts Catalanistes de Valls; Ramon Montserrat i Cuadrada, de la Lliga Regionalista; i Indaleci Castells, del partit conservador.
Aquest conjunt d'intel·lectuals i polítics va organitzar actes d'alta cultura.
Però, en canvi, no va organitzar cap acte de cultura popular destinat al públic majoritari.
A la biblioteca les coses no començaren a millorar fins que Mercè Enrich Otero ocupà el càrrec de directora el 22 d'abril de 1922.
En la seva etapa com a directora, Enrich aconseguí millorar els resultats d'afluència de públic, sobretot arran de dos fets inqüestionables: en primer lloc, perquè demanà a Jordi Rubió, el director de la Xarxa de Biblioteques Populars, que organitzés conferències destinades a un públic popular; en segon lloc, mercès a la seva gran capacitat de treball i autoexigència; i, en tercer lloc, pel seu caràcter obert i receptiu.