Jelena Džankic és investigadora del Centre Robert Schuman d'Estudis Avançats i està afiliada a l'Observatori de la Democràcia de la Unió Europea (EUDO) sobre Ciutadania, pertanyent a l'Institut Universitari Europeu (EUI).
Des del setembre de 2015, s'encarrega de la coordinació de la xarxa EUDO.
Entre 2013 i 2015, va ser becària Marie Curie a l'EUI.
De 2011 a 2013, va fer una recerca postdoctoral a l'EUI amb una beca Jean Monnet.
A més de ser l'experta en ciutadania montenegrina a l'EUDO, està interessada en els programes d'inversió en aquest àmbit.
Té un doctorat d'Estudis Internacionals per la Universitat de Cambridge (New Hall College).
La seva tesi doctoral analitzava el desenvolupament de la independència i la nacionalitat de Montenegro en el període de 1997 a 2007.
Abans d'unir-se a l'EUI, va formar part del grup CITSEE de la Universitat d'Edimburg i va ser professora de Política comparada a l'University College de Londres (UCL).
A més de publicar diverses contribucions en diferents llibres, la seva monografia Citizenship in Bosnia and Herzegovina, Macedònia and Montenegro.
Aquest article analitza què passa amb la ciutadania quan fracassen els sistemes polítics multinivell.
Introduint el concepte « ciutadania centrífuga » per descriure aquests casos, es recorre a l'experiència de les exrepúbliques iugoslaves per explicar les possibles conseqüències a nivell individual de la pèrdua d'estatus i els seus drets associats.
L'últim apartat contextualitza breument la ciutadania centrífuga en els debats que han sorgit arran de la sortida del Regne Unit de la Unió Europea.
La ciutadania és una relació estructurada entre un individu i el seu sistema polític, ja sigui una ciutat, una entitat subestatal, l'estat o una organització supranacional (Miller 2000), i implica una reciprocitat de drets i obligacions.
Els ciutadans garanteixen la legitimitat i la continuïtat intergeneracional del sistema polític, i en mantenen el funcionament ordinari pagant impostos i decidint el seu futur polític.
A canvi, reben protecció dins i fora de les seves fronteres i tenen una sèrie de drets sociopolítics, entre els quals hi ha el dret de vot i la protecció social.
En aquest teló de fons, l'objectiu d'aquest article és analitzar com es manifesten les qüestions relacionades amb la ciutadania en processos de desintegració de sistemes polítics multinivell.
L'experiència de les exrepúbliques iugoslaves és útil per entendre els debats que han sorgit arran de la sortida del Regne Unit de la Unió Europea.
Tant pel que fa a l'estatus com als drets de ciutadania, el que defineix les regles d'inclusió i exclusió és la relació entre els sistemes polítics que en el seu moment formaven partd'una «constel·lació de ciutadanies».
La ciutadania és especialment complexa en els sistemes polítics multinivell, ja que regula la posició dels individus en dos o més comunitats polítiques superposades.
Rainer Bauböck (2010: 848) ha descrit aquesta circumstància com una «constel·lació de ciutadanies», que pot ser horitzontal (individus vinculats a dos o més sistemes polítics mitjançant la migració) o vertical (en estats formats per sistemes polítics subnacionals com ara federacions, confederacions o unions d'estats; o per sistemes supranacionals, com la Unió Europea o la Unió de Nacions Sud-americanes).
En les «constel·lacions de ciutadanies» verticals, l'estatus i els drets estan determinats per la relació entre el sistema polític que ho abasta tot (per exemple, la UE) i les seves parts constituents (és a dir, els estats membres).
Aquesta estructura obre les vies perquè l'individu se situï en un nou espai polític formulat a partir de drets i obligacions més enllà de les fronteres del sistema polític «original».
És a dir, encara que el «tot» existeix, és «diferent de la suma de les parts».
No més gran, però sí d'una altra naturalesa.
Com van argumentar els psicòlegs de la Gestalt dels quals prové aquesta frase, la relació entre el «tot» i les seves «parts» és binària i concèntrica.
D'una banda, la composició de les parts determina com veiem i experimentem el tot; de l'altra, la manera d'entendre el tot determina com n'interpretem les parts constituents.
En conseqüència, els individus es troben al centre d'estructures polítiques que contenen diversos nivells d'estatus jurídics que determinen els drets dins i fora de les seves fronteres.
Si el centre d'aquest sistema polític (és a dir, el sistema que determina els altres estatus) se separa del sistema polític niat, o aquest s'ensorra del tot, les qüestions relacionades amb l'estatus i els drets adquireixen una gran rellevància.
Per això em refereixo a la «ciutadania centrífuga» com als processos d'atribució d'estatus i determinació de drets en els casos de secessió o desintegració dels sistemes polítics multinivell.
Els individus circumscrits a les fronteres del seu sistema polític nuclear en el moment en què aquest se separa del «tot» continuen exercint els seus drets en el sistema polític nuclear i en general mantenen un estatus segur després de la secessió.
La seva posició és raonablement clara.
En canvi, els individus que s'han establert fora de les fronteres del seu sistema polític nuclear estan en una situació més complexa a causa dels drets de ciutadania multinivell.
Tal com s'il·lustrarà en el cas de l'ex-Iugoslàvia, l'estatus i els drets d'aquestes persones solen ser més dúctils i estan determinats per la relació entre el govern residual i l'escindit.
L'antiga Iugoslàvia tenia una ciutadania de dos nivells: el federal i el republicà.
Com en la majoria dels estats federals, la ciutadania republicana es derivava del nivell federal, que tenia primacia en la jerarquia de les ciutadanies.
Això tenia dues implicacions pràctiques.
En primer lloc, l'adquisició simultània de l'estatus de ciutadania en tots dos nivells era necessària i automàtica.
És a dir, qualsevol persona que tingués la ciutadania federal iugoslava era al mateix temps ciutadà d' una de les seves repúbliques.
En molts casos, però no sempre, la ciutadania republicana estava vinculada al lloc on s'havia establert la persona.
En segon lloc, els drets de ciutadania tenien el seu origen en l'àmbit federal, però la seva aplicació depenia de les repúbliques, cosa que implica que els dos nivells de ciutadania estaven estretament vinculats.
Com a conseqüència, les experiències i el llegat de la «constel·lació de ciutadanies» de l'ex-Iugoslàvia han modelat la ciutadania dels estats que l'han succeït.
Aquesta «ciutadania centrípeta» es va posar de manifest més clarament durant la desintegració de Iugoslàvia a principis dels anys noranta, quan la determinació inicial de l'estatus depenia de la ciutadania republicana (Stiks 2006).
Aquest enfocament diferencia els estats sorgits arran de la divisió de Iugoslàvia dels països escindits de la Unió Soviètica, ja que aquests van aplicar l'«opció zero» per a la ciutadania, cosa que va implicar que totes les persones que residien legalment en un país en el moment de la seva independència obtinguessin automàticament la nacionalitat.
No obstant això, afavorida pel nacionalisme que va impulsar la ruptura de Iugoslàvia, la primera onada d'estats postiugoslaus (Eslovènia, Croàcia, Bòsnia i Hercegovina, Macedònia i la República Federal de Iugoslàvia) va concedir automàticament la nacionalitat a les persones que es registraven com a ciutadans de les repúbliques respectives, però no als que n'eren residents.
Per exemple, un ciutadà registrat a Macedònia però resident a Croàcia obtenia la nacionalitat macedònia.
Aquest sistema va resultar summament excloent, a causa de la gran migració entre repúbliques a la Iugoslàvia socialista, que no va ser adequadament registrada per les autoritats republicanes.
Així, doncs, les persones que van córrer més risc van ser les que durant dècades havien viscut en una república que no es corresponia amb la seva ciutadania, però que mai no hi havien registrat el seu domicili ni havien canviat la seva nacionalitat republicana.
De fet, el registre no era essencial per a l'exercici dels drets individuals en el cas de lliure circulació entre repúbliques, ja que molts drets es podien fer valer en l'espai contingut en la «constel·lació de ciutadanies».
Potser el cas més conegut va ser el dels «esborrats» d'Eslovènia, ciutadans de les altres exrepúbliques iugoslaves que feia temps que tenien la residència a Eslovènia i la ciutadania d'una altra república en el moment de la independència.
En virtut de l'article 40 de la Llei de ciutadania d'Eslovènia de 1991, se'ls van concedir sis mesos per sol·licitar la nacionalitat eslovena.
Si no ho feien, se'ls eliminava del Registre de residents permanents, cosa que tenia conseqüències a llarg termini per a l'exercici dels seus drets, incloent-hi el dret de vot, el benestar i l'educació.
Les qüestions relacionades amb la ciutadania també van ocupar un lloc destacat en la desintegració de la Unió d'Estats de Sèrbia i Montenegro (successora de la República Federal de Iugoslàvia entre 2003 i 2006).
A diferència de l'ex-Iugoslàvia, en aquest estat la ciutadania multinivell no era federal.
La Unió d'Estats de Sèrbia i Montenegro mai no va establir formalment un segon nivell de ciutadania, sinó que es va basar en els règims dels estats constituents (article 6 de la Carta Constitucional de Sèrbia i Montenegro).
És a dir, cada un dels dos estats constituents tenia una legislació pròpia en matèria de ciutadania i decidia la pertinença dels seus membres.
Tal com han observat Džankic (2010) i Rava (2010), les lleis de ciutadania de Sèrbia i Montenegro eren molt diferents entre si (per exemple, Sèrbia acceptava la doble nacionalitat i Montenegro, no).
És un cas semblant a l'estructura de la ciutadania imbricada de la UE, en què la pertinença al sistema superior està condicionada al fet de pertànyer als sistemes polítics nacionals.
La independència de Montenegro el 2006 va donar lloc a circumstàncies difícils per a les persones que vivien a Montenegro però tenien ciutadania sèrbia.
Per ser ciutadà de l'estat que s'acabava de crear, la majoria va haver de renunciar a la nacionalitat sèrbia o tornar-se a registrar com a residents permanents.
En alguns casos, com els romanís o els refugiats procedents de Kosovo, aquest procés de registre resultava molt feixuc.
Després d'haver buscat refugi a Montenegro a finals dels anys noranta, aquestes persones no tenien els documents exigits per creuar la frontera entre Montenegro i Sèrbia, que havia esdevingut internacional.
I en no poder obtenir proves físiques de la seva renúncia a la nacionalitat, no es van poder registrar com a ciutadans i accedir als drets relacionats.
En la sentència Kuric and others v.
Slovenia (26828/06), el Tribunal Europeu de Drets Humans (TEDH) va dictaminar que l'exclusió dels sol·licitants del registre constituïa una violació del dret a la vida privada i familiar i del dret a un recurs efectiu (articles 8 i 13 del Conveni europeu per a la protecció dels drets humans i de les llibertats fonamentals).
La ciutadania de la Unió Europea és una ciutadania multinivell.
Es va establir el 1992 mitjançant les disposicions del Tractat de Maastricht, que va regular els drets dels ciutadans dels estats membres de la Unió.
Aquests drets inclouen, entre d'altres, la llibertat de circulació i residència, el dret a la no discriminació per motius de nacionalitat, el dret de vot a les eleccions municipals i al Parlament Europeu, i la protecció consular per part d'un altre país de la UE.
Són exclusius de les persones que tenen la nacionalitat d'un dels estats membres.
És a dir, la ciutadania de la UE és addicional i dependent de la ciutadania nacional (article 20 del Tractat de funcionament de la Unió Europea, TFUE).
El juny de 2016, la majoria dels ciutadans britànics van votar a favor de la sortida del Regne Unit de la UE.
Atès que l'estatus de ciutadania de la UE depèn de la pertinença del país a la Unió, la sortida del Regne Unit planteja inevitablement la pregunta de què passarà amb les persones que hagin exercit la seva llibertat de circulació cap o des del Regne Unit mentre el país encara era n'era estat membre.
Segons el Departament d'Afers Econòmics i Socials de Nacions Unides (2015), hi ha 3,3 milions de ciutadans de la UE que viuen al Regne Unit i 1,2 milions de ciutadans britànics que viuen en altres estats membres de la UE.
Per tant, negociar quin estatus i quins drets tindran aquests 4,5 milions de persones en desvincular-se de la ciutadania nacional i de la UE serà un aspecte important de les negociacions de dos anys de durada que preveu l'article 50 del TFUE.
Igual que en altres casos de ciutadania centrífuga, és poc probable que els estatus negociats s'apliquin als que decideixin exercir la llibertat de circulació a partir d'una data determinada (presumiblement el dia en què el Regne Unit deixi de ser estat membre de la UE).
Encara que hi ha hagut iniciatives i peticions per garantir l'estatus personal de ciutadà associat a la UE per a tothom que tingui nacionalitat britànica, aquesta moció exigiria una acció proporcionada del govern del Regne Unit.
Per tant, és molt probable que les disposicions transitòries que es negociïn s'apliquin a les persones que hagin adquirit drets al Regne Unit o a la Unió Europea en virtut de la lliure circulació.
Entre aquests, hi haurà els relacionats amb els drets de residència o ciutadania, com també la participació en els processos polítics locals i europeus.
La secessió i la desintegració de l'estat plantegen una sèrie de qüestions conceptuals i jurídiques.
La ciutadania és la més essencial, no solament perquè és crucial per als sistemes de govern democràtics, sinó també perquè afecta la vida dels individus.
L'experiència de la desintegració i la secessió en l'espai postiugoslau ofereix una lliçó valuosa: la ciutadania centrífuga pot donar lloc a la marginació o l'exposició apàtrida.
Per tant, evitar conseqüències adverses per als ciutadans britànics a la UE, i per als ciutadans de la UE al Regne Unit, ha de ser una preocupació important (més que una basa de negociació) per als responsables polítics europeus i britànics que negocien la sortida del Regne Unit de la Unió.
Citació proposada: Džankic, J. 2017.