Nascuda a Prades de la Molsosa l'any 1981, és ecòloga i ambientòloga, graduada en sostenibilitat social, econòmica i ambiental, i doctorant en promoció rural i paisatge.
Forma part de l'equip de l'ARADA, cooperativa d'iniciativa social, que es dedica a l'acompanyament de processos de desenvolupament local (culturals, ocupacionals, pedagògics, comunitaris, econòmics...).
Sóc sòcia treballadora d'una cooperativa d'iniciativa social que es diu l'ARADA, que acaba de fer deu anys.
Avui a l'ARADA, som un equip de 8 persones (la Dolors Pujols, el Ramon Fornell, el Bernat Marquilles, la Muntsa Codina, i també el Marc Barrera, el Dídac Massana i l'Oriol Valls), acompanyats dels socis col·laboradors.
Ens dediquem a la promoció local d'iniciatives col·lectives, siguin de memòria popular, d'ocupació, de reivindicació de la pagesia, de foment de l'economia social...
La meva activitat professional m'aporta treball, un plat a taula, però sobretot m'aporta la tranquil·litat de ser un projecte col·lectiu i compartit amb els socis treballadors, l'equip de treball i els veïns i entitats d'allà on treballem.
Crec que és important, sense obsessionar-se, de recuperar el significat social del treball, i desenvolupar projectes des d'aquesta òptica, no des de la monetària.
De fet tota activitat econòmica té un impacte social, però aquest no sempre és el punt de partida del desenvolupament del projecte empresarial.
En aquest sentit la meva activitat professional m'aporta una bestreta o retribució econòmica, però sobretot un sentit social, que ve tant pel fet de ser l'ARADA un projecte col·lectiu sense finalitat de lucre com per l'objecte social de la cooperativa.
Per últim el projecte de l'ARADA m'aporta un espai de promoció personal i col·lectiva que valoro molt i que crec que està directament vinculat amb la importància social del treball que comentava.
La percepció de què, salvant les distàncies, la llibertat és quelcom lliure de construir-se, l'associació de l'acció col·lectiva-comunitària amb la llibertat, i la importància, i respecte, de com es gestiona.
Això ho he mamat molt a la meva vida, percebre la llibertat és assumir que aquesta es construeix col·lectivament des de la base i amb finalitat quotidianes, comunitàries que, treballades serenament i amb les justes ambicions, poden transcendir a nivells superiors.
No crec en el valor de l'excepcionalitat de la innovació social, econòmica, empresarial... com a condició imprescindible per l'emancipació social.
Crec que a vegades ens hi capfiquen i això bloqueja, enforteix l'immobilisme.
Ara bé, percebre i construir espais de llibertat i d'acció conjunta no es pot infravalorar.
La llibertat col·lectiva, comunitària, no és la suma de les llibertats individuals ni aquestes poden ser el seu origen.
Aquesta s'ha de sustentar en el bé col·lectiu, i per això hi ha d'haver identitats col·lectives, processos que acompanyin el reconeixement i respecte de diferents realitats... i vincular els processos comunitaris, col·lectius, a processos treballats des del reconeixement i la voluntat de promoure diversitats.
El primer canvi que em ve al cap és associat al lloc d'on sóc, Prades de La Molsosa, un poble que, en la línia del què comentava abans, és construït (simbòlicament) per 20 habitants que gestionem la vida cultural i social des de la diferència (política, cultural..).
El canvi és els grans incendis forestals del 1998, que van posar de manifest un desequilibri territorial, institucional, una manca de diàleg entre el saber popular i el tècnic -acadèmic, desequilibris en l'empatia territorial molt important.
D'aquell episodi però n'han sortit moviments i discursos molt forts i reivindicatius que han tingut un paper fonamental en concebre una nova ruralitat, una ruralitat crítica que deconstrueix vells estigmes de la pagesia associada a gent inculta, que no ha fet món, sense posicionament polític...
Possiblement l'origen de l'ARADA es remet a la força que sorgeix després d'aquells dies de juliol de l'any 1998.
Seguir oberta a nous projectes i objectius, i sobretot en projectes que siguin útils.
La Catalunya Central és molt diversa i cada zona tindrà les seves notícies importants.
A escala general, i potser més institucional, destacaria l'Ateneu Cooperatiu de la Catalunya Central, del qual l'ARADA n'és sòcia i copromotora, juntament amb cinc cooperatives més.
Aquesta és una aposta de la Generalitat de Catalunya per l'economia social que, per primer cop, ha traspassat de forma important els límits de l'Àrea Metropolitana de Barcelona.
Ho hem d'aprofitar i saber estar a l'altura.
A nivell més quotidià destacaria no una notícia sinó processos.
Cada vegada hi ha més projectes (grans i petits, a mi m'agraden més els petits), que treballen amb l'òptica de l'aportació social i que reforcen una pagesia conscient.
La llàstima és que depenen, encara massa, de fons públics i privats, però és qüestió de començar, caminar, organitzar-se, i tot arribarà.
La Catalunya Central és molt diversa, i molt gran.
M'identifico amb allà on sóc i on he crescut, Prades i rodalies (serra de Castelltallat, Alta Segarra...).
En aquests pobles la sensació de llibertat de què parlava hi és ben present.
Un raconet de l'obaga de Prades des d'on es veu Pinós, Prades i, al fons, el Pirineu.
De tot, i del que és típic (estones amb amics a bars i terrasses, pel·lícules de ritme lent, excursions, descobrir nous territoris...), però tinc certa tendència a fer moltes coses relacionades amb Prades i el seu entorn; remenar papers antics, fotografies antigues de casa i del nostre poble; Investigar amb destil·lacions d'herbes del país; restaurar eines; col·laborar amb l'acció social i cultural del poble, amb la Fira de Prades, l'associació cultural...; descobrir indrets dels boscos que encara desconec de la mà de mon pare; donar cop de mà a mon germà bessó, l'Arnau, soci i cofundador de l'ARADA, amb l'hort de Tornaterra, amb les pomeres Biolord, etc, etc.
Darrerament tinc una mena d'obsessió amb els llibres de Cèsar August Torres, de principis del segle XX, sobre el Pirineu Català, editat pel Centre Excursionista.
Hi ha relats molt interessants.
Un altre llibre que crec que l'encerta molt és Ecologisme dels pobres, de Martínez Alier.
El diari en paper, tot i que no me n'orgulleixo, ha passat en un segon pla, tot i que m'agrada fullejar diaris locals com el regió7, el Segre... de la resta se l'encarreguen les publicacions en línia i les xarxes socials.
M'agrada seguir La Directa i el recentment aparegut Setembre i Sentit Crític, a banda dels mitjans convencionals.
Sí, i en la nostra feina és imprescindible i alhora un acte de responsabilitat.
Treballem en "participatius" (nosaltres ens entestem a substituir per conjunts o col·lectius) i tant comunicar com adaptar els espais de comunicació a la diversitat de realitats ens és metodològicament imprescindible perquè tothom qui vulgui participar, pugui.
Tot i que reconec que és complicat, la disminució de la paperassa en tots els nivells vitals.
Que predomini la confiança per damunt dels papers.