projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
A la riba del riu Gaià, trobem el monestir de Santes Creus, que era el centre d'un dels dominis monàstics més extensos i influents del Regne d'Aragó.
Amb una arquitectura sòlida, seriosa i austera, l'abadia reflecteix el model canònic dels monestirs cistercencs (juntament amb Vallbona de les Monges i Poblet ).
Visitar Santes Creus és reviure un moment en què la puresa i la distància del món de les persones es van concretar en un lloc ben arrelat a la terra.
Fundat el 1160, el punt àlgid de Santes Creus es trobava entre els segles XIII i XIV, per la seva estreta relació amb la noblesa i la família reial.
Els reis, Pere el Gran i Jaume II el Just i la seva dona, Blanca d'Anjou, eren patrons del monestir i van optar per ser enterrats aquí, en dos mausoleus gòtics al costat de l'altar major.
L'estudi i restauració de les tombes reials, el 2010, va permetre que es descobrissin intactes les restes de Pere el Gran i Blanca d'Anjou, les úniques restes dels Reis i Reines de la Corona d'Aragó.
El pla fonamental del monestir va organitzar els espais segons les necessitats de la comunitat.
L'església, que es va obrir per al culte el 1225, és un exemple de la transició del romànic al gòtic.
Tot i aportar sensació de lleugeresa i grandiositat, és un temple sòlid i auster.
Contrasta amb l'esplendor del claustre, que data del segle XIV, el primer d'estil gòtic de la Corona d'Aragó.
El patrimoni català sempre ha estat un escenari privilegiat per al setè art.
Des de la col·legiata de Sant Vicenç de Cardona que apareix a la pel·lícula Campanades a Mitjanit fins al rodatge de Joc de Trons a la ciutat medieval de Girona, cineastes, publicistes, directors i productors han trobat en els espais del patrimoni les localitzacions perfectes per ambientar les seves històries.
Estàs buscant un espai de rodatge?
Vols filmar en un equipament patrimonial?
Et donem algunes idees al dossier de llocs de rodatge i a la g aleria del patrimoni filmat.
També pots consultar les imatges dels espais del patrimoni a través del nostre cercador, a Flickr o a Instagram.
I si no trobes el que busques contacta amb nosaltres i t'assessorarem.
Coneixes algun anunci o pel·lícula rodada en escenaris del patrimonial català?
Ets un gestor de patrimoni i vols que el teu espai aparegui en aquest apartat?
Feines d'excavació al Jaciment de Basturs Poble.
Museu de la Conca Dellà / Departament de Cultura.
La informació que ens proporcionen els jaciments paleontològics catalans ens permet reconstruir antics paisatges i estudiar la història de la vida.
Els jaciments de conservació excepcional, amb fossilitzacions que permeten observar detalls únics, són autèntiques finestres al passat.
És el cas de la Pedrera d'Alcover, les Pedreres de Rúbies i la Cabrua.
La presència de restes fossilitzades de dinosaures a jaciments com els de La Cañada, Mas d'Arsís, Blasi i Sant Romà d'Abella ha permès la descripció de noves especies de sauròpodes i hadrosaures.
També destaquen els ous de dinosaure trobats a Coll de Nargó, un dels conjunts més importants del món.
Als Països Catalans també s'han trobat gran quantitat de restes fòssils que han permès descriure noves especies de mamífers.
Aquest és el cas de jaciments com el Bunyol, els Casots, la Trinxera del Ferrocarril, el Castell de Barberà, Can Ponsic, el Firal i Venta del Moro.
Un punt i a part són els jaciments de Can Mata (Hostalets de Pierola) i el de Can Llobateres (Sabadell), reconeguts internacionalment per la seva excepcionalitat científica i patrimonial.
A la descripció de nous mamífers, ambdós hi sumen la descoberta de nous primats antropomorfs: Pierolapithecus catalaunicus, Anoiapithecus brevirostris i Hispanopithecus laietanus.
Trobada sardanística a la Plaça de la Catedral de Barcelona.
Com a fenomen popular i social, la festa sardanista destaca per la seva capacitat de captar públic i dansaires.
Només cal un entarimat en una plaça i una dotzena de cadires per als músics de la cobla.
En la popular dansa catalana, caracteritzada per la rotllana que formen els dansaires agafats de les mans, la música i la melodia tenen tanta importància com la coreografia, i han assolit un valor simfònic propi.
La majoria de teories coincideixen en què la sardana té el seu origen en danses gregues o preromanes, i en què el ball actual és la interpretació del contrapàs, una dansa litúrgica del segle XIX.
El gran responsable de la seva modernització i popularització va ser el músic Pep Ventura, que durant el segle XIX va modificar l'estructura de la sardana i va introduir la tenora al conjunt instrumental.
El seu caràcter identitari cal atribuir-lo al líder de la Lliga Regionalista, Francesc Cambó, que a principis del segle XX va convertir la sardana en "dansa nacional de Catalunya".
Actualment s'organitzen fins a 5.000 activitats sardanistes arreu del país entre aplecs, ballades, audicions, concerts, concursos de composició i concursos de colles.
A les Fires de Santa Llúcia s'hi pot trobar qualsevol cosa relacionada amb el Nadal.
Professionals, comerciants, artesans i ciutadans s'apleguen en fires i mercats de Catalunya cada setmana.
Són trobades que sobretot faciliten l'intercanvi comercial, però al llarg de la història també han servit per fer nous contactes, tancar pactes i fins i tot per a celebracions religioses.
La majoria dels mercats neixen a les cruïlles d'antics camins.
Rebre l'autorització reial per organitzar una fira és sinònim del creixement econòmic de ciutats i viles.
A fires com el Mercat del Ram de Vic o la Fira de la Candelera de Molins de Rei s'hi venen tot tipus de productes.
En canvi, fires com la de Santa Llúcia (Nadal) o la de Sant Ponç (herbes remaires) són temàtiques.
De fet, l' especialització en productes concrets es converteix en una eficaç eina de promoció econòmica, turística i cultural.
En són exemples la Fira de l'Avet d'Espinelves o la del Càntir a Argentona.
Les fires modernes, així com les fires culturals i artístiques (com el Mercat de Música Viva de Vic, la Mostra Fira de Teatre Infantil i Juvenil d'Igualada o la Fira d'Espectacles d'Arrel Tradicional Mediterrània de Manresa), adopten una nova imatge, però la funció es manté: la relació comercial, humana i cultural.
La primera exhibició cinematogràfica a Catalunya va tenir lloc el 5 de maig de 1895 a Barcelona.
Gairebé un segle després, el 1981, naixia la Filmoteca de Catalunya, dedicada a preservar el patrimoni fílmic i audiovisual i a la divulgació de la cultura cinematogràfica.
Actualment la Filmoteca de Catalunya compta amb un fons públic de més de 45.000 llibres, 20.000 arxius gràfics, 8.000 pel·lícules, 5.000 bandes sonores i 1.200 aparells cinematogràfics originals.
És el resultat de les tasques de conservació, restauració, catalogació, documentació i estudi del patrimoni cinematogràfic de Catalunya realitzades per aquesta institució.
Però la millor manera de conèixer la Filmoteca és a través de les exposicions, publicacions i les projeccions de pel·lícules, prop d'un miler cada any.
Després de comptar amb una primera sala de projeccions a Travessera de Gràcia i més de 20 anys ubicada a l'antic cinema Aquitània de Sarrià, el 2012 es va inaugurar la nova seu del barri del Raval.
En aquest edifici dissenyat per Josep Lluís Mateo hi ha els principals espais d'exhibició i exposició, la biblioteca i una llibreria especialitzada.
L'altre equipament principal de la Filmoteca és el Centre de Conservació i Restauració.
Ubicat al Parc Audiovisual de Catalunya, a Terrassa, s'hi conserven els fons i col·leccions fílmiques.
- Cada cap de setmana s'ofereixen sessions per apropar el cinema a infants i famílies.
- La Filmoteca també difon el patrimoni cinematogràfic fora de Barcelona amb sessions arreu de Catalunya.
- S'organitzen exposicions temporals i temàtiques per difondre el patrimoni cinematogràfic.
- La Filmoteca a les escoles és el servei educatiu disponible per a alumnes i professorat.
Aquesta visita virtual a les instal·lacions de l'edifici del Raval et permet fer un recorregut pels seus espais més importants.
Des del primitiu daguerreotip fins als actuals suports i canals de distribució, la fotografia catalana ha estat protagonista d'una revolució de poc menys de dos segles.
Mesos després d'aparèixer el daguerreotip a França (1839), Ramon Alabern es converteix en el primer català en fer fotografies amb aquest nou invent.
Poc després, fotògrafs com José Martínez Sánchez o Juan Martí seran testimonis de la Revolució Industrial.
A finals del segle XIX apareixen els primers fotògrafs artístics catalans (Joan Vilatobà, Miquel Renom o Pere Casas Abarca), propers al Simbolisme i l' Impressionisme, mentre que la segona generació segueix el Pictorialisme (Joaquim Pla i Claudi Carbonell).
L'Avantguardisme també arriba a la fotografia catalana, i el treball de professionals com Josep Sala, Pere Català Pic o Gabriel Casas suposa una revolució artística i tècnica.
No és fins la dècada dels cinquanta que ressorgeix la tradició de la fotografia documental.
Una nova generació (Francesc Català Roca, Ramon Masats, Xavier Miserachs, Oriol Maspons, Joan Colom, Leopoldo Pomés, Colita o Eugeni Forcano) mostrarà la realitat de manera crítica i irònica.
Als setanta i vuitanta augmenta la difusió i prestigi cultural de la fotografia, que finalment entra als museus.
Amb l'arribada de l'era digital se'n democratitza encara més l'ús.
Part de l'exposició permanent del Museu.
El Museu del Cinema de Girona neix a partir de l'excepcional col·lecció d'objectes relacionats amb el món del precinema i del cinema de Tomàs Mallol formada per 8.000 objectes, 10.000 documents (fotografies, cartells, gravats, dibuixos i pintures), 800 films i 700 llibres i revistes.
Es va inaugurar el 1998, convertint-se en el primer museu d'aquestes característiques de l'Estat espanyol i un dels pocs existents a escala europea.
Entrar al Museu del Cinema és començar un procés de descoberta.
I és que l'exposició permanent té en l'espectador el seu punt de mira.
Al llarg de la història, l'home ha estat fascinat per les imatges en moviment, des de les primitives ombres xineses fins als primers anys de cinema.
Aquest procés de descoberta està dividit en 10 apartats més un audiovisual que serveix de pròleg de l'exposició i un epíleg que fa referència al cinema amateur i el cinema infantil.
El discurs principal finalitza als anys 30, amb l'arribada de les primeres televisions.
Així, es pot entendre de manera didàctica i amena com funcionaven les llanternes màgiques, caixes òptiques, càmeres obscures, cronofotografies, aparells per donar moviment a les primeres imatges (fenaquistoscopis, zoòtrops...), projectors...
Fins i tot està permès deixar-se enganyar per diverses il·lusions òptiques, que demostren que, ja des de ben antic, el més important és sorprendre.
- L'agenda inclou activitats familiars i cursos de cinema.
- El servei educatiu permet potenciar la vessant didàctica de la visita.
- El museu fomenta la recerca en l'art i la tècnica del cinema a través del seu Institut d'Estudis.
Museu del Cinema-Col·lecció Tomàs Mallol
Aquest és part del material que trobaràs exposat en el Museu del Cinema de Girona
L'ou com balla és una de les tradicions lligades al Corpus Christi.
En plena edat mitjana, el poble compagina les pràctiques cristianes amb rituals d'origen pagà.
Com a reacció, neix la festivitat del Corpus Christi, una nova celebració en honor al Santíssim Sagrament que amb el temps perdrà gran part del caràcter religiós i es convertirà en un esdeveniment social i festiu.
Les primeres celebracions del Corpus a Catalunya són les de Barcelona (1320), Manresa (1322), Vic (1330), Tortosa (1330), Solsona (1331) i Bagà (1333).
La festa gira al voltant de la processó, la desfilada triomfal del Santíssim Sagrament pels carrers i places de les viles i ciutats.
La jerarquia i el protocol, vitals en l'organització del Corpus institucional, conviuen des del principi amb els entremesos.
Aquestes cristianitzacions d'elements pagans busquen moralitzar i educar els qui observen el seguici, però finalment el caràcter lúdic s'imposa a l'alliçonador.
Això facilita l'aparició de les "bullícies" del Santíssim Sagrament, origen de la Patum de Berga.
Altres elements característics del Corpus són l' Ou com Balla, un ou buit que s'eleva com per art de màgia al brollador d'aigua d'una font, i les catifes de flors, obres d'art efímeres que són trepitjades per la processó i que perviuen a municipis com Sitges, Arbúcies o la Garriga.
Confrares amb el capirot i el ciri a la processó de Divendres Sant.
La tradició cristiana de la Passió es converteix en una representació teatral de carrer en aquesta població del Baix Empordà.
La Processó de Verges té més de 300 anys d'història i se celebra cada Dijous Sant.
El misteri que es representa es basa en un llibre en vers de fra Antoni de Sant Jeroni de 1773 que adapta el drama de les darreres hores de Jesucrist.
La teatralització de la processó permetia trencar la barrera del llatí eclesiàstic i facilitava l'adoctrinament amb un llenguatge més proper.
La processó arrenca des de l'església a les 12 de la nit.
Durant el recorregut pels carrers del poble, i sota l'única llum de les torxes enceses, es representen les escenes de la Passió.
Tothom espera el moment en què s'interpreta la Dansa de la Mort.
En aquesta representació macabra i ancestral d'origen medieval cinc esquelets col·locats en forma de creu salten i ballen al so d'un tabal.
Verges és l'única població catalana que conserva aquesta escenificació, i per aquesta raó la Processó de Verges va ser declarada Festa tradicional d'interès nacional el 1983.
Sigues testimoni de l'única Dansa de la Mort que encara es representa a Catalunya.
Els quatre esquelets dansen acompanyats del tabal i creen un dels moments més solemnes i inquietants de la processó
Vista de l'exterior de la fàbrica Casaramona, seu del CaixaForum.
Pati interior de la seu del CaixaForum, la fàbrica Casaramona.
El CaixaForum s'ubica a l'antiga fàbrica tèxtil Casaramona de Montjuïc, especialitzada en la confecció de mantes i tovalloles.
Aquest edifici projectat per Josep Puig i Cadafalch és un singular exemple de l' arquitectura modernista industrial catalana de principis del segle XX.
Es tracta d'un conjunt de naus d'una sola planta, una construcció horitzontal per facilitar el trasllat de mercaderies mitjançant un sistema de carrers interns que alhora també servia de tallafocs.
L'edifici va ser adquirit per l' Obra Social "la Caixa" l'any 1963.
El 2002, després d'una reforma de restauració i ampliació, es va convertir en un equipament cultural per a Barcelona.
La seva oferta social, cultural i educativa inclou una programació permanent d'activitats com conferències, projeccions de cinema, espectacles, concerts i activitats familiars.
A més, una quarta part dels 12.000 m2 totals de l'equipament està ocupada per exposicions d'art antic, modern i contemporani.També compta amb un destacat fons documental i artístic de media art.
- Una àmplia programació que inclou cinema, concerts, visites guiades a les exposicions... atrau tan al públic general com a les famílies.
- Disposa d'un programa educatiu.
- Durant l'estiu s'organitzen activitats festives i a l'aire lliure.
Vols veure tot el que t'ofereix aquest centre cultural?
Escena de la Passió d'Olesa de Montserrat.
La Passió d'Olesa de Montserrat, una de les més conegudes i grans de Catalunya juntament amb la d' Esparraguera, té un origen eminentment religiós: l' Arxiu Parroquial d'Olesa conserva el document més antic que en fa referència, un inventari del 1530.
Però des dels seus inicis aquest espectacle teatral sempre ha tingut un caràcter urbà, cívic i popular.
És per això que en diferents etapes l'Església va intentar controlar-lo, primer traslladant la representació dins del temple, i posteriorment prohibint-lo.
Finalment, a partir de 1847 l'espectacle es va representar en diferents escenaris (el Teatre Principal, el Teatre del Círcol, el Teatre Olesa i el Gran Teatre de la Passió ), amb l'única pausa que va suposar la Guerra Civil.
Actualment, i des del 1987, el modern Teatre de la Passió d'Olesa, de grans dimensions, és l'escenari de les representacions.
Centenars d'olesans, inclosos prop de 500 figurants, participen desinteressadament cada any en la representació teatral de la Passió, que sol tenir lloc els caps de setmana de març i abril.
El 1996 es va aconseguir el rècord mundial en reunir simultàniament 729 actors en escena.
S'organitzen visites guiades i tallers per a grups després de les representacions per conèixer tots els secrets del muntatge.
Coneix la història de l'edifici i dels darrers 25 anys d'aquesta representació multitudinària
Façana del Teatre Nacional de Catalunya.
La cultura catalana no es pot entendre sense els grans equipaments de Barcelona.
El Palau de la Música, obra de Lluís Domènech i Montaner i Patrimoni de la Humanitat per la Unesco, és molt més que una refinada mostra de l'arquitectura modernista.
Testimoni d'episodis claus de la història catalana, s'ha convertit en referent per als catalans.
Compartint protagonisme com a símbol de la cultura catalana hi ha el Gran Teatre del Liceu.
Construït el 1847 i lligat des dels inicis a la burgesia barcelonina, aquest edifici ha sobreviscut a dos episodis catastròfics: una bomba anarquista l'any 1893 i un incendi el 1994.
Entre els equipaments contemporanis vinculats a les arts escèniques destaquen el Teatre Nacional de Catalunya, el Teatre Lliure i el Mercat de les Flors.
En l'àmbit musical la referència més enllà del Palau de la Música i el Liceu és L'Auditori de Barcelona.
Pel que fa a l'art, les principals institucions són el Museu Nacional d'Art de Catalunya (MNAC), que ofereix una perspectiva global i històrica de l'art català, i el Museu d'Art Contemporani de Barcelona (MACBA), aparador de l'art més actual.
Façana del Teatre de la Passió, on es representa La Passió d'Esparraguera.
La Passió d'Esparraguera és un grandiós espectacle teatral capaç de transmetre a prop de 15.000 espectadors cada any l'essència d'uns personatges amb dos mil anys d'història.
Comparteix amb la d' Olesa de Montserrat l'honor de ser una de les Passions més importants de Catalunya.
Aquesta representació és possible gràcies a la mobilització de tot el poble d'Esparraguera.
Hi participen una gran quantitat d'actors i figurants, més els qui treballen entre bambolines i els membres de l'orquestra i la coral.
En total, prop d'un miler de persones ocupen el Teatre de la Passió, l'escenari d'aquest espectacle des del 1969.
El resultat de tot aquest esforç és una desena de representacions que destaquen per la seva complexitat dramàtica i tècnica, amb ràpids canvis escenogràfics i efectes especials.
Les primeres notícies de la representació de la Passió a Esparreguera són de principis de segle XVII.
És una evolució teatral dels misteris, representacions dramàtiques d'origen medieval.
Amb tot, la versió actual de la Passió d'Esparreguera és la que escriu el poeta local Ramon Torruella el 1960, mentre que la música original és de Josep Borràs.
L'estructura s'ha mantingut, amb 4 actes i fins a 35 quadres.
Fes una immersió en la vida, mort i resurrecció de Jesús en aquesta representació de gran complexitat dramàtica i tècnica que mobilitza tot el poble d'Esparraguera.
Teatre La Passió d'Esparreguera
Vista del Castell de la Geltrú, seu de l'Arxiu Comarcal del Garraf.
La Xarxa d'Arxius Comarcals (XAC) està integrada d'arxius d'àmbit comarcal que treballen per assegurar els principis de procedència i territorialitat en el tractament i accés als documents.
Cadascun dels 41 arxius de la xarxa és responsable d'organitzar, preservar, difondre i facilitar l'accés a la documentació i el patrimoni documental de la seva comarca, i alhora col·labora amb les diverses administracions públiques.
Així, també són els encarregats de custodiar la documentació dels ajuntaments de menys de 10.000 habitants, els protocols notarials de més de 100 anys, la documentació de l'administració de justícia, els registres públics de l'estat, i qualsevol altre documentació d'interès històric o cultural de l'àmbit comarcal.
Des del 1981 els tres arxius provincials (Girona, Lleida, Tarragona) també formen part de la Xarxa d'Arxius Comarcals de la Generalitat.
Espectacle al carrer a Tàrrega.
Sense oblidar el seu vincle amb les festes tradicionals i populars, la Fira de Teatre al Carrer de Tàrrega ha esdevingut un referent pel seu compromís amb la innovació escènica i la qualitat, i és avui un dels més destacats mercats europeus de les arts escèniques.
L'èxit de l'espectacle de carrer que la companyia Comediants va organitzar el 1980 va ser la llavor de la Fira del Teatre al Carrer de Tàrrega, convertida només un any després en un esdeveniment anual.
Per a l'historiador i crític teatral Xavier Fàbregas, un dels ideòlegs del projecte, calia recuperar el carrer com a espai per a activitats creatives i alhora renovar les festes populars i tradicionals.
Per això als inicis predominaven espectacles directament vinculats a la cultura popular.
Amb la creació del Patronat Fundació Públic Municipal i l'àrea de programadors, i l'encàrrec de direcció artística a professionals de les arts escèniques, la Fira del Teatre al Carrer de Tàrrega va anar-se professionalitzant fins a convertint-se en un mercat de venta i contractació nacional i internacional d' espectacles teatrals catalans.
Des de sempre ha destacat per la incorporació de noves tendències i tècniques i llenguatges escènics cada cop més visuals i contemporanis.
Fundada el 1981, és un gran aparador de l'actualitat escènica, amb interès especial en les arts de carrer, els espectacles visuals i els no-convencionals.
Edifici de l'Arxiu, construït l'any 1995 amb els sistemes de seguretat i conservació més moderns.
Des d'un manuscrit del segle X, a les Actes del Consell de Govern de la Generalitat republicana, passant pels arxius i fons personals de noms il·lustres de la societat catalana dels segles XIX i XX com Francesc Macià, Prat de la Riba, Eugeni d'Ors o Carles Riba.
Des del 1980 l' Arxiu Nacional de Catalunya (ANC) és la institució encarregada d'aplegar, conservar i difondre el patrimoni documental del país.
Com a arxiu general de l'administració, l'ANC ingressa, recupera i gestiona la documentació que genera l'acció política i administrativa de la Generalitat de Catalunya.
Com a arxiu històric nacional, es dedica a la recuperació de la documentació clau per al coneixement del nostre passat.
A banda dels arxius procedents d'administracions, d'associacions i fundacions i de l'Església, en els seus més de 900 fons i col·leccions documentals destaquen especialment els fons personals i les col·leccions de manuscrits, pergamins i impresos.
La història de l'Arxiu Nacional de Catalunya s'inicia el 1936, durant la República, i es reprèn amb el final de la dictadura franquista.
L'actual seu de Sant Cugat és un modern edifici que disposa de les darreres tecnologies per a garantir la millor conservació dels documents.
- Disposa d'un servei didàctic amb recursos i activitats com visites i tallers.
Extracte de la sentència que va condemnar a mort al President Lluís Companys.
Per a conèixer la memòria històrica del país resulta clau la conservació del patrimoni documental.
A Catalunya, 330 arxius són els encarregats de preservar i difondre aquest valuós testimoni personal, legal i institucional.
Tant si són de titularitat pública (local, comarcal, provincial o nacional), com si pertanyen a entitats oficials (universitats, col·legis professionals...) o entitats privades (associacions, fundacions...), en tots aquests arxius s'hi pot trobar documentació molt diversa: textual, audiovisual, cartogràfica i electrònica.
El Sistema d'Arxius de Catalunya (SAC) és l'òrgan que vetlla per unes normes i procediments comuns per a la gestió i protecció del patrimoni documental de Catalunya.
En formen part, entre d'altres, els arxius de la Generalitat, el de la Corona d'Aragó, els arxius de municipis de més de 10.000 habitants, els de les diputacions provincials, els arxius de les universitats i els diocesans i eclesiàstics.