El càrrec de clavari va exercir de responsable de les finances municipals des dels orígens del Consolat d'Olot (1399) fins a la reforma municipal de Carles III (1760).
Com la resta de càrrecs municipals, era escollit per insaculació entre els individus del principal estament (mercaders, botiguers i notaris).
La seva tasca principal consistia en cobrar els preus dels arrendaments d'arbitris i satisfer amb aquests diners les despeses ordinàries (els salaris dels càrrecs i funcionaris, les pensions dels censals, etc.) i extraordinàries (obres urgents, dietes per viatges, etc.).
Més de tres segles i mig d'aquesta institució han deixat com a llegat la sèrie de llibres del clavari, constituïda pels seus registres comptables.
Inicialment, cada persona designada per al càrrec duia voluntàriament un registre dels ingressos i despeses que realitzava; a partir de 1578, però, un acord municipal va obligar els successius clavaris a dur un llibre on assentar els pagaments efectuats per facilitar la fiscalització de la tresoreria als oïdors de comptes.
Títol: Llibre del clavariat de la vila d'Olot de 1627
La sèrie documental de Llicències d'obres de l'Ajuntament d'Olot aplega les sol·licituds de particulars que van demanar permís per realitzar obres de remodelació en un edifici de la vila (modificació de façanes, elevació de pisos...) o per aixecar-ne un de nova planta entre 1818 i 1919 (les llicències posteriors es conserven a l'Arxiu Municipal d'Olot).
Obligatòriament, la sol·licitud havia d'anar acompanyada d'un alçat que mostrés la fesomia que es volia donar a la façana principal, per la qual cosa la sèrie permet documentar gràficament la transformació dels edificis de la ciutat en el moment de la seva primera expansió.
Així mateix, és un bon registre dels mestres d'obres del segle XIX i els arquitectes del XX que van treballar a Olot i un catàleg de la seva producció.
Un exemple ben notori és el projecte d'habitatge unifamiliar ideat per l'arquitecte noucentista Rafael Masó i Valentí (Girona, 1880-1935) per a Josep M. Masramon i Vilalta (Sant Boi de Lluçanès, 1877-Barcelona, 1939), advocat i destacat polític de la Lliga Regionalista.
Aquesta casa senyorial de l'Eixample Malagrida és una de les obres més destacades de l'arquitecte gironí, en l'execució de la qual va comptar amb la participació dels millors artesans de la seva època.
Títol: Plànol (alçat) del permís d'obra de Can Masramon, d'Olot
Suport material: cianotip (còpia blava)
Els llibres notarials, els quaderns o volums en paper on els notaris enregistraven els documents que elaboraven, són una font documental de primer ordre.
Aquests llibres, que van néixer de la necessitat de disposar de documents públics ("instrumenta") validats per un fedatari que regularitzessin els tractes entre particulars, proporcionen una gran quantitat d'informació a historiadors, historiadors de l'art, filòlegs i genealogistes, especialment.
En el fons de l'escrivania de la baronia de Santa Pau s'han conservat els llibres notarials més antics de la comarca i dels més antics de Catalunya.
En un d'ells, que conté assentaments datats entre 1272 i 1283, s'han identificat dos textos en català: unes notes sobre terapèutica i religió i un poema religiós.
Aquest poema és una versió catalana de la poesia religiosa en occità "Senher Dieu[s], que fezist Adam", de Folquet de Marsella (Marsella,?-Tolosa de Llenguadoc, 1230), copiada en un moment de lleure per l'escrivà Bernat de Girona, per ordre del capellà de Sant Esteve de Llémena, anomenat Bufanbora.
Títol: Manual de l'escrivania de Santa Pau
La utilització del pergamí com a suport habitual de l'escriptura a Occident se situa entre la pràctica desaparició del papir (s.
VIII) i el triomf definitiu del paper (segle XV).
Gràcies a la duresa d'aquest suport, confeccionat a partir de pell prima d'ovella o de cabra, s'han pogut conservar molts documents públics i privats de l'edat mitjana sense els quals avui no seria possible conèixer la majoria d'aspectes de l'economia, la cultura i la política anteriors a l'aparició del paper i a la difusió de la impremta.
Els pergamins més antics de la comarca de la Garrotxa es van generar i s'han conservat en medis eclesiàstics, tant a la seu episcopal com a les abadies properes, on els escrivans es formaven i exercien la seva feina abans de l'aparició de les notaries públiques.
En molts fons patrimonials, però, també es poden trobar pergamins d'una certa antiguitat.
Solen ser documents particulars que han anat passant per les mans dels successius hereus d'una família establerta en un mas i que els han conservat per fonamentar els seus drets de propietat sobre edificis i terres.
En el fons de la família olotina Casabó, per exemple, es pot trobar aquest pergamí de l'any 1178, datat encara per l'any de regnat del rei de França i un dels més antics que es custodien a l'Arxiu, que certifica la cessió del mas Fàbrega dels Angles, a Montagut, efectuada per Pere Joan de Fàbrega al seu fill Miró i a l'esposa d'aquest, Maria.
Títol: Donació "inter vivos" del mas Fàbrega dels Angles, de Montagut
L'any 1931, la Societat d'Atracció de Forasters, creada per l'Ajuntament d'Olot aquell mateix any amb l'objectiu d'atreure el turisme, va convocar un concurs de cartells que, amb el lema "Olot, la Suïssa Catalana", havia de promoure arreu de Catalunya els valors de la ciutat.
El concurs fou guanyat per Josep M. Dou i Camps (1906-1991), un dels il·lustradors olotins més notables d'abans de la Guerra Civil, que també exercí com a fotògraf, pessebrista i col·leccionista.
L'original de l'obra guanyadora es conserva al Museu Comarcal de la Garrotxa, mentre que l'Arxiu custodia un parell dels exemplars que estampà la impremta Alzamora.
El document forma part de la col·lecció de cartells de l'Arxiu, molt completa pel que fa a algunes sèries (Festes del Tura, Fires de Sant Lluc, Fòrum de Teatre, Aplec de la Sardana, etc.) i amb una bona representació del treball de dissenyadors gràfics que en els últims anys han traspassat l'àmbit local: Jaume Bach (1945), autor de bona part dels cartells de les obres teatrals d'Els Joglars, Quim Domene (1948) i Xavier Bulbena (1949-2008).