No es recomana la prescripció de glibenclamida per al tractament de les dones amb diabetis mellitus gestacional que necessiten tractament farmacològic si es disposa d'insulina o metformina.
La diabetis mellitus gestacional és una complicació freqüent de la gestació.
A Catalunya, a l'atenció primària, la seva prevalença és de 22,1% l'any 2014 (dades SISAP- Sistema d'Informació dels Serveis d'Atenció Primària).
Quan les modificacions de dieta i exercici no són suficients per a mantenir un bon control de la glucèmia, i cal afegir tractament farmacològic, el tractament d'elecció és la insulina.
Recentment s'ha constatat un increment en l'ús de fàrmacs hipoglucemiants orals motivat fonamentalment per la publicació de diversos assaigs clínics de glibenclamida o metformina front insulina, amb resultats comparables.
En general, els fàrmacs orals són una alternativa atractiva a la insulina per la seva administració més fàcil, un cost més baix i una millor acceptació per part de les dones embarassades.
Per altra banda, en els últims anys s'han publicat diferents revisions sistemàtiques i metanàlisis sobre el tema però que han utilitzat diferents estratègies: combinació d'assaigs clínics i estudis observacionals, combinació d'assaigs clínics que comparen diferents fàrmacs o combinació dels estudis que aborden una mateixa comparació.
La metanàlisi més recent, que va incloure set assaigs clínics, va observar diferències favorables al tractament insulínic en les variables de resultat més importants com el pes neonatal (diferència de mitjanes 109 g, IC95% 35,9 a 181), el risc de macrosomia (RR 2,62, IC95% 1,35 a 5,08) i el risc d'hipoglucèmia neonatal (RR 2,04, IC95% 1,30 a 3,20).
El tractament amb glibenclamida va ser insuficient per aconseguir o mantenir un bon control glucèmic en el 6,37% dels casos, que van requerir canviar a tractament insulínic.
Tot i que ni glibenclamida ni metformina tenen autorització per ser utilitzades durant la gestació, la seva utilització en el tractament de la diabetis mellitus gestacional ha estat considerada com a una opció al Fifth International Workshop-Conference in Gestational Diabetis Mellitus, a la Guia del NICE britànic (The National Institute for Health and Care Excellence) i al Butlletí de Pràctica Clínica de l'ACOG (The American Congress of Obstetricians and Gynecologists).
Cal destacar que la fitxa tècnica de la glibenclamida contraindica específicament el seu ús en dones embarassades atesa la possibilitat de produir malformacions congènites (defecte septal ventricular, anencefalia) quan s'administra en el primer trimestre de l'embaràs.
L'augment de pes neonatal i el major risc d'hipoglucèmia neonatal amb glibenclamida indiquen un major hiperinsulinisme fetal en aquest grup, hiperinsulinisme que, en absència de diferències en el control glucèmic, cal atribuir a la pròpia glibenclamida.
Dades inicials indicaven un pas transplacentari mínim de glibenclamida en models in vitro i no es detectava el fàrmac al cordó en nadons tractats durant la gestació.
Per contra, estudis posteriors amb assaigs més sensibles van demostrar un pas transplacentari significatiu amb una ratio maternofetal de 0,7, pel que és plausible que l'hiperinsulinisme fetal sigui secundari al tractament amb glibenclamida.
En conclusió, en dones amb diabetis mellitus gestacional que precisen tractament farmacològic, no es recomana l'ús de glibenclamida com a primera opció si es disposa d'insulina o metformina.
Societat Catalana d'Obstetrícia i Ginecologia