projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
L'Acadèmia té com a finalitats l'estudi i la promoció de les ciències i arts culinàries, a través de la investigació i la pràctica de la cuina i de les activitats gastronòmiques; analitzarà les seves relacions amb la nutrició, la dietètica, l'economia rural, agrícola i ramadera.
Prestarà especial atenció a la gastronomia pròpia de les diferents comarques i poblacions de Catalunya i en divulgarà les excel·lències, en propiciarà el coneixement i l'expansió i n'investigarà les arrels culturals i socials.
L'Acadèmia Catalana de Gastronomia és una associació sense ànim de lucre nascuda l'any 1989 i fundada pel periodista, gastrònom i historiador Néstor Luján, junt amb un grup de gastrònoms, seguint el model d'altres acadèmies europees de gastronomia fundades al llarg del segle XX, com la francesa, la italiana, la lombarda, la internacional, l'espanyola o la basca, amb les quals té relacions institucionals.
Els seus fundadors decideixen assumir la tasca de salvaguardar el patrimoni cultural de la nostra cuina.
A aquest efecte funden l'Acadèmia com un fòrum de recepció, divulgació i debat dels coneixements gastronòmics, que es posa al servei de tots els ciutadans.
L'Acadèmia, en constant evolució, atenta als esdeveniments de l'entorn de la gastronomia i sempre dintre del respecte a la tradició, organitza i participa en actes públics i culturals, conferències i col·loquis, premis, promoció i edició de publicacions i articles, i impulsa la recerca per tal de difondre i donar suport a la gastronomia catalana i a les polítiques que hi estan relacionades.
Com a mostra del seu esforç per dinamitzar i donar suport a la gastronomia catalana, l'Acadèmia ha reconegut, al llarg de les successives edicions dels seus premis anuals, els grans cuiners de Cataluya, com són els germans Roca, Ferran Adrià, Santi Santamaría, Carme Ruscalleda o Nandu Jubany, entre d'altres.
Avui dia, la seva influència és notòria i estan considerats al més alt nivell de la gastronomia mundial, a més de tractar-se dels millors ambaixadors de la nostra cuina.
Mès endeuant aquera Comission, damb es nautes e baíshes pròpies d'ua institución, e damb un trebalh inacabable e inacabat, elaborèc ua adaptación deth Normes deth 1983 ara realitat, siguec constituït en Departament de Lingüistica der Aranès deth Conselh Generau d'Aran e ena Sección Lingüística der Institut d'Estudis Aranesi, conselh assessor deth Conselh Generau d'Aran, qu'obtenguec era competéncia entà establir e actualizar era normativa der aranés, per unanimitat deth Conselh Generau d'Aran en Plen deth 29 abriu de 2008.
S'inicièc eth procés, afavorit pera Lei der occitan, aranés en Aran, entà convertir er IEA en acadèmia.
Transparència a les fundacions i les associacions declarades d'utilitat pública.
Criteris i abast de subjecció als instruments de transparència, d'acord amb l'Ordre JUS 152/2018 de 12 de setembre.
Es consideren entitats que perceben fons públics aquelles entitats en què almenys el 40% dels ingressos provenen d'administracions públiques o les que hagin rebut més de 60.000 euros de qualsevol administració pública en el conjunt de l'exercici.
Les obligacions de transparència varien segons la dimensió de l'entitat (gran, mitjana o reduïda).
Totes les entitats (independentment de la dimensió) han de publicar la informació següent: missió; estatuts; fins o finalitats; activitats que desenvolupa i resultats de les activitats acomplertes; estructura i composició dels òrgans de govern i equip directiu; estructura organitzativa; estats financers, auditories —si s'escau— i memòria econòmica; web; adreces de correu postal i electrònic; identificador de la inscripció al Registre de grups d'interès de Catalunya; balanç social; col·lectiu de beneficiaris atesos; concursos, contractes i licitacions, i el programa i la memòria anual d'activitats.
A més a més de les obligacions comunes per a totes les entitats, les entitats grans també han de fer públics el codi de bon govern i bones pràctiques de gestió; les principals línies estratègiques d'actuació; l'informe anual del codi de conducta, i l'informe de govern corporatiu.
Les entitats mitjanes han de publicar també el codi de bon govern i bones pràctiques de gestió i les principals línies estratègiques d'actuació.
Les entitats subjectes al control financer de la Intervenció General i la Sindicatura de Comptes, a més a més de publicar tota aquesta informació, també han de publicar l'informe de la Intervenció i/o Sindicatura.
El Departament de Justícia va encarregar a PricewaterhouseCoopers l'elaboració d'un estudi per analitzar el pes i l'impacte de les fundacions a Catalunya en l'àmbit social i econòmic.
L'estudi s'ha fet gràcies a la col·laboració i compromís de 548 fundacions que han respost una enquesta.
De l'estudi Contribució de valor: El sector fundacional de Catalunya destaca que les fundacions catalanes aporten el 2,18 % de l'ocupació total de Catalunya, i que la seva activitat arriba a gairebé 6.600.000 beneficiaris anualment.
Així mateix, l'estudi posa en relleu que a Catalunya l'any 2013 hi havia 1.880 fundacions actives, que suposaven un 23 % del total de les existents a l'Estat espanyol.
D'aquestes, un 89 % concentraven la seva activitat en quatre àmbits: serveis socials (24,6 %), cultural (37,1 %), educatiu (17,3 %) i R+D (10,3 %).
L'informe fa una radiografia del perfil del sector fundacional català i del seu origen i conclou que un 44 % de les fundacions tenen com a fundador una persona física; un 48 %, una persona jurídica, i un 8 % es regeix per una forma mixta.
Concretament, el 76 % disposa d'un fundador de caràcter privat i un 15 % prové d'una iniciativa publicoprivada.
A més, destaca que el 50 % ha tingut el seu origen en iniciatives d'altres fundacions o associacions, mentre que només un 7 % prové d'activitats mercantils i caixes d'estalvis.
I un 44 % de les fundacions de caràcter públic són municipals.
Cal ressaltar la col·laboració de 548 fundacions en l'elaboració d'aquest estudi que han respost l'enquesta, pel seu compromís amb el sector i la seva dedicació, malgrat el curt termini per fer-ho i la complexitat de la informació sol·licitada, a més de 200 fundacions que han aportat casos d'èxit o experiències innovadores, com ara la Fundació Catalana per a la Recerca i la Innovació o la Fundació Mar, entre d'altres, i molt especialment tant la contribució de la Coordinadora Catalana de Fundacions per haver aportat la seva visió transversal del sector, les seves recomanacions i l'enorme tasca de difusió de l'enquesta als seus associats, com les reflexions, suggeriments i propostes de la Taula del Tercer Sector sobre el món fundacional català.
També han col·laborat aportant la seva particular visió del sector i reflexionant sobre les conseqüències de la crisi econòmica i els reptes de futur i han proporcionat casos d'èxit o de referència que mostren la diversitat i empenta del sector fundacional català la Fundació Bancària La Caixa, la Fundació Banc dels Aliments, la Fundació Catalunya La Pedrera, la Fundació Institut Guttman, la Fundació Orfeó Català - Palau de la Música i la Fundació Port Aventura.
La Xarxa de Biblioteques Judicials de Catalunya està formada per centres de documentació–biblioteca, situats en els principals edificis judicials, i per dotacions bibliogràfiques situades en alguns deganats de Catalunya.
Depèn de la Direcció General de Modernització de l'Administració de Justícia, és atesa per personal tècnic bibliotecari documenta­lista i hi tenen accés els treballadors de l'Administració de justícia.
Prestem serveis de cerca i d'informació jurídica, donem suport documental i bibliogràfic, i oferim solu­cions a les necessitats informatives i documentals de l'Administració de jus­tícia a Catalunya.
Els usuaris de les biblioteques judicials són magistrats, jutges, fiscals, lletrats de l'Administració de justícia, metges forenses, personal tècnic i funcio­naris judicials.
Col·laborem amb altres biblioteques i institucions en la prestació de serveis documentals.
Amb la nostra tasca volem estalviar als usuaris el temps que dediquen a la cerca d'informació i obtenció de la documentació que necessiten per dictar les resolucions.
També els oferim informació jurídica actu­alitzada a través de les nostres col·leccions de llibres, revistes i bases de dades i dels nostres serveis de difusió d'informació.
Volem col·laborar així a assolir una Admi­nistració de justícia més àgil i ràpida, més eficient, eficaç i ben documentada.
El fons de les biblioteques judicials i de les dotacions bibliogràfiques està format per més de 110.000 monografies i publicacions periòdiques de tots els àmbits jurídics, integrats en el catàleg col·lectiu de les biblioteques judicials del Centre de Documentació Judicial del CGPJ (CENDOJ).
Els dipòsits de peces de convicció tenen la finalitat de custodiar aquells objectes que els òrgans judicials han intervingut i retingut en processos de caràcter delictiu.
Habitualment aquests dipòsits s'ubiquen en el mateix edifici judicial i només s'hi poden emmagatzemar aquelles peces que regula la llei i que permet la naturalesa del mateix objecte.
Efectes com armes, explosius, líquids inflamables, estupefaents o efectes de grans dimensions s'han de dipositar en altres ubicacions més adequades.
Els objectes i efectes intervinguts s'han de custodiar i conservar d'acord amb les previsions de la normativa processal, en alguns casos fins a la celebració del judici o fins a la sentència definitiva, tot i que també es preveuen altres actuacions com la destrucció anticipada.
Durant anys aquestes peces s'han anat acumulant, de manera que en molts casos els dipòsits han estat en unes condicions molt deficients.
A fi de posar-hi ordre el Departament de Justícia va posar en marxa l'any 2006 un Pla de dipòsits judicials per dur a terme tasques d'ordenació, inventari i expurgació de les peces de convicció.
Seguint el procés de modernització de l'Administració de justícia, i responent a la necessitat de millorar l'eficàcia i eficiència dels processos judicials, el Departament de Justícia està implantant el sistema informàtic de gestió d'efectes (GEF) que facilita als òrgans judicials la gestió integral de totes les tasques relacionades amb les peces de convicció.
Es tracta d'un component informàtic del sistema e-justícia.cat, desenvolupat pel Departament de Justícia, que permet gestionar les peces de convicció, controlar els diferents dipòsits judicials i comunicar directament el jutjat amb el dipòsit.
Amb el GEF, i per mitjà de l'inventari i l'arxiu dels objectes, es pot identificar i localitzar cadascuna de les peces de convicció amb codis de barres, fotografies adjuntes, indicació de la ubicació de cada objecte, notes adjuntes que pugui tenir, etc.
El mòdul GEF s'ha desenvolupat amb els objectius següents:
- Cobrir totes les necessitats relacionades amb la gestió de les peces de convicció, des de la seva entrada en un procediment judicial fins a la seva destinació legal definitiva.
- Tenir identificades i ubicades totes les peces de convicció.
- Aconseguir que els dipòsits judicials continguin únicament les peces que legalment correspongui.
- Facilitar als jutjats el control de les peces de convicció i, per tant, dels dipòsits.
- Millorar l'eficiència de l'oficina judicial en les tasques de gestió de peces.
- Identificar ràpidament els objectes mitjançant codis de barres i fotografies.
- Gestionar els objectes retinguts (la ubicació, la custòdia).
- Controlar les sol·licituds de préstec o cessions temporals.
- Gestionar les ubicacions físiques (dipòsits, magatzems o altres ubicacions especials).
- Registrar les actuacions sobre els objectes (històric de moviments).
- Generar estadístiques i inventaris.
Arxius de gestió: situats a les oficines de cada òrgan judicial, contenen documentació arxivada activa o de consulta freqüent (des del primer fins al cinquè any aproximadament).
Arxius centrals: situats als edificis judicials, contenen documentació de més d'un òrgan judicial; es tracta de documentació semiactiva o de consulta menys freqüent (des del sisè fins al quinzè any aproximadament).
Dipòsits centrals: contenen documentació semiactiva o de consulta menys freqüent (des del sisè fins al quinzè any aproximadament).
Els gestionen tècnics d'arxius amb presència regular, però no permanent.
Arxius territorials: conserven la documentació semiactiva, de consulta esporàdica (des del setzè fins al trentè any aproximadament).
El 2 d'agost de 2007 va entrar en funcionament el primer arxiu judicial territorial de Catalunya, el corresponent a la demarcació de Girona.
La resta estan pendents de creació.
Els principals usuaris dels arxius judicials són els magistrats, jutges, fiscals, secretaris judicials i altre personal de l'Administració de justícia a Catalunya: metges forenses, personal tècnic i funcionaris judicials en l'exercici de les seves funcions.
A cada oficina judicial hi ha l'arxiu de gestió propi, on es diposita la documentació generada pel mateix òrgan judicials.
Al cap de cinc anys aquesta documentació es transfereix, d'acord amb els procediments i directrius de la Xarxa d'Arxius Judicials de Catalunya, a l'arxiu o dipòsit central ubicat a cada edifici judicial.
Els membres del cos d'auxili judicial són els encarregats de traslladar la documentació de l'oficina judicial a l'arxiu o dipòsit central.
Juntament amb els documents han d'aportar un formulari en el qual s'especifica la documentació que es transfereix.
Una vegada la documentació ingressa a l'arxiu, el responsable revisa la relació del material transferit, l'instal·la al dipòsit i elabora informàticament l'inventari que en permet controlar la ubicació.
Els arxius ofereixen un servei de préstec i consulta a l'òrgan judicial del qual custodia la documentació.
Els membres del cos d'auxili judicial són els encarregats de fer arribar als arxivers, a través d'un formulari normalitzat, les sol·licituds de documentació per tal que l'arxiu la deixi en préstec a l'òrgan judicial que ho requereixi.
L'any 2007 un grup de treball d'arxivers judicials va elaborar un document per donar a persones privades una aproximació al règim d'accés general a la documentació judicial.
En aquest document es proposen 15 consideracions que han de tenir en compte els responsables de la documentació i dels arxius judicials en les peticions d'accés a la documentació judicial que puguin rebre de persones privades.
El seu àmbit d'aplicació se circumscriu a la documentació generada i rebuda pels òrgans judicials, excloent la que pertany a registres civils i fiscalia, llevat que estigui integrada en els procediments judicials.
El document es va elaborar a partir d'una recopilació i organització de la normativa vigent i dels principis i criteris generals que configuren el règim d'accés a la documentació.
Amb motiu del Dia Internacional d'Arxius que se celebra cada 9 de juny i al llarg de la setmana que el segueix, des de l'any 2008, comptant amb el reconeixement de la UNESCO, l'equip d'arxivers i arxiveres de la Ciutat de la Justícia, de forma coordinada amb el Servei d'Arxius, Biblioteques i Efectes Judicials, proposem enguany apropar la ciutadania interessada en el coneixement del nostre passat als fons documentals que hi custodiem.
Amb aquest objectiu, presentem 5 textos breus redactats a partir de la selecció de documents i apunts de context sobre història de gènere i discriminació sexual.
Amb aquest brevíssim tast documental pretenem apropar la ciutadania a les múltiples possibilitats de recerca que ofereixen els nostres fons documentals (amb la pertinent garantia de protecció de dades personals), palesar la rellevància del valor sociohistòric de la documentació conservada a l'Arxiu Territorial de la Ciutat de la Justícia de Barcelona i l'Hospitalet de Llobregat, i, per consegüent, remarcar la importància i necessitat d'un tractament arxivístic òptim sobre el conjunt de la documentació judicial.
5 textos breus per apropar-se a l'Arxiu Territorial de la Ciutat de la Justícia de Barcelona i l'Hospitalet de Llobregat
La política lingüística és una cosa, la filologia una altra i la perseverança de fer-se dir amb la llengua pròpia, de vegades, n'ha estat un art a l'hora de combinar-les.
Sabem que el tret de sortida de l'evolució normativa a favor de l'ús del català el dona la Llei 17/1977, de 4 de gener, sobre reforma de l'art. 54 de la Llei del Registre Civil, que permet la possibilitat de traducció a qualsevol de les llengües oficials de l'Estat dels noms consignats en els assentaments registrals.
Per tant, amb anterioritat a la seva entrada en vigor, s'hauria de bandejar la possibilitat de localitzar qualsevol inscripció onomàstica en català, llevat, és clar, del període de la Segona República.
Però de vegades l'enginy troba alguna escletxa per escolar-se.
I aquest fou el cas en què quelcom tan elemental, just i legítim, però llavors gens comú ni legal (any 1975!), com pot ser inscriure el nom del propi fill en la llengua pròpia pren rellevància.
Així doncs, en la sèrie documental de formularis declaratius de naixement trobem guixats i esmenats al castellà els pocs noms escrits en català pels respectius pares o tutors en el moment d'emplenar el formulari.
Però hi apareix una excepció d'allò més ben argumentada que, en fer de les paraules la clau que obre la porta a formalitzar excepcionalment (per coincidència amb el castellà antic) la inscripció amb la grafia catalana, en certa forma ens recorda el conegut poema visual de Joan Brossa, en què les lletres de l'abecedari conformen simbòlicament una clau.
Com veureu tot seguit en la transcripció del document redactat pel destacat filòleg Antoni M. Badia Margarit (Barcelona, 30 de maig de 1920 - 16 de novembre de 2014), formalment consignat amb els segells del Departament de Llengua Espanyola de la Facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat de Barcelona, la virtut de fer del text pretext troba en aquesta cita una fonamentació filològicament incontestable per inscriure el nom de Joan.
(Arxiu Central del Registre Civil de Barcelona, lligall de naixements 1512, f.
Finalment, un segell del Registre Civil, amb data de 21 de novembre de 1975, aprova sense esmenes el nom proposat.
Pocs documents resumeixen de forma tan planera, senzilla i humil, i alhora tan commovedora, els atributs de solidaritat, honestedat, confraternitat i reivindicació laborals que 9 dones manufactureres de la fibra del jute (elaboració de sacs i cordes) reflecteixen de forma conjunta en una alliçonadora demanda de repartiment de treball.
La causa està agrupada en un únic expedient.
Es tracta del procés núm. 71 al 79, substanciat per la Magistratura núm. 2 de Barcelona (amb intervenció parcial de la núm. 4 de Barcelona), incoat el 25 de gener de 1940 (Dipòsit d'Arxius de Cervera).
És important destacar que aquest sentiment de solidaritat i confraternitat es produeix entre dones d'edats molt diferents (entre 24 i 60 anys) i de categories laborals també ben diferents (bitllaires, empaquetadores, boteres i filadores).
En aquest sentit, és significatiu el cas d'una de les treballadores que té 32 anys i diu que en porta 22 a l'empresa.
Això vol dir que va començar a treballar amb 10 anys!
Per tant, va haver de canviar l'escola per la fàbrica amb tant sols 10 anys.
A més a més, la seva situació era molt precària perquè en tots els casos el seu tipus de contracte és merament verbal.
La fredor que imposa el rigor del llenguatge tècnic judicial en la tramitació dels procediments, no pot restar ni un punt d'emotivitat a l'expedient esmentat.
Els valors que traspua la sol·licitud d'un repartiment de treball equitatiu per tal d'evitar l'acomiadament d'una part de les treballadores, no només és un paradigma de virtut, sinó un exemple de sindicalisme no formal, en un moment social i polític on qualsevol vel·leïtat en aquest sentit suposava, sens dubte i com a mínim, un exercici de risc.
La petició que reproduïm tot seguit, suposa una paradoxa en reflectir com persones sense accés a la formació fan seus models de consciència de classe, i, encara més, de solidaritat reivindicativa formulada des de l'exemple d'un pragmatisme que defuig caure en l'individualisme del campi qui pugui, tan propi de situacions de crisi.
"PETICIÓN QUE FORMULA [prèviament consta que la treballadora és vídua amb una filla al seu càrrec]
Així doncs, veure sobre el paper com (amb una envejable cal·ligrafia trufada de clamoroses faltes d'ortografia) l'amanuense de torn va transcriure i donar forma a la petició d'unes dones analfabetes que signen amb l'empremta dels seus dits, alliçona.
No cal dir que la part demandada es mostra disconforme amb la sol·licitud i que la noble petició mancomunada, idèntica per a les 9 treballadores, es perd en els llimbs de les instàncies judicials i administratives.
Amb motiu de la celebració el dia 28 d'abril del Dia Internacional de la Seguretat i la Salut en el Treball, us presentem un cas que ha tingut i encara té molta repercussió en el món laboral i judicial i del qual tenim constància documental a l'Arxiu Central dels Jutjats Socials Declaratius de Barcelona.
És el cas de la greu afectació a la salut de les persones causada per la fàbrica d'uralita[1] ubicada a Cerdanyola del Vallès i, en part, a la veïna població de Ripollet.
Aquesta fàbrica es va fundar l'any 1907, amb el nom de Manufacturas Roviralta, i fins a l'any 1997 va produir material de construcció compost per ciment i fibres d'amiant, o asbest, que li donen una gran resistència mecànica alhora que una gran lleugeresa i resistència a la intempèrie.
Per aquest motiu, s'emprava com a tancament de façanes, cobertes lleugeres, etc.
A principis de la dècada dels quaranta, la fàbrica va ser adquirida pel contrabandista, polític i financer mallorquí Joan March i Ordinas, conegut també com "el banquer de Franco", i durant cinc dècades l'empresa va ser controlada per la família March.
A finals dels quaranta, l'empresa va passar a denominar-se Uralita i, amb el temps, es van instal·lar plantes de producció del grup en altres localitats: Getafe, Sant Vicent del Raspeig, Sevilla, Valladolid, entre altres.
El problema que va afectar la salut pública deriva del fet que amb una sola fibra d'amiant n'hi ha prou per desenvolupar una patologia pulmonar potencialment greu.
Encara que pot tenir un període de latència de fins a 30 anys, l'exposició a aquest material provoca asbestosi (el pulmó queda empresonat i el pacient té contínues insuficiències respiratòries), càncer de pulmó i mesoteliomes (tumors de pleura, que tenen com a única causa l'asbest), que són els més letals.
La documentació custodiada a l'Arxiu Central dels Jutjats Socials Declaratius de Barcelona reflecteix l'activitat judicial que va generar el funcionament d'aquesta fàbrica.
A causa de l'afectació de la salut de les persones que estaven a l'entorn de les fàbriques d'amiant, s'han obert processos judicials contra Uralita i altres empreses que treballaven amb aquest material, a Madrid, Sant Sebastià, i també a Catalunya.
Un expedient judicial custodiat a l'Arxiu Central conté una interpel·lació presentada per UGT al Congrés dels Diputats el mes de maig de 1981 relativa a l'absència d'una normativa que impedeixi els danys a la salut pública originats per l'amiant (asbestosi).
En l'actualitat seguim trobant casos als tribunals, com per exemple una sentència del Jutjat Social número 14 de Barcelona que condemna l'empresa Uralita a indemnitzar un antic empleat per la mort de la seva dona, com a conseqüència de l'exposició a l'amiant impregnat a la roba del seu marit, o més recentment una sentència del Tribunal Suprem de 20 de març de 2018.
[1] La paraula "uralita" emprada com a substantiu, és a dir, el material de fibrociment, ja es troba quan encara el nom de l'empresa era "Manufacturas Roviralta", per tant abans que l'empresa adoptés aquesta denominació social.