La Comissió Jurídica Assessora, reunida el 28 de juliol de 2020, amb la presidència del Sr.
Sonia Ramos i González, ha aprovat el Dictamen següent:
El 10 de juny de 2014, un representant de la Sra.
A va formular una reclamació de responsabilitat patrimonial contra el Servei Català de la Salut (CatSalut), quantificada en 322.703,12 euros, per l'assistència sanitària prestada un hospital, i que atribueix a un retard en la derivació al Servei de Cirurgia Vascular.
La reclamant considera que l'amputació supracondília de les dues cames que presenta en l'actualitat és conseqüència de la mala praxi durant la seva estada hospitalària.
Afirma que, malgrat la patologia d'esclerosi múltiple que patia, en l'assistència sanitària prestada l'11 d'agost de 2013, arran d'un episodi de desorientació i dispnea amb dolor a la cama esquerra, abdominal i als braços, no la van derivar al Servei de Cirurgia Vascular, i presenta en l'actualitat una incapacitat permanent total.
Per ofici d'11 de juliol de 2014, es va comunicar a la part reclamant l'inici del procediment, el termini màxim de resolució, així com els efectes de la manca de resolució expressa, i li van atorgar un termini per a esmenar algunes mancances de la reclamació.
Consta en l'expedient que l'1 d'agost següent es va donar resposta al requeriment.
El mateix 11 de juliol de 2014, la lletrada instructora va participar la reclamació a la companyia asseguradora de l'Administració.
El 16 de setembre de 2014, l'òrgan instructor va sol·licitar una còpia de la història clínica de la pacient a l'Hospital B i a l'Hospital C, així com un informe sobre l'assistència prestada.
Figura incorporada a l'expedient la documentació tramesa pels centres sanitaris.
Consta en l'expedient que, el 20 d'octubre de 2014, es va sol·licitar a la Sub-direcció General d'Avaluacions Mèdiques (ICAM) que emetés un informe mèdic valoratiu sobre l'assistència mèdica prestada a la pacient.
Es va informar els interessats en el procediment de la petició, amb indicació que aquest restava suspès fins que no s'emetés l'informe.
El 17 d'abril de 2015, l'ICAM va emetre l'informe mèdic valoratiu, en què considerava que l'atenció prestada a la pacient es va ajustar a la normopraxi assistencial.
Mitjançant oficis de 9 de juny de 2015, es va comunicar a totes les parts interessades que s'obria el tràmit de vista i d'audiència de l'expedient i que s'aixecava la suspensió del termini màxim per a resoldre el procediment.
El 30 de juny de 2015, la part reclamant es va personar a les dependències del CatSalut i va obtenir còpia dels documents que va sol·licitar.
El 10 de juliol següent va presentar un escrit en què demanava una ampliació de cinc dies per a presentar-hi al·legacions.
No consta en l'expedient tramès que l'òrgan instructor donés resposta al requeriment, però tampoc no consten incorporades al·legacions per part de la reclamant.
El 20 de maig de 2020, el cap de l'Assessoria Jurídica del CatSalut va proposar desestimar la reclamació, en considerar que, d'acord amb l'informe de l'ICAM, l'assistència sanitària va ser ajustada a la lex artis.
El 25 de juny de 2020, va tenir entrada en aquest òrgan consultiu la petició de dictamen formulada per la consellera de Salut.
En la sessió de 2 de juliol de 2020, el Ple de la Comissió va admetre a tràmit la petició i en va designar ponent.
I. Objecte del Dictamen i intervenció de la Comissió Jurídica Assessora
L'objecte del Dictamen és la reclamació de responsabilitat patrimonial instada per la Sra.
A per l'assistència sanitària prestada a l'Hospital B, per un presumpte retard en la derivació al Servei de Cirurgia Vascular.
La intervenció d'aquest òrgan consultiu té lloc amb caràcter preceptiu, d'acord amb el que estableixen l'article 8.3.a) de la Llei 5/2005, de 2 de maig, de la Comissió Jurídica Assessora, i l'article 86 de la Llei 26/2010, de 3 d'agost, de règim jurídic i de procediment de les administracions públiques de Catalunya, respecte de les reclamacions de responsabilitat patrimonial la quantia de les quals sigui igual o superior als 50.000 euros mínims preceptius.
Aquest és el cas que s'examina, atès que es quantifiquen els danys en 322.703,12 euros.
Normativa aplicable i règim jurídic de la responsabilitat patrimonial de l'Administració sanitària
El règim jurídic de la responsabilitat patrimonial de l'Administració pública es regula en l'actualitat en el capítol IV del títol preliminar de la Llei 40/2015, d'1 d'octubre, de règim jurídic del sector públic; en la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques (LPAC), i en el títol VI de la Llei 26/2010, de 3 d'agost.
Cal tenir en compte, tanmateix, que el procediment de responsabilitat que ara s'examina es va iniciar el 10 de juny de 2014, quan encara eren vigents la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú (LRJPAC), i el Reial decret 429/1993, de 26 de març, que aprova el Reglament dels procediments de les administracions públiques en matèria de responsabilitat patrimonial (RPRP).
En aquest sentit, cal tenir en compte la disposició transitòria tercera de l'LPAC, que estableix que "Als procediments ja iniciats abans de l'entrada en vigor de la Llei, aquesta no els és aplicable, i es regeixen per la normativa anterior".
Per tant, en el present cas és d'aplicació l'LRJPAC –tant pel que fa als pressupòsits de la responsabilitat patrimonial com pel que fa al seu procediment–, així com l'RPRP i la Llei 26/2010.
D'acord amb els articles 139 i següents de l'LRJPAC, els ciutadans tenen dret a ser indemnitzats per les administracions públiques de Catalunya de tota lesió que pateixin en qualsevol de llurs béns i drets, sempre que sigui conseqüència del funcionament normal o anormal dels serveis públics, excepte en els casos de força major o de danys que tinguin el deure jurídic de suportar.
Els requisits que hi han de concórrer perquè la petició prosperi i la persona perjudicada tingui dret a ser indemnitzada són: a) que existeixi un dany efectiu, avaluable econòmicament i individualitzat en relació amb una persona o un grup de persones; b) que la lesió sigui conseqüència del funcionament normal o anormal del servei públic; c) que no hi hagi intervingut força major, i d) que el dany sigui antijurídic, en el sentit que qui el pateixi no tingui el deure de suportar-lo.
La responsabilitat patrimonial de l'Administració es configura com una responsabilitat objectiva o pel resultat.
Ara bé, quan es predica de casos que deriven de l'assistència sanitària dispensada, com el que ara és objecte de dictamen, aquesta responsabilitat gaudeix d'uns elements que són propis i específics d'aquest àmbit.
En aquest sentit, convé recordar que l'obligació de l'Administració prestadora del servei sanitari, d'acord amb una doctrina jurisprudencial consolidada i amb nombrosos dictàmens d'aquest alt òrgan consultiu (dictàmens 290/2017, 133/2018, 196/2018, 212/2018, 243/2018 i 20/2019, entre molts d'altres), no consisteix a obtenir un resultat –curació del malalt–, sinó a utilitzar tots els mitjans possibles per tal d'assolir-lo, aplicant-hi totes les cures i tècniques adreçades al guariment.
Segons la doctrina exposada, les obligacions assumides pels facultatius i, en general, pel personal sanitari es poden sintetitzar en l'obligació de proporcionar tots els mitjans que requereix el cas d'acord amb l'estat dels coneixements de la ciència o de la tècnica existents en el moment de la producció dels danys, tenint en compte el principi de la lex artis ad hoc, com a principi que regeix en aquesta matèria, en consideració amb el cas concret en què es produeix la intervenció mèdica i les circumstàncies en què aquesta es desenvolupa.
En aquest sentit, el caràcter antijurídic del dany patit pel pacient dependrà del fet que es pugui constatar una mala praxi professional, entesa com la comissió d'errors o la utilització de mètodes incorrectes atès l'estat de la ciència i de la tècnica mèdiques en el moment dels fets o l'omissió de tractaments o precaucions aconsellables, segons les circumstàncies de cada cas.
Legitimació activa i competència per a resoldre
La reclamant té legitimació activa per a interposar aquesta reclamació perquè és la pacient destinatària de l'assistència sanitària la correcció de la qual es qüestiona, i sol·licita una indemnització pels danys físics que pateix –amputació de les dues cames–.
Presenta la reclamació un advocat en nom de la víctima, i consta l'acreditació de la representació mitjançant una còpia dels poders notarials efectuats, de conformitat amb el que exigeix l'article 32.3 de l'LRJPAC, aplicable al cas.
La competència per a conèixer de la reclamació correspon al CatSalut, atès que el centre respecte del qual es discuteix l'assistència sanitària prestada al pacient, l'Hospital B, pertany al Sistema sanitari integral d'utilització pública de Catalunya –SISCAT–.
Atenent l'anterior, la competència per a resoldre la reclamació correspon al director del CatSalut, d'acord amb el que disposa l'article 60.2 de la Llei 15/1990, de 9 de juliol, d'ordenació sanitària de Catalunya, modificada per la Llei 11/1995, de 29 de setembre.
En relació amb la temporalitat de l'exercici de la pretensió, d'acord amb el que preveu l'article 142.5 de l'LRJPAC, el dret a reclamar prescriu al cap d'un any d'haver-se produït el fet o l'acte que motivi la indemnització, o de manifestar-se'n l'efecte lesiu.
En el cas objecte de dictamen, la reclamació es va presentar el 10 de juny de 2014 pels danys derivats d'una amputació de les dues extremitats inferiors, la darrera de les quals es va produir el 22 d'octubre de 2013.
La pacient va ser donada d'alta hospitalària el 4 de novembre següent.
Per tant, prenent com a dies a quo l'alta hospitalària de la pacient, moment en què estaven estabilitzades les seqüeles per les quals reclama, la reclamació s'ha de considerar temporània.
Quant a la conformació de l'expedient, els documents que l'integren estan ordenats cronològicament, paginats i precedits de l'índex corresponent.
La Comissió, en els dictàmens 151/2018, 175/2018, 311/2018 i 11/2019, entre d'altres, ha recordat la importància del requisit de la foliació previst en la llei de procediment administratiu aplicable.
En concret, en el Dictamen 311/2018 ha assenyalat que l'article 70 de l'LPAC, a més de donar una noció d'expedient administratiu, disposa que, quan l'expedient electrònic hagi de ser remès a un altre òrgan o administració, aquesta remissió s'ha de fer d'acord amb el que preveuen l'Esquema Nacional d'Interoperabilitat i les normes tècniques d'interoperabilitat corresponents, i s'ha d'enviar complet, foliat, autentificat i acompanyat d'un índex, així mateix autentificat, dels documents que contingui.
En aquest mateix Dictamen, la Comissió assenyala que l'Administració, en la mesura de les disponibilitats tècniques existents, i en el procés d'implementació de l'expedient electrònic, ha de remetre a aquesta Comissió l'expedient indexat i foliat d'acord amb les "Normes Tècniques d'Interoperabilitat" esmentades, per tal que garanteixi els principis d'integritat i immutabilitat de l'expedient.
La tramitació del procediment s'ha ajustat, en termes generals, a les previsions legals referides, tret de l'existència de dilacions injustificades, atès que la reclamació es va presentar el 10 de juny 2014 i la petició de dictamen a aquest òrgan consultiu no s'ha produït fins al 25 de juny de 2020.
Aquestes dilacions obeeixen al retard en l'emissió de la proposta de resolució, pràcticament cinc anys després de la presentació d'un escrit per part de la reclamant en el decurs del tràmit d'audiència.
És necessari recordar que, segons reiterada doctrina d'aquest alt òrgan consultiu, les dilacions en el procediment no s'avenen amb el dret dels ciutadans a una bona administració.
Aquest dret es reconeix en l'article 22 de la Llei 26/2010, que, entre altres, inclou el d'obtenir una resolució expressa i una notificació dins del termini establert legalment (dictàmens 74/2016, 317/2017, 65/2018 i 88/2019, entre d'altres).
Tal com ha assenyalat la Comissió en els dictàmens 129/2016 i 399/2019, i en termes similars en els dictàmens 317/2016, 220/2017 i 189/2019, "La projecció d'aquest dret ha arribat també a la jurisprudència en l'àmbit de la Unió europea [...] i també en el dret intern.
Així, n'és bona mostra, entre d'altres, la Sentència de 3 de juliol de 2007 del Tribunal Suprem.
En relació amb el procediment que ha de seguir l'Administració en l'adopció de les seves decisions, s'ha dit que el dret de protecció jurídica en les relacions amb les administracions públiques, que es reflecteix en el dret a una bona administració, imposa que l'assumpte sigui tractat imparcialment i equitativament, però també que, atenent les circumstàncies del cas, ho sigui dins d'un termini raonable, interpretació que escau derivar de l'article 41 de la Carta dels drets fonamentals de la Unió Europea, de 7 de desembre de 2000.
Així, doncs, escau recordar que, actualment, a les administracions públiques, més enllà d'exercir les seves funcions d'acord amb allò que disposen les normes i respectant els drets i interessos legítims dels ciutadans, els demanen que ho facin amb qualitat, a un cost raonable, però també amb diligència".
Pel que fa a la instrucció, un cop rebut l'escrit inicial, es va admetre a tràmit la reclamació i es va requerir que s'incorporés a l'expedient una autorització per a sol·licitar la història clínica de la pacient i una còpia d'un document acreditatiu de la seva identitat, requeriment que la reclamant va atendre.
També es va participar la reclamació a la companyia d'assegurances de l'Administració.
Consta en l'expedient que l'entitat que gestiona l'hospital esmentat, va dirigir un escrit a l'Administració instructora perquè se la considerés part interessada en aquest procediment.
A continuació, l'òrgan instructor va demanar, i s'ha incorporat a l'expedient, la història clínica dels dos centres hospitalaris on va rebre assistència la reclamant, i també l'informe de l'ICAM.
Es va atorgar el tràmit de vista i d'audiència de l'expedient a la reclamant, a l'Hospital B i a l'entitat asseguradora de l'Administració, sense que consti en l'expedient que hi presentés al·legacions.
La Comissió ha assenyalat en diverses ocasions que l'atorgament d'audiència a l'asseguradora s'ajusta al que preveu l'article 22 de la Llei 26/2010, de 3 d'agost, és a dir, el dret dels ciutadans a una bona administració, i a l'obligació de donar audiència a tots els interessats, establerta en l'article 82 de l'LPAC (dictàmens 70/2010, 37/2011, 228/2012, 278/2017, 41/2018, 120/2018 i 84/2019, entre d'altres).
S'observa que en el decurs del tràmit d'audiència la part reclamant va sol·licitar l'ampliació del termini per a presentar-hi al·legacions per cinc dies, sol·licitud que no consta que tingués resposta de l'instructor, sense que hi figuri la incorporació d'al·legacions.
Malgrat que l'òrgan instructor no li va donar resposta –actuació que no s'ajustaria al principi de bona administració–, no s'ha situat a la part reclamant en una posició d'indefensió, atès el llarg termini transcorregut entre aquest escrit de petició d'ampliació del termini i l'emissió de la proposta de resolució.
Clou l'expedient la proposta de resolució de l'òrgan instructor, en el sentit de considerar procedent desestimar la reclamació, en què s'inclou, tal com aquesta Comissió demana, una valoració subsidiària dels danys al·legats, per al supòsit que es dictamini sobre la reclamació en sentit favorable (entre d'altres, dictàmens 90/2019, 160/2019 i 8/2020).
Finalment, es va trametre tot l'expedient a la Comissió Jurídica Assessora perquè n'emetés el dictamen preceptiu.
Ateses les dilacions en la tramitació del procediment, s'ha excedit a bastament el termini per a resoldre i notificar de sis mesos, per bé que l'Administració continua estant obligada a dictar la resolució expressa que posi fi al procediment i a notificar-la (art. 21.1 de l'LPAC), sense vinculació al sentit negatiu del silenci (art. 24.3.b) de l'LPAC).
La pacient havia estat diagnosticada l'any 2008 d'esclerosi múltiple i presentava, per raó d'aquesta malaltia, una important limitació de mobilitat, amb desplaçament en cadira de rodes.
Al juliol de 2013, va consultar el metge de capçalera per nafres al peu esquerre d'aspecte sobreinfectat.
Li va indicar tractament amb antibiòtic durant una setmana.
L'evolució va ser dolenta i es va seguir fent cures al CAP.
Es va sol·licitar un cultiu de la zona, es va indicar un nou antibiòtic i es va continuant fent cures de les nafres.
L'11 d'agost de 2013, va ingressar a l'Hospital B per un quadre de desorientació i dispnea, amb dolor abdominal, als membres inferiors i als braços.
A l'ingrés presentava un empitjorament progressiu de la saturació d'oxigen i dificultat respiratòria i la van mantenir ingressada fins al 22 d'agost següent.
Els diagnòstics van ser d'hiponatrèmia (pèrdua de sodi), broncopatia crònica, infecció urinària, nafres per pressió (l'una al peu infectat i una altra al sacre).
Consta que durant l'ingrés es van fer valoracions i cures de les nafres (la nafra del peu presentava teixit esfacelat i la nafra del sacre va anar presentant millor aspecte amb les cures).
Donada la millora clínica, li van donar l'alta hospitalària el dia 22 d'agost, amb informació sobre les cures diàries de les nafres, segons consells d'Infermeria, i es va sol·licitar assistència del servei de PADES –Programa d'atenció domiciliària i equips de suport–.
També li van suspendre certa medicació.
Des del 22 d'agost fins al 24 de setembre de 2013 va seguir tractament al seu CAP, a Consultes Externes de l'Hospital B i també va ser assistida pel servei PADES a domicili.
El 12 de setembre de 2013, es van sol·licitar nous cultius atès que li havia aparegut una placa necròtica al peu esquerre, i es va iniciar nou tractament antibiòtic.
El 20 de setembre de 2013, va acudir a Consultes Externes, i es va anotar en el curs clínic que la pacient presentava quatre nafres al peu esquerre i sol·licitava valoració i una nova tipologia de cures.
El metge va valorar que una de les nafres tenia força mal aspecte i presentava placa necròtica.
Després de ser visitada pel Servei de Cirurgia Vascular de l'hospital, es va decidir ingressar-la per a cures i administració intravenosa d'antibiòtics per evolució tòrpida de les úlceres al peu esquerre de naturalesa isquèmica, i edema en ambdues extremitats inferiors infrageniculars.
El 24 de setembre va ingressar a l'hospital, des d'on es va tramitar una consulta al Servei de Cirurgia Vascular de l'Hospital C per a valoració de tractament vascular.
La pacient va ser portada en ambulància per a la visita.
En arribar a l'hospital presentava febre alta i leucocitosi.
En l'exploració física va cridar l'atenció una úlcera necròtica del peu esquerre amb edema generalitzat i fòvea, sense signes de fluctuació i col·leccions clares.
Valorada pel Servei de Cirurgia Vascular, es va fer l'orientació diagnòstica següent: pacient amb síndrome isquèmica vascular en grau IV d'extremitats inferiors, amb lesions seques ben delimitades, no exsudatives ni purulentes.
Es va valorar que les lesions als peus no eren un clar focus infecciós que justifiqués actualment la sèpsia que presentava la pacient.
Sobre la isquèmia crònica, es va considerar que, per la patologia de base, la pacient no era candidata a un estudi/tractament vascular.
Es va suggerir tractament antibiòtic d'ampli espectre, calia descartar compromís ossi del peu i altres focus infecciosos i valorar la necessitat de desbridament quirúrgic o fins i tot l'amputació segons l'evolució.
Durant l'estada a Urgències de l'Hospital C es va iniciar cobertura antibiòtica.
Malgrat això, la pacient va evolucionar cap a la inestabilitat hemodinàmica.
Donada la mala evolució clínica, van ingressar-la a la Unitat de Cures Intensives, on es va poder estabilitzar.
L'orientació diagnòstica va ser de xoc sèptic sense focus.
En l'informe d'alta consta la valoració següent: "pacient amb isquèmia crònica no vascularitzable i lesions seques i controlades, que no es considera indicació d'amputació en aquests moments tot i que recomanem amputació supracondília si mal control de dolor o altres complicacions infeccioses."
El 30 de setembre va tornar a ingressar a l'Hospital B.
En l'anotació del curs clínic d'1 d'octubre es fa constar: "[...] dolor mal controlat.
Presenta úlceres a les extremitats inferiors isquèmiques.
Al primer dit del peu esquerre presenta zona necròtica.
Flictenes del peu-cama dreta molt exsudatives.
Després de signar el consentiment informat, el dia 2 d'octubre de 2013 va ser intervinguda per a practicar una amputació supracondília de l'extremitat inferior esquerra.
Un cop estabilitzada la pacient, es va valorar l'evolució tòrpida de les nafres a l'extremitat inferior dreta, amb molt dolor i desestabilització generalitzada de la pacient, per la qual cosa es va decidir, d'acord amb ella, amputar l'extremitat inferior dreta.
El dia 22 d'octubre de 2013, li van practicar una amputació supracondília d'aquesta extremitat.
D'acord amb la pacient, es va decidir l'alta a domicili el dia 4 de novembre de 2013 i va seguir control al servei de PADES.
La reclamant al·lega en essència que la falta de derivació al Servei de Cirurgia Vascular en primera instància li ha agreujat la malaltia, i ha provocat que finalment s'hagi procedit a l'amputació supracondília d'ambdues extremitats inferiors.
Considera que aquesta falta de derivació a temps constitueix una negligència mèdica i que és causa de les seqüeles que pateix.
La part reclamant no va aportar cap valoració mèdica pericial ni va fer altres al·legacions per a contrarestar els fets o valoracions de l'informe de l'ICAM.
L'ICAM conclou, després de realitzar una valoració exhaustiva de les assistències mèdiques prestades a la pacient, que aquestes van ser adequades i correctes segons la lex artis ad hoc.
Sobre l'assistència prestada a l'Hospital B entre l'11 i el 22 d'agost de 2013, l'ICAM considera que les úlceres per pressió d'estadi II que presentava al nivell del sacre i al peu esquerre es van tractar diàriament durant l'ingrés d'una manera adequada.
També hi ha constància que en l'exploració de l'ingrés del dia 11 d'agost la temperatura de la pell del peu esquerre era calenta i la coloració rosada, signes incompatibles amb isquèmia arterial aguda.
Conclou que l'alta hospitalària del dia 22 d'agost va ser correcta, que el tractament de l'úlcera de pressió o de decúbit és molt lent i llarg i es pot perllongar mesos i que el seguiment d'aquest tipus d'úlceres és ambulatori.
Va ser durant les visites de control i seguiment i de cures ambulatòries a l'atenció primària i a consultes externes de l'hospital que es va objectivar un canvi a l'úlcera, amb clínica compatible amb una arteriopatia isquèmica.
Per aquest motiu des de l'hospital van remetre la pacient a l'especialista d'angiologia i cirurgia vascular de l'Hospital C.
Es destaca que el Servei de Cirurgia Vascular va descartar que les úlceres a les extremitats inferiors fossin constitutives d'un focus infecciós en l'ingrés del dia 24 de setembre de 2013 i que la pacient no era revascularitzable, és a dir, no tenia opcions quirúrgiques per a col·locar un bypass o derivació arterial.
Per tant, l'ICAM diu que "el Servei de Cirurgia Vascular va considerar que la pacient no era tributària de cirurgia ni d'estudi vascular en aquell moment degut a la seva patologia de base (esclerosi múltiple), motiu pel qual finalment es van haver d'amputar les dues cames, però no degut a cap retard de diagnòstic".
L'ICAM manifesta que l'arteriopatia obliterant crònica que patia la pacient als membres inferiors, és a dir, l'oclusió de les artèries a les extremitats inferiors, era una malaltia crònica com a conseqüència de l'arterioesclerosi i el tabaquisme greu i "en el seu estadi terminal (isquèmia crítica) una acció mèdica dilatada en un temps d'unes poques setmanes no comporta canvis pronòstics ni implica una pèrdua d'oportunitat diagnòstica".
L'ICAM afirma també que la suspensió de la medicació que prenia la pacient i que consta en l'informe d'alta hospitalària de 22 d'agost de 2013 "no va tenir cap repercussió en l'evolució i desenllaç final de l'arteriopatia obliterant crònica, ja que són fàrmacs indicats per a altres patologies de base (esclerosi múltiple, infeccions urinàries de repetició, incontinència, dolor o depressió)".
Per tant, l'ICAM imputa el resultat final de l'amputació d'ambdues extremitats inferiors a l'evolució de la malaltia crònica d'arteriopatia obliterant que patia la pacient, secundària a l'esclerosi múltiple i al tabaquisme greu, i no al tractament rebut.
D'acord amb l'anterior, l'ICAM conclou que l'assistència prestada a la pacient va ser adequada d'acord amb la lex artis ad hoc, i afirma que les úlceres van ser tractades correctament tant en l'àmbit hospitalari com ambulatori.
L'Administració instructora, al seu torn, proposa desestimar la reclamació en considerar l'assistència ajustada a la lex artis, d'acord amb les consideracions de l'ICAM i considera, per tant, que no és possible establir un nexe causal entre l'assistència prestada i el resultat final.
X. Parer de la Comissió Jurídica Assessora
La reclamant manifesta l'existència de danys físics, com són l'amputació de les dues cames, així com altres danys personals (danys morals complementaris i una incapacitat permanent total) derivats d'aquestes seqüeles físiques.
És indiscutible que els danys personals que al·lega es poden qualificar d'efectius, avaluables econòmicament i individualitzats, d'acord amb l'establert en l'article 139.2 de l'LRJPAC, aplicable al fons de l'assumpte.
I això sens perjudici de la quantificació econòmica que es realitzaria en el cas de concórrer-hi la resta de requisits propis de la institució de la responsabilitat patrimonial.
Com ja s'ha indicat, la part reclamant considera que l'amputació de les dues extremitats inferiors és conseqüència d'un retard de tractament, per una presumpta derivació tardana per part dels facultatius de l'Hospital B al Servei de Cirurgia Vascular de l'Hospital C.
No es diu clarament en l'escrit de reclamació, però sembla manifestar-se que, si s'hagués produït una derivació anterior en el temps, no s'haurien hagut d'amputar les dues cames.
També es destaca en la reclamació la suspensió de determinada medicació que la pacient prenia durant l'assistència prestada a l'Hospital B l'11 d'agost de 2013.
A partir dels fets descrits en el fonament jurídic VI d'aquest Dictamen i d'acord amb l'informe de l'ICAM, aquest òrgan considera que no ha quedat provat en l'expedient l'existència de cap retard de diagnòstic ni tampoc cap mala praxi en l'assistència prestada a la pacient, de conformitat amb el criteri de l'Administració instructora, per les raons següents:
En primer lloc, la pacient no va ingressar l'11 d'agost de 2013 per les nafres a les extremitats, sinó per una infecció respiratòria i una infecció urinària.
Malgrat això, es van valorar i tractar regularment les nafres de la pacient durant l'ingrés, es va concloure que no hi havia signes compatibles amb una isquèmia arterial aguda i li van donar l'alta amb informació sobre les cures, el tractament farmacològic i el seguiment a consultes externes.
L'ICAM considera que el seguiment adequat del tipus de nafres que presentava la pacient en aquest moment és ambulatori i aquest seguiment consta que el va realitzar el CAP i consultes externes de l'hospital des de l'alta hospitalària (22 d'agost de 2013) fins al nou ingrés al mateix centre hospitalari (24 de setembre de 2013), quan es va constatar una evolució tòrpida de les nafres.
En segon lloc, durant aquest seguiment ambulatori es va advertir l'evolució tòrpida de les nafres (visita a consultes externes del 22 de setembre de 2013), i es van prendre ràpidament mesures assistencials: primer, el Servei de Cirurgia Vascular de l'hospital va efectuar una valoració el dia 24 de setembre, que va indicar l'ingrés de la pacient, i el mateix dia la van derivar a l'Hospital C perquè es valorés un possible tractament vascular.
Per tant, en el moment en què, durant el seguiment ambulatori, es va advertir una evolució tòrpida de les lesions, es van adoptar els mitjans assistencials necessaris per a decidir quin tractament aplicar.
En tercer lloc, el Servei de Cirurgia Vascular de l'Hospital C va valorar la pacient, va diagnosticar una isquèmia crònica a les extremitats inferiors i va concloure que, donada la patologia de base, no era candidata a un estudi/tractament vascular, i que es recomanava, si fos necessari, una amputació supracondília de les extremitats inferiors.
L'ICAM destaca que la raó que impedia que la pacient fos en aquell moment tributària de cirurgia o estudi vascular era la seva patologia de base (l'esclerosi múltiple), i no un retard de diagnòstic o de tractament.
Afegeix que l'arteriopatia obliterant crònica que patia als membres inferiors és una malaltia crònica com a conseqüència de l'arterioesclerosi i "en el seu estadi terminal (isquèmia crítica) una acció mèdica dilatada en un temps d'unes poques setmanes no comporta canvis pronòstics ni implica una pèrdua d'oportunitat diagnòstica".
El tractament indicat per l'Hospital C va ser la cobertura antibiòtica d'ampli espectre i es va recomanar l'amputació supracondília si no es podia controlar el dolor o apareixien altres complicacions infeccioses.
Amb el consentiment de la pacient, el Servei de Cirurgia Vascular de l'Hospital B va dur a terme la intervenció quirúrgica d'amputació supracondília de les dues extremitats atesos el diagnòstic d'isquèmia a les extremitats inferiors, la impossibilitat d'aplicar un tractament vascular, la clínica de dolor i l'evolució tòrpida de les nafres.
En resposta a l'al·legació de la part reclamant sobre la medicació que es va suspendre, l'ICAM afirma que aquest fet "no va tenir cap repercussió en l'evolució i desenllaç final de l'arteriopatia obliterant crònica, ja que són fàrmacs indicats per a altres patologies de base (esclerosi múltiple, infeccions urinàries de repetició, incontinència, dolor o depressió)".
En conclusió, aquesta Comissió considera que no es pot afirmar que existís un retard de derivació de l'Hospital B al Servei de Cirurgia Vascular de l'Hospital C, ni que l'assistència mèdica prestada a la pacient incidís en el resultat final d'amputació de les dues extremitats inferiors.
Per tant, es conclou que no és procedent la responsabilitat de l'Administració perquè no es pot establir un nexe causal entre l'assistència sanitària i el resultat danyós.
És procedent desestimar la reclamació de responsabilitat patrimonial instada per la Sra.
A pels danys i perjudicis derivats de l'assistència sanitària dispensada a un hospital, i que atribueix a un retard en la derivació al Servei de Cirurgia Vascular.