Especial sobre la Sentència de l'Estatut d'autonomia de Catalunya
Resum: La STC 31/2010, en una línia similar a la que proposava l'Informe del Consell d'Estat de 16 de febrer de 2006 sobre modifi cacions de la Constitució, ha limitat de manera molt severa les funcions constitucionals dels estatuts d'autonomia, alhora que els ha negat qualsevol rang normatiu especial que no sigui el propi de qualsevol altre tipus de llei orgànica.
De la doctrina jurisprudencial mantinguda en aquesta sentència, es desprèn que els estatuts d'autonomia no són normes adequades per defi nir les potestats i funcions compreses en les competències que atribueixen a les respectives comunitats autònomes; per això, encara que puguin "descriure-les", aquestes disposicions no tenen força normativa.
Tampoc no poden preveure els estatuts un possible desenvolupament de l'Estat autonòmic, atès que les categories constitucionals que li pertanyen i també la determinació de les submatèries sobre les quals s'exerceixen les funcions competencials, constitueixen un monopoli interpretatiu del Tribunal Constitucional.
Aquesta sèrie de limitacions i d'incapacitats fa que els estatuts d'autonomia no puguin assegurar un àmbit de competències exclusives autonòmiques, perquè, en qualsevol circumstància, l'Estat té capacitat de regular la matèria corresponent mitjançant les seves competències horitzontals i, a més a més, amb efecte de primacia.
I, finalment, pel que fa a les competències compartides, l'Estat podrà definir allò que és bàsic amb el detall que consideri oportú i segons la manera normativa que estimi més convenient (legislativa, reglamentària o executiva).
Ens trobem, doncs, davant un nou intent de donar per finalitzat el procés autonòmic, privant els estatuts del possible exercici del principi dispositiu i eradicant-los, en adequat "feed back", la seva força normativa i les seves funciones constitucionals originàries.
Paraules clau: bloc constitucional; bloc de la constitucionalitat; funcions constitucionals dels estatuts d'autonomia; interpretació constitucional; poder constituent; posició dels estatuts d'autonomia en l'ordenament jurídic; principi dispositiu; validesa i eficàcia dels estatuts d'autonomia.
Catedràtic de Dret Administratiu de la Universitat Autònoma de Barcelona
Resum: El comentari remaca que pel que fa al concepte de nació la sentència el priva del seu valor interpretatiu en el preàmbul, però sense referència a cap disposició en concret, fet que ultra canviar la jurisprudència del tribunal en fa imprecisos els efectes.
La sentència, en canvi, accepta contradictòriament l'adjectiu nacionals referit als símbols, perquè entèn que en aquest cas nacionals vol dir de la nacionalitat.
Finalment, s'assenyala que l'ambigüitat de l'article 5 de l'Estatut comporta que la sentència sembli declarar inaplicable a Catalunya la disposició addicional primera de la Constitució, però no aclareixi els motius de la seva inaplicabilitat.
Paraules clau: nació; sobirania; símbols nacionals; drets històrics.
Catedràtica de Dret Constitucional de la Universitat Autònoma de Barcelona
Resum: La STC 31/2010 no declara la nul·litat de cap precepte del títol I, encara que no pot afirmar-se que el seu contingut hagi resultat totalment indemne.
Primer, perquè ha estat assolit per una interpretació conforme i, segon, perquè participa de la degradació que aquesta STC du a terme de la categoria normativa "estatut d'autonomia": aquí mitjançant l'intent de transformar els drets en mers mandats.
Malgrat això, tampoc no pot magnificar-se aquesta afectació.
Sobre aquesta qüestió s'ha de tenir en compte que no resulta evident quin és el contingut vinculant d'una interpretació en el sentit que creï una nova norma abans inexistent necessitada d'interpretació o que determini el seu contingut sense exclusió d'altres possibles significats.
En aquests supòsits el legislador autonòmic podrà moure's amb tota llibertat fora dels contorns proscrits; i davant del jutge s'obre un nou interrogant que no podrà dilucidar per si mateix sinó acudint al TC.
D'altra banda, no és convincent la degradació dels drets estatutaris a mers mandats.
Certament aquests tenen, en general, una forta dependència de la llei pel que fa al seu contingut.
Però afirmar que tanquen exclusivament mandats al legislador autonòmic és desconèixer en termes concrets la formulació normativa d'aquests drets, encara que el seu perfeccionament sigui remès a la llei.
Això no exclou que, atès que l'Estatut és una norma d'aplicació directa, els drets així reconeguts, tinguin també, si la seva formulació ho permet, exigibilitat immediata davant dels tribunals.
Per tot això, es defensa que tant l'intent de degradar la naturalesa dels drets estatutaris a mandats com el de debilitar-ne el contingut original mitjançant raonaments interpretatius oberts o no fonamentats produeixen una desactivació més aparent que real del títol I del'Estatut d'autonomia de Catalunya.
Paraules clau: drets estatutaris; interpretació conforme; Estatut d'autonomia; principis rectors; eficàcia dels drets.
Catedràtic de Dret Constitucional de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: L'article analitza el pronunciament de la STC 31/2010 sobre els drets previstos a l'Estatut de 2006.
Per bé que ha refusat que aquesta opció sigui inconstitucional, la seva fonamentació jurídica resulta incoherent i condueix a una degradació de l'Estatut com a norma jurídica.
Per justificar aquesta tesi, s'aporten arguments favorables a la constitucionalitat que estatuts d'autonomia puguin preveure una declaració de drets: la singularitat de l'Estatut davant les altres lleis, el contingut divers de la reserva estatutària i la vinculació dels drets estatutaris a les competències reconegudes per l'Estatut.
Seguidament s'analitza el precedent jurisprudencial de la STC 247/2010, relativa a la reforma de l'Estatut de la Comunitat Valenciana.
El tercer apartat aborda els elements de continuïtat i els canvis de criteri que la STC 31/2010 presenta respecte de l'anterior, en tant que no resol de forma clara el dilema sobre la naturalesa dels drets (mandats o drets subjectius).
Finalment, justifica la feblesa argumentativa de la declaració d'inconstitucionalitat sobre el caràcter vinculat del dictamen emès pel Consell de Garanties Estatutàries sobre les iniciatives legislatives en matèria de drets.
Paraules clau: estatut d'autonomia; drets; competències: òrgans consultius; Ombudsman; garanties jurisdiccionals.
Professora titular de Dret Constitucional de la Universitat de Barcelona
Resum: En aquest article, després d'identificar els objectius bàsics de la reforma estatutària en la matèria de llengua, s'analitzen les característiques generals del pronunciament del Tribunal Constitucional en la STC 31/2010 i els seus efectes sobre el règim lingüístic estatutari.
En particular, són objecte d'anàlisi crítica l'argumentació i les declaracions interpretatives que hi formula el Tribunal en relació amb els principis estatutaris de llengua pròpia i oficialitat i les prescripcions lingüístiques sectorials que recullen els drets i principis en relació amb les institucions i administracions públiques, així com la capacitació en les llengües oficials del seu personal; l'ensenyament i l'àmbit socioeconòmic.
En les reflexions finals s'aborda una lectura transversal de la Sentència, dins del context necessari en el qual aquesta s'inscriu, des de la perspectiva de l'autogovern de Catalunya en la matèria lingüística.
Paraules clau: llengües; oficialitat; estatut d'autonomia; jurisdicció constitucional.
Notari de Barcelona i professor de Dret Civil de la Universitat de Barcelona
Resum: La STC 31/2010, de 28 de juny, avala la constitucionalitat dels articles sobre llengua de l'Estatut, llevat de l'incís preferent de l'article 6.1.
Tot i això, el Tribunal porta a la decisió, com a condicionants d'aquesta constitucionalitat, alguns punts dels raonaments jurídics que, sense un estudi aprofundit de la realitat catalana ni un raonament jurídic sòlid, sobre la base de prejudicis ideològics, tendeixen a diluir el deure de conèixer el català i el fet que aquest hagi de ser l'única llengua vehicular i d'aprenentatge a l'ensenyament o pugui ser llengua de comunicació per part de l'Administració.
L'article posa en relleu algunes incoherències internes de la sentència i posa en relació els articles "reinterpretats" amb els que no ho han estat, de manera que permet una interpretació segons la qual no cal modificar cap normativa catalana i, en canvi, és exigible un canvi de determinades normes estatals vigents que dificulten l'exercici del dret d'opció lingüística.
Paraules clau: realitat social; criteris d'interpretació de les lleis; llengua pròpia; llengua oficial; deure de coneixement de la llengua oficial; impossibilitat d'al·legar desconeixement de la llengua oficial; doble oficialitat; opció lingüística; disponibilitat lingüística; capacitació lingüística del funcionariat.
Catedràtic de Dret Administratiu de la Universitat de Barcelona
Resum: L'article analitza el contingut de la sentència del Tribunal Constitucional 31/2010 pel que fa a les institucions estatutàries del Consell de Garanties Estatutàries i el Síndic de Greuges, i, en particular, els apartats declarats inconstitucionals, l'apartat 4 de l'article 76 i l'incís de l'apartat primer de l'article 78.
Pel que fa a la inconstitucionalitat de l'apartat 4 de l'article 76, s'exposen les postures de la part recurrent i dels defensors del contingut estatutari, i es critiquen els arguments de la sentència per arribar a la declaració d'inconstitucionalitat d'aquest apartat.
No es comparteix el criteri del Tribunal segons el qual el dictamen vinculant del Consell en cas de lleis autonòmiques que vulnerin els drets estatutaris pugui afectar el dret de participació dels diputats en l'elaboració de les lleis o la competència exclusiva del Tribunal Constitucional per controlar les lleis.
Pel que fa al precepte relatiu al Síndic de Greuges, s'examina també les postures de les parts enfrontades i es comparteix el criteri de la sentència en entendre que l'article 54 de la CE no permet limitar la intervenció del Defensor del Poble en garantia dels drets fonamentals per violacions d'aquests drets a Catalunya.
Paraules clau: institucions estatutàries; Consell de Garanties Estatutàries; drets estatutaris; Síndic de Greuges; Defensor del Poble.
Resum: En aquest treball s'analitzen els fonaments jurídics de la STC 31/2010 que s'ocupen dels títols impugnats en el títol de l'Estatut de Catalunya referit a les institucions, excepte pel que fa al govern local.
Es presta especial atenció a les dues declaracions d'inconstitucionalitat que afecten aquest títol: el caràcter exclusiu de la supervisió del Síndic de Greuges sobre l'Administració autonòmica i l'abast vinculant en alguns supòsits del Dictamen del Consell de Garanties Estatutàries.
A més, s'esmenta també la presentació de la Generalitat com a administració ordinària i el tractament d'altres institucions com la Sindicatura de Comptes i el Consell Audiovisual.
S'ofereix un estudi separat dels diferents supòsits, entre els quals no hi ha cap relació, més enllà d'estar inclosos en el mateix títol competencial.
No obstant això, en les conclusions es pretenen aportar algunes refl exions aplicables a tots els casos i fi ns i tot a la sentència del Tribunal Constitucional sobre l'Estatut de Catalunya en el seu conjunt.
Paraules clau: Administració ordinària; Consell de Garanties Estatutàries; Defensor del Poble; Síndic de Greuges; Tribunal Constitucional.
Doctorand i professor ajudant de Dret Administratiu a la Universitat de Barcelona
Resum: Aquest article analitza l'impacte de la Sentència 31/2010, de 28 de juny, del Tribunal Constitucional, sobre la regulació de l'Estatut d'autonomia de Catalunya en matèria de govern local.
En concret, se centra en les dues qüestions més rellevants: l'atribució de competències a la Generalitat en l'àmbit local i la regulació estatutària de les vegueries.
En relació amb la primera qüestió, es parteix d'una exhaustiva anàlisi de l'estat de la jurisprudència del Tribunal Constitucional en la matèria, i, seguidament, s'aprofundeix en el contingut de la regulació estatutària i de la mateixa Sentència.
A partir d'aquí, es conclou, en termes generals, que el Tribunal no ha variat les línies fonamentals de la seva jurisprudència, i ha frustrat així l'intent d'incrementar el pes competencial autonòmic dut a terme pel legislador estatutari.
Respecte a les vegueries, l'anàlisi se centra en el respecte de l'Estatut a la garantia constitucional de la província.
La interpretació del Tribunal Constitucional parteix també aquí del manteniment de la seva jurisprudència tradicional, impedint qualsevol intent de substitució de la província, si bé deixa en mans del legislador català la concreta determinació de la naturalesa de la vegueria.
En aquest context, té un interès particular l'estudi de la recent Llei de vegueries, que, segons defensa el text, ha hagut de partir de la identifi cació entre província i vegueria.
Paraules clau: govern local; Constitució; Estatut d'autonomia; Tribunal Constitucional; distribució competencial; règim local; província; vegueria.
Catedràtic de Dret Constitucional de la Universitat Autònoma de Barcelona
Professor titular de Dret Constitucional de la Universitat de Girona
Resum: Aquest article té com a objecte l'anàlisi de l'enjudiciament realitzat pel Tribunal Constitucional en la sentència 31/2010 de les impugnacions rebudes pel títol III de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, relatiu al poder judicial a la comunitat.
Després d'identifi car succintament les línies d'argumentació del recurs, així com les de la resposta a aquest recurs de l'advocat de l'Estat i del Govern i el Parlament autonòmics, s'examinen les bases teòriques sobre les quals el Tribunal elaborarà la seva decisió, i s'analitzen els elements discutibles que concorren en aquestes bases.
Seguidament, s'exposa a partir de quin enteniment de la relació estatuts-LOPJ declara constitucional el TC bona part dels preceptes impugnats i com, en canvi, varia aquest enteniment en enjudiciar els articles relatius al Consell de Justícia, part dels quals declararà inconstitucionals d'una forma certament singular.
Paraules clau: Poder Judicial; Administració de justícia; Estatut d'autonomia; CGPJ; Consells de Justícia.
Resum: La STC 31/2010, de 28 de juny, ha certificat les limitacions i les possibilitats de desenvolupament d'un model constitucional de justícia, que ha d'ajustarse inevitablement a la realitat de l'Estat autonòmic.
Així, aquesta Sentència ha efectuat una lectura que consolida la vigència dels principis més regressius del model esmentat i desaprofi ta l'ocasió que se li donava per requerir el legislador per tal que esgoti les seves possibilitats i aconsegueixi una més perfecta articulació dels principis d'unitat jurisdiccional i d'autonomia política, com a condició preparatòria d'una desitjable reforma constitucional.
No obstant això, malgrat la Sentència, les esmentades possibilitats subsisteixen, en veure's encoratjades per la mateixa dinàmica federal de l'Estat, que exigeix la seva exploració permanent.
L'Estatut s'erigeix així en programa normatiu de compliment diferit en el temps, que assenyala el camí que cal recórrer, el qual haurà de discórrer a través de vies necessàriament federals.
Paraules clau: Constitució; Estatut d'autonomia; Llei orgànica del Poder Judicial; federalisme.
Director de l'Institut d'Estudis Autonòmics de la Generalitat de Catalunya, i catedràtic de Dret Constitucional de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: L'article analitza els efectes de la STC 31/2010 sobre la funció constitucional de l'Estatut en l'àmbit de la distribució de competències.
Manté la tesi que la Sentència, tot apartant-se de la doctrina constitucional precedent, deixa sense efecte les novetats introduïdes per l'Estatut de 2006, altera la concepció de la naturalesa jurídica dels estatuts fins ara predominant, no dóna cap transcendència jurídica al fet que els estatuts siguin lleis estatals paccionades i, en definitiva, debilita greument la seva funció constitucional en aquest àmbit, tot traslladant al Tribunal Constitucional i, a la pràctica, als òrgans centrals de l'Estat, la tasca que la Constitució els atribueix en l'àmbit de la distribució de competències entre l'Estat i la comunitat autònoma.
L'article conclou que la Sentència reafirma la claudicació del dret enfront de la nua política a l'hora de regular la distribució de competències, malgrat que, paradoxalment, els canvis que introdueix la Sentència en la forma d'entendre la funció constitucional dels estatuts no comporten cap alteració substancial respecte del que ja succeïa a la pràctica quotidiana de l'anomenat Estat de les autonomies.
L'article basa aquestes conclusions en l'anàlisi de les rationes decidendi en les quals pretén fonamentar-se la Sentència.
Sosté que aquesta fonamentació, a més d'incorrer en un formalisme avui totalment inusual en el panorama del dret constitucional comparat, resulta simplista, en la mesura que les premisses de les quals parteix no porten necessàriament a les conclusions que vol assolir, i té mancances manifestes en la seva construcció que es manifesten, entre d'altres, en la tesi que els estatuts no poden condicionar de manera indirecta el contingut i l'abast de les competències estatals, ja que si ho fessin estarien ocupant el lloc reservat a la Constitució i al Tribunal Constitucional; en la idea que el Tribunal és l'únic que pot definir les categories constitucionals, o en la utilització de l'argument, que denomina límit de principi, que no és un argument dogmàtic sinó fàctic i que l'experiència empírica refuta de manera reiterada.
Paraules clau: Estatut d'autonomia de Catalunya; competències; efectes de les sentències constitucionals; garantia de les competències; funció constitucional dels estatuts d'autonomia.
Responsable de l'Àrea de Recerca de l'Institut d'Estudis Autonòmics i professora associada de Dret Administratiu de la Universitat Pompeu Fabra
Secretari de la Comissió Mixta de Transferències Estat-Generalitat i professor de Dret Administratiu de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: L'article té per objecte analitzar els mecanismes de participació en polítiques, organismes i processos de presa de decisió estatals i de la Comissió Bilateral Generalitat-Estat a partir de l'Estatut d'autonomia de Catalunya i de la Sentència 31/2010.
En primer lloc, es fa referència al principi de bilateralitat i al seu encaix constitucional.
En segon terme, s'analitza el contingut de la Sentència sobre els mecanismes de col·laboració i participació previstos a l'Estatut d'autonomia de Catalunya, començant per la participació de la Generalitat en la designació de membres d'òrgans constitucionals.
A continuació s'analitza la participació de la Generalitat en polítiques estatals (competències i organismes econòmics i socials) i finalment s'analitza la participació intergovernamental a través de la Comissió Bilateral Generalitat-Estat.
En els dos primers supòsits, es destaca que la Sentència imposa la idea que l'Estatut d'autonomia no pot establir mandats que limitin el legislador estatal en l'exercici de les seves funcions.
Aquesta interpretació i altres limitacions expressades a la Sentència (com la impossibilitat de participar en òrgans de caràcter decisori) desnaturalitzen la voluntat i l'eficàcia de les disposicions estatutàries, que es converteixen en simples principis.
Pel que fa a la Comissió Bilateral Generalitat-Estat com a mecanisme específic de participació bilateral orgànica, s'exposen els seus antecedents i els pronunciaments de la Sentència sobre aquesta Comissió, els quals, un cop més, tot i tenir uns efectes limitats, en realitat debiliten la posició de la Generalitat i la seva capacitat d'actuació en aquest òrgan.
Paraules clau: organització territorial de l'Estat; Estatut d'autonomia de Catalunya; relacions Estat-comunitats autònomes; bilateralitat.
Catedràtic de Dret Constitucional de la Universidad de Granada
Resum: L'article analitza la incidència de la STC 31/2010 en la formulació estatutària de les relacions entre la Generalitat i l'Estat, i intenta aportar un plantejament equilibrat que, sense negar les disfuncionalitats que pot generar la Sentència i el caràcter regressiu dels seus pronunciaments generals, tingui en compte també la validació que realitza de les tècniques i els mecanismes previstos a l'Estatut en relació amb aquesta matèria.
La Sentència segueix, respecte de les relacions Generalitat-Estat, la tònica general: desconfiança i recel davant els preceptes estatutaris, que la porta a fer afirmacions discutibles (com l'apel·lació a una descontextualitzada superioritat de l'Estat) o a incorporar cauteles i referències innecessàries a la salvaguarda de les competències estatals.
També estableix alguns límits, no prou explicats i difícils d'articular a la pràctica.
Tanmateix, alhora, la Sentència avala la formulació estatutària de les relacions entre la Generalitat i l'Estat, i consolida així un model que es projectarà en el futur sobre l'ordenació jurídica i sobre la dialèctica política que es generi entre tots dos ens.
Paraules clau: Estat autonòmic; estatuts d'autonomia; relacions Estat-comunitats autònomes.
Catedràtic de Dret Constitucional de la Universidad de Sevilla
Resum: La distribució de les competències financeres –i, amb ella, del repartiment dels recursos que genera l'Estat en el seu conjunt– constitueix la qüestió més mal resolta per la Constitució en la configuració de l'Estat autonòmic.
Atesa la manca de regles constitucionals específiques sobre aquest tema, la normativa infraconstitucional té un amplíssim marge de maniobra en la configuració del sistema de fi nançament.
Si a això s'hi afegeix la dificultat inherent a una matèria que exigeix el tractament de conceptes procedents d'altres disciplines, així com l'exigència d'harmonitzar la convivència de l'estatuent i el legislador orgànic ex article 157.3 CE en la seva regulació, podrà valorar-se en els termes justos la complexitat de la tasca que ha realitzat el Tribunal Constitucional en abordar el control de la constitucionalitat del títol VI de l'Estatut català.
Paraules clau: finançament autonòmic; tributs cedits; agència tributària; solidaritat; esforç fiscal; anivellament; tributs locals; participació en ingressos; subvencions incondicionades.