projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
El legislador català, amb l'aprovació del Llibre Sisè del Codi civil de Catalunya, ha fet un pas endavant en la previsió de normes de caire social que propugnen un Dret contractual més just.
A partir de la proposta acadèmica de regulació del contracte de serveis, que en l'àmbit europeu plasma el Draft Common Frame of Reference i, en l'entorn espanyol, la revisió de la Proposta de modificació del Codi civil elaborada per la Comissió General de Codificació, un dels objectius d'aquest treball és proposar de lege ferenda una regulació de l'arrendament de serveis en el Codi civil de Catalunya.
Pel que fa al contracte de serveis, més enllà de les particularitats que es poden descriure dels diferents tipus contractuals, convé incorporar un seguit de normes que tinguin impacte en la figura general d'aquest contracte.
Una futura regulació sobre l'arrendament de béns es pot orientar no només a una regulació general del règim de durada, renda i millores en l'arrendament d'habitatge i dels locals de negoci, sinó que ha de considerar també la conveniència d'introduir la regulació d'aspectes concrets en clau d'oportunitat legislativa.
El present estudi promou aquesta darrera orientació i per tant, no desenvolupa un treball exhaustiu sobre la matèria de l'arrendament de béns, sinó que només incideix en l'interès regulador de determinades institucions a l'entorn de la mateixa.
Així doncs, no entrarem a analitzar de forma detallada tot el recorregut contractual, les obligacions de les parts, els remeis, etc., sinó que ens limitarem a destacar aquells àmbits que considerem mancats de regulació o amb regulació insuficient per tal de valorar la conveniència o no d'incorporar-los a la regulació futura del contracte d'arrendament a Catalunya.
Des d'aquest punt de vista esbiaixat, es tractaran figures ben heterogènies com la proposta de regulació de la llar compartida, l'arrendament d'habitatge per a ús temporal, la proposta de regulació de l'arrendament forçós en cas de cessió de l'ús de l'habitatge per part del seu titular en el context d'una crisi matrimonial o de parella, el sotsarrendament no consentit mitjançant prestació de caució suficient, etc.
No obstant i tot i aquest tractament intencionadament parcial, plantejarem l'interès d'incloure en el Codi civil de Catalunya unes normes generals sobre l'arrendament de béns.
Recerca en català [PDF, 1,3 KB]
Dret contractual més just / contracte de serveis / arrendament de béns / coarrendament / llar compartida / local de negoci / habitatge / estudiants / competència legislativa / sotsarrendament
El present treball proposa l'estudi del modus operandi dels agressors sexuals de nens/es i adolescents (NNA) per comprendre les possibles conductes manifestades en les víctimes, resultant contradictòries algunes d'elles pels Tribunals.
Mitjançant una mostra de 32 casos de violència sexual a NNA s'analitzen, proposen i descriuen, tant el modus operandi clàssic (EMO) desenvolupat pels agressors com les conductes contradictòries observades en les víctimes.
L'anàlisi es realitza amb l'estudi de les declaracions íntegres dels/les NNA, a partir d'entrevistes forenses realitzades per psicòlegs/es experts.
Amb un procediment descriptiu es conclou que el modus operandi de l'agressor determina les conductes contradictòries que apareixen en les víctimes.
Recerca en català [PDF, 1,11 KB]
Recerca en castellà [PDF, 1 KB]
El fenomen sharenting (compartir a les xarxes socials imatges i/o dades personals dels nostres fills menors d'edat) o oversharenting (sobreexposició a Internet dels menors d'edat) suposa una intromissió il·legitima al dret fonamental i de la personalitat del honor, de la intimitat personal i familiar i de la pròpia imatge de les persones menors d'edat.
Cada vegada és més freqüent que els menors tinguin formada, sense el seu consentiment, la seva emprenta digital a les xarxes socials.
La particularitat del mateix rau en que aquesta intromissió il·legítima es comet precisament per les persones que tenen el deure de protegir aquest dret (els titulars de la pàtria potestat) i suposa un dany (com a tal rescabable) consistent en la seva pèrdua d'intimitat i de la possibilitat d'exercitar lliurement la seva personalitat decidint per si mateixos com creen la seva empremta digital.
El consentiment, que ha de ser exprés, és l'element legitimador de la intromissió i els menors d'edat, sempre que disposin de capacitat natural (entesa com la capacitat per entrendre la transcendència jurídica de l'acte) l'hauran de prestar per sí mateixos.
Es constata que és molt important que els usuaris de les xarxes socials (aquí els responsables parentals) siguin conscients d'aquestes intromissions il·legítimes i que prenguin mesures per a que no es produeixen (p.e. configurar els comptes com a privats, seleccionar els usuaris que tenen accés a aquestes dades personals, ser cautelosos amb la informació que es comparteix i evitar compartir la imatge dels seus fills menors d'edat).
Per tot això és fonamental que es faci un ús responsable d'aquestes plataformes.
Recerca en català [PDF, 813 KB]
Sharenting, oversharenting, menors d'edat, dret a la intimitat
Visualitza la presentació pública de la recerca que es va fer l'11 de juny de 2020
La família de la persona empresonada té una importància cabdal durant el període d'empresonament i en la transició a la comunitat.
Però tenint en compte les dificultats que cal afrontar durant la condemna a presó, les tensions que genera la sortida en llibertat i la motivació de la persona al canvi, el paper que hi tindrà la família no sempre serà igual.
En aquest treball es pretén explorar com el suport familiar es proporciona i es gestiona i com la família pot arribar a contribuir en dos processos totalment contradictoris i amb resultats ben diferents: propiciant el desistiment o incidint en la reincidència.
A través de l'exploració del suport familiar, la tensió viscuda en el nucli familiar i l'aparició del conflicte es busca identificar els elements que intervenen en els processos de desistiment i reincidència.
Per fer-ho s'han analitzat qualitativament vuit casos amb participants que han passat per la presó i un membre del seu nucli familiar que ha tingut un paper important en aquest període a través de setze entrevistes.
Recerca en català [PDF, 282 KB]
Família / Suport / Conflicte / Desistiment / Reincidència
L'Equip d'Assessorament Tècnic en l'Àmbit de Família de Catalunya (EATAF), format per treballadors socials i psicòlegs, té com a tasca principal assessorar als jutges en relació amb procediments judicials en l'àmbit de família, en els quals hi hagi menors implicats.
La metodologia emprada en l'avaluació familiar en el context forense en el qual ens trobem s'emmarca dins d'un procés hipotètic – deductiu en què es generen diverses hipòtesis que s'han de contrastar.
La cerca d'informació esdevé un procediment multimètode – multifont.
D'aquesta manera, a partir d'entrevistes als progenitors, als fills i als professionals que atenen a la família, entre d'altres (diferents fonts d'informació) i amb l'ús de l'entrevista com eina principal i complementada per diferents eines (mètodes) d'intervenció (sessió d'interacció, contacte amb altres professionals...) podem arribar a valoracions que donin resposta a la instància judicial.
En la línia anterior, cal explicitar que una de les eines emprades per complementar les avaluacions forenses que es realitzen des de l'Equip per part dels psicòlegs són els test, tant els psicomètrics com els projectius.
En el present treball es confirma que es compleixen els estàndards d'avaluació forense en que es prioritza l'ús de test psicomètric si bé, es constata que en els infants es tendeix a aplicar proves projectives, entre d'altres, per poder establir un rapport adequat amb ells.
Cobra importància el fet de no disposar de proves específiques en l'àmbit judicial de família, motiu pel qual és habitual l'ús de proves dissenyades per l'àmbit clínic.
Aquest fet suposa una limitació en la interpretació dels perfils obtinguts, entre d'altres aspectes per l'elevació de les escales de control, com la desitjabilitat social.
Recerca en català [PDF, 1,58 MB]
EATAF, test, avaluació psicològica, forense, família
El propòsit de la investigació és apropar una realitat concreta d'un centre penitenciari a través de l'àmbit de la investigació social.
La recerca té com objectius analitzar el procés d'implementació del Model de Participació i Convivència (MPiC) en el mòdul residencial 11 (MR11) del Centre Penitenciari Brians 2, recollir les percepcions dels diferents agents del MPiC, descriure els impactes psico-socials del MPiC i realitzar propostes de millora per la implementació del MPiC en altres mòduls.
El model planteja una sèrie de canvis metodològics en el funcionament d'un mòdul que venen acompanyats d'uns processos de canvi personals en tots els agents que hi participen.
El model suposa una innovació dins de la presó.
La recerca es basa en un estudi etnogràfic realitzat de gener a novembre del 2019 a partir del Diari de camp i d'entrevistes als i les protagonistes d'aquesta investigació.
Els resultats s'emmarquen en els següents blocs: la gestació del MPiC, els canvis psico-emocionals, el canvi de mentalitats, l'evolució de les relacions socials i els ponts de comunicació.
Les conclusions més significatives són: la viabilitat de l'aplicació del MPiC en qualsevol mòdul, l'impacte positiu de l'obertura d'espais i ocupació del temps, el trencament de la dependència penitenciària, l'existència de resistències dels agents, l'assoliment de conductes pro-socials, la humanització de les relacions i, per últim, les Direccions com a catalitzadores del MPiC.
Recerca en castellà [PDF, 1,37 KB]
participació / implicació / responsabilitat / apoderament / motivació / resistències / limitacions / relacions entre iguals / horitzontalitat i agents exteriors
Aquesta investigació es va centrar en generar una hipòtesis sobre nous procediments que millorin el tractament d'interns condemnats per delictes de violència especialment greu.
La mostra va incloure a 29 interns que es van classificar en cinc categories: assassins serials, assassins múltiples, homicides sexuals, homicides instrumentals i agressors sexuals.
El disseny va ser qualitatiu-exploratori, utilitzant el mètode heurístic amb estudi de casos.
Com a instruments es van fer servir els següents: l'entrevista narrativa, les escales de valoració del Risc HCR-20 i SVR-20, l'Escala PCL-R per al diagnòstic de la psicopatia i l'inventari MMPI-2RF, així com la informació derivada dels expedients penitenciaris.
Les entrevistes narratives varen ser transcrites i posteriorment analitzades en una sèrie de temes de contingut, centrant-se en l'explicació de l'activitat criminal, el relat del jo moral, la valoració del tractament rebut i les expectatives de futur.
El llenguatge es va estudiar mitjançant l'anàlisi de les tècniques de neutralització de Sykes i Matza.
Els resultats van mostrar la importància dels relats per millorar la valoració del risc del subjecte, així com el progrés del tractament.
L'HCR-20 va mostrar ser un instrument eficaç per a elaborar una formulació (argumentació) del risc del subjecte, tot i que la seva valoració quant al nivell de risc era molt similar a l'obtinguda en el RisCanvi.
Tant la PCL-R com l'MMPI-2RF es revelaren com a importants estratègies per millorar el principi de Responsivitat dins del model RNR d' Andrews i Bonta.
Finalment, es proposa unir el plantejament del model del desistiment amb el model del risc que és preeminent en el sistema penitenciari.
tractament / valoració del risc / entrevista narrativa / psicopatia / violència greu / desistiment
Un dels principals problemes que ha d'afrontar l'Administració de Justícia és el de dotar els seus tribunals dels mitjans adequats per al correcte i eficaç funcionament de la justícia.
És públic i notori que l'execució civil i, en particular, l'execució hipotecària, planteja multitud de problemes que s'han agreujat amb la crisi econòmica.
En concret, cal destacar la disfuncionalitat de l'actual sistema de constrenyiment, monopolitzat pel mecanisme de la subhasta judicial, tot i els esforços del legislador per millorar-la a través de la subhasta electrònica que es materialitza al Portal BOE Subastas.
Partint de l'activitat dels nostres tribunals, és una realitat que els esforços posats en la renovada subhasta judicial han estat insuficients per convertir-la definitivament en un mecanisme útil de realització forçosa, doncs a data d'avui segueixen sent massa els casos que queden orfes de resposta per la incapacitat d'aquest sistema de constrenyiment.
És per aquest motiu que el present treball de recerca té per finalitat proposar mesures alternatives, ja existents en la nostra regulació processal, per millorar el procés d'execució i, en particular, la fase de constrenyiment.
Entre aquestes mesures alternatives ens fixem en la figura de la realització per persona o entitat especialitzada regulada a l'article 641 de la Llei d'Enjudiciament Civil.
Procés d'execució / constrenyiment / realització forçosa / subhasta judicial / persona o entitat especialitzada
La recerca té l'objectiu de conèixer quines són les variables que expliquen i prediuen la victimització mitjançant anàlisis de regressió logística.
L'estudi s'ha dut a terme a partir d'una mostra de 39.517 registres procedents de 17 països industrialitzats (inclosa Catalunya), que pertanyen a 17 enquestes sobre la victimització l'any 1999, totes elles realitzades amb els mateixos paràmetres metodològics.
Les variables dependents (o tipus de victimització) que s'estudien són: robatori del/en el cotxe, robatori o temptativa de robatori en el domicili, delictes menors, delictes contra la propietat, delictes amb violència, agressions sexuals i delictes de contacte.
Les variables independents són: país, hàbits de sortida nocturns, edat, nombre d'habitants de la ciutat o municipi, ocupació, anys d'estudi, ingressos, estat civil i sexe.
victimització / característiques de les víctimes / variables predictores / regressió logística
Visualitza la presentació pública de la recerca que es va fer el 1 d'abril de 2014
A Catalunya, un nombre significatiu d'infants i adolescents es troba sota la guarda i tutela del sistema de protecció i d'altres són atesos pel sistema de justícia juvenil.
En molts casos, aquests joves han viscut experiències de maltractaments i abusos per part de les principals figures cuidadores, però també d'altres formes de violència en contextos diversos que poden incloure: el carrer, l'escola, el grup d'iguals, les noves tecnologies o els propis centres on poden residir provisionalment.
Aquesta multiplicitat d'experiències de violència els converteix amb el que es coneix com a polivíctimes.
Però entre l'experiència de victimització en la infància i el desenvolupament de problemes psicològics podem trobar la resiliència, la capacitat de l'ésser humà per superar o recuperar-se amb èxit de circumstàncies adverses.
I aquí és on els professionals poden intervenir amb èxit.
Els objectius principals d'aquest estudi són conèixer la prevalença d'experiències de victimització en aquests joves, identificar els casos de polivictimització, analitzar les característiques sociodemogràfiques, victimològiques i el nivell de desajust psicològic que presenten.
Alhora, identificar perfils de resiliència i analitzar el seu efecte en el nivell de malestar psicològic del jove víctima.
Els resultats ens indiquen que són els recursos personals, relatius a la confiança en un mateix, la fe en un futur millor, la capacitat d'identificació i connexió amb les pròpies emocions o les habilitats socials, els que permeten al jove fer front a les dificultats amb èxit.
Aquests recursos personals són els que marcaran la diferència en la posterior reintegració social i correcte desenvolupament del jove i, per tant, els professionals els han de conèixer, enfortir i desenvolupar.
Recerca en castellà [PDF, 2,62 MB]
victimologia / adolescència / menors / infants / joves / centres d'acolliment / centres educatius / infants maltractats / justícia juvenil / maltractaments / protecció de menors
Directiva 2012/29/UE del Parlament Europeu i del Consell, de 25 d'octubre de 2012, per la qual s'estableixen normes mínimes sobre els drets, el suport i la protecció de les víctimes de delictes, i per la qual se substitueix la Decisió marc 2001/220/JHA del Consell.
Tal com s'explica en les consideracions de la Directiva, les víctimes de delictes han de ser reconegudes i tractades de manera respectuosa, sensible i professional, sense discriminació de cap tipus per motius com la raça, el color, l'ètnia o l'origen social, els trets genètics, la llengua, la religió o les creences, l'opinió política o d'altra mena, la pertinença a una minoria nacional, la propietat, el naixement, la discapacitat, l'edat, el sexe, l'expressió de gènere, la identitat de gènere, l'orientació sexual, l'estatut de resident o la salut.
En tots els contactes amb una autoritat competent que actuï en el context de processos penals, i qualsevol servei que entri en contacte amb les víctimes, com els serveis de suport a les víctimes o de justícia reparadora, s'han de tenir en compte la situació personal i les necessitats immediates, edat, sexe, possible discapacitat i maduresa de les víctimes de delictes, i alhora respectar-ne plenament la integritat física, psíquica i moral.
S'ha de protegir les víctimes de delictes davant de la victimització secundària i reiterada, així com davant de la intimidació i les represàlies; han de rebre suport adequat per facilitar la seva recuperació i comptar amb un accés suficient a la justícia.
Aquesta Directiva estableix normes de caràcter mínim pels estats membres, els quals poden ampliar els drets establerts en aquesta Directiva per tal de proporcionar un nivell més elevat de protecció.
Per això, s'insta els estats membres a millorar les seves legislacions i polítiques nacionals.
Directiva en català (PDF, 674 kB)
Directiva en castellà (Web de EUR-Lex)
Directiva en anglès (Web de EUR-Lex)
Víctima / victimització secundària / discriminació / protecció / suport / justícia reparadora
Les circumstàncies que acompanyen els delictes de pederàstia i la vulnerabilitat psicològica de les víctimes comporten sovint que les denúncies es produeixin tardanament.
Aquest fet ha implicat que moltes de les víctimes considerin que els delictes sexuals contra menors no haurien de prescriure mai ja que cada persona necessita un període de temps llarg per prendre consciència, assimilar una situació tan traumàtica i finalment prendre la decisió de denunciar els seus agressors.
Els abusos deshonestos, per exemple, prescriuen als cinc anys a partir que la víctima en compleix 18, o en cas d'agressió sexual el període de prescripció és entre 10 i 15 anys.
Per contra, hi ha una altra opinió manifestada per experts juristes en el sentit que ampliar el termini de prescripció topa amb el principi de seguretat jurídica i el principi constitucional de reinserció i rehabilitació social de les penes, i assenyalen que seria qüestionable constitucionalment un sistema jurídic penal que consagrés la imprescriptibilitat absoluta d'aquests delictes.
Altres qüestions com possibilitar la persecució d'ofici d'aquests delictes, estan també sobre la taula i en debat jurídic.
Al costat d'aquestes qüestions, hi cab també preguntar-se com es regulen aquests delictes i la seva prescripció en altres països europeus del nostre entorn.
L'estudi aborda totes aquestes qüestions, analitza diversos ordenaments del nostre entorn cultural i formula propostes de lege ferenda.
Recerca en català [PDF, 1,19 MB]
Recerca en castellà [PDF, 395 KB]
Abús sexual envers els infants / delictes sexuals / Dret penal / Dret penal internacional / prescripció del delicte / victimologia
La investigació pretén visualitzar la situació de maltractament de la infància-adolescència en el context de la violència de gènere que es viu en l'entorn familiar, concretament la violència de gènere del pare cap a la mare.
S'ha focalitzat en la perspectiva que tenen els serveis d'atenció, tant jurídics-penals com psicosocials i també recollint les narracions de dones-mares i d'un home-pare.
S'ha dut a terme a través d'entrevistes semiestructurades i de l'anàlisi interpretatiu, narratiu i discursiu del relat d'informants clau: professionals jurídics-penals, psicosocials i dones que han patit maltractaments.
Als resultats es presenten efectes de la violència sobre els infants i adolescents, així com el tractament que dispensen els servei d'atenció jurídica i psicosocial, pràctiques de suport professional.
També es presenten opinions dels diferents informants clau del sistema.
Tot plegat permet presentar propostes per tal de millorar la intervenció.
Per últim, s'assenyalen els principals discursos o repertoris interpretatius que travessen les pràctiques socioprofessionals i que constitueixen els eixos per qüestionar-se la intervenció cap a la violència de gènere que els infants o adolescents fills/es de dones maltractades pateixen en el nucli familiar.
Es proposen dos elements claus per la intervenció: 1) la incorporació d'una perspectiva de gènere i de drets de la infància, la qual permet interpel·lar les pràctiques dins del sistema i buscar alternatives per millora-les; 2) una millor integració de les intervencions dels serveis, articulant i negociant les seves perspectives, mirades, pràctiques i les seves relacions de poder, de manera que la intervenció pugi ser més creativa i transformativa.
Violència de gènere / infància / adolescència / violència familiar / victimització / sistema atenció juridicopenal i psicosocial
Visualitza la presentació pública de la recerca que es va fer el 19 de maig de 2020
La declaració de la víctima de violència de gènere en el procediment judicial és essencial tant a nivell legal com personal.
A més de tenir un elevat potencial reexperimentador i revictimizador per les dones.
La capacitat de la víctima per relatar els fets de la seva història de violència es pot veure afectada per diferents condicions i variables.
Per aquest motiu l'objectiu d'aquest estudi ha estat explorar les principals variables que poden influir en aquest acte, ja siguin variables condicionadores de la vivència subjectiva de la víctima com d'altres obstacles contextuals amb les que la dona es pugui topar en aquest procés.
Per dur a terme aquest estudi es va analitzar de manera heteroinformada una mostra de 290 dones víctimes directes de violència de gènere en fase de compareixença i 26 dones víctimes directes de violència en fase de judici que van ser ateses pel Servei d'Acompanyament a la Víctima del Delicte (SAVD).
Els resultats d'aquests estudi han revelat nombroses correlacions significatives entre les diferents variables explorades fent palesa la influència d'algunes d'elles en la capacitat de declaració de la dona, per exemple: el temps d'espera i els incidents que puguin succeir durant la seva estada als jutjats, el seu estat emocional, etc. Aquests resultats van posar de relleu la necessitat d'explorar de manera més exhaustiva la presència de models moderadors i mediadors entre les variables que puguin ajudar a millorar les condicions en que la víctima declari i disminuir els possibles efectes revictimizadors.
Recerca en català [PDF, 1,58 KB]
Recerca en castellà [PDF 1,58 KB]
violència de gènere / declaració / procediment judicial / vivència subjectiva / obstacles