D'acord amb la Llei 2/1983, d'alta muntanya, les àrees de muntanya catalanes es caracteritzen per tenir una altitud, un pendent i un clima que limiten les activitats econòmiques, en especial les agràries; disposar de recursos que són escassos en el conjunt del territori català, com ara aigua, neu, pastures, boscos o espais naturals i tenir una baixa densitat de població en relació amb el valor mitjà de Catalunya.
Els territoris de muntanya s'agrupen en comarques de muntanya i en zones de muntanya i, en conjunt, representen el 46 % del país.
Són comarques de muntanya l'Alta Ribagorça, l'Alt Urgell, el Berguedà, la Cerdanya, la Garrotxa, el Pallars Jussà, el Pallars Sobirà, el Ripollès, el Solsonès i l'Aran.
A banda, hi ha 137 municipis, de 21 comarques diferents, que han estat delimitats i declarats zona de muntanya.
D'aquests municipis, 124 estan agrupats en cinc zones de muntanya plurimunicipals: Altiplans centrals, Montseny-Guilleries-Lluçanès, Prades-Montsant, Ports de Beseit i Montsec.
Les actuacions de la política de muntanya tenen el seu fonament en la Llei 2/1982, d'alta muntanya, i els posteriors decrets de desplegament.
D'ençà de la seva entrada en vigor, el Govern de la Generalitat de Catalunya ha desenvolupat una política activa en aquests territoris per tal de potenciar l'aprofitament sostenible del seus recursos endògens, corregir o pal·liar els seus dèficits, aconseguir un desenvolupament harmònic del territori i posar en valor les funcions que els territoris de muntanya compleixen en benefici de la societat.
El principal instrument d'aplicació de la política de muntanya són els plans comarcals de muntanya.
Aquests plans són documents de programació d'inversions adreçats a les comarques de muntanya.
El contingut mínim del pla comarcal de muntanya és establert en la Llei 2/1983 i conté, entre altres aspectes, una diagnosi de la situació socioeconòmica de la comarca, unes directrius per al seu desenvolupament, els programes d'actuació i el corresponent marc financer.
Durant la seva elaboració hi ha hagut un important procés de participació de la població, ja sigui directament mitjançant l'enquesta pública prèvia a la redacció del pla o amb la presentació d'al·legacions en el període d'informació pública del projecte de pla, o bé mitjançant els representants als consells comarcals o al Conselh Generau d'Aran, que intervenen en diverses fases d'aprovació del document.
Els primers plans comarcals de muntanya van entrar en vigor l'any 1990 i la vigència de l'última generació de plans va finalitzar el 2012.
Tal com estableix la Llei d'alta muntanya, es consideren inversions directes del pla comarcal aquelles actuacions que són responsabilitat directa dels diferents departaments de la Generalitat de Catalunya.
Les inversions complementàries són les programades per l'òrgan de la Generalitat encarregat de la política de muntanya que, hores d'ara, té atribuïdes el Departament de Territori i Sostenibilitat mitjançant la seva Direcció General de Polítiques de Muntanya y del Litoral.
Entre les inversions complementàries cal assenyalar els ajuts específics de muntanya destinats a les actuacions de dinamització territorial, de millora de camins o de neteja de les vies de titularitat municipal afectades per les nevades.
Els beneficiaris d'aquests ajuts són els consells comarcal i altres ens locals de les comarques i zones de muntanya.