El Palau Robert dedica una exposició als festivals d'estiu de música clàssica, que aporta una visió integral d'una manifestació singular i un fenomen cultural important, més de 50 festivals repartits per tot el territori i que parlen d'una societat, d'una cultura i un temps difícil.
L'exposició "Temps d'il·lusió, temps de reflexió.
Festivals d'estiu de música clàssica" l'organitza la Generalitat i té com a comissari el crític musical Jorge de Persia, amb el suport de l'Institut Català de les Empreses Culturals (ICEC) del Departament de Cultura.
La mostra es pot visitar del 5 d'abril al 28 de juny al Jardí del Palau Robert.
Els anys han anat conformant un mapa de petits esdeveniments, junt amb festivals importants que mostren un perfil diferencial.
I també una història; n'hi ha que han deixat d'existir o han canviat d'orientació, incloent-hi altres gèneres de música.
Aquests festivals apareguts en poc més de seixanta anys (amb més o menys fortuna) han afavorit canvis fonamentals en el gust per la música: impulsant la creació i la consolidació d'escoles de música; l'estímul a la creació (estrenes i recuperacions d'obres poc conegudes); la producció d'òperes; el contacte més proper amb grans intèrprets, i la participació de joves músics.
I han afavorit el diàleg entre músiques i els seus espais d'origen i la percepció i recuperació del patrimoni artístic i monumental, fent-lo més visible cada any.
I, en definitiva, ens van fent la vida més plena i agradable.
El tema d'aquesta exposició és un fenomen cultural recent, dinàmic i canviant.
La proximitat fa que es tracti d'un "work in progress" al qual és necessari afegir, corregir i intentar configurar arxius documentals que es perden amb facilitat.
Gran part del coneixement sobre aquest tema es troba en la memòria dels protagonistes.
Del 5 d'abril al 28 de juny al Jardí
Avui disposem als estius de Catalunya de festivals musicals que tenen uns antecedents que és important recordar, perquè parlen del potencial d'una societat, d'una cultura, i fins i tot d'un temps en què les coses no eren fàcils.
Aquells començaments van ser iniciatives privades, de viatgers, d'associacions vinculades a la natura i a la recuperació del patrimoni artístic, i als primers temps del turisme estiuenc com a activitat lúdica.
N'hi va haver ja des de la segona dècada del segle XX amb l'aparició de l'interès pel turisme, i altres de més properes dels anys cinquanta.
La Guerra Civil va tancar totes les iniciatives fins al moment en què diverses personalitats, músics, mecenes, empresaris, comencen activitats modestes, sigui en cases de músics i artistes a l'Empordà, o emparades per promotors amb capacitat econòmica i sensibilitat cultural.
No podem deixar d'esmentar les activitats que a Barcelona desenvolupava en el seu Jardí dels Tarongers Josep Bartomeu des del 1948, amb concerts i fins i tot òperes, fins que Joventuts Musicals va crear el 1962 el Festival Internacional de Música de Barcelona.
Però és als començaments del segle XX amb l'enlairament del turisme estimulat per la comunicació ferroviària[1] per a la majoria, o per una burgesia que arribava a les seves cases d'estiu als seus carruatges o automòbils (tot un signe de poder), que aquestes iniciatives musicals ja són un senyal de l'interès per la cultura.
Així per citar alguns casos, la família del doctor Andreu, va marcar amb activitats musicals de cambra els estius de Puigcerdà.
Certs prohoms –també en la segona dècada del segle– van promoure representacions operístiques d'autors catalans en platges de l'Empordà, com aquella recordada i documentada representació de 1910 de l'òpera Marina a la platja de Lloret.
Hi va haver espectacles d'estiu que es van dir Teatre de Natura o Teatre de Naturalesa, com va ser el cas a la Garriga per exemple, el 1914.
Anys enrere Rusiñol organitzava les Festes Modernistes a Sitges amb músiques diverses.
Eren temps en què es recuperaven, a través de l'arqueologia i l'excursionisme, tresors de la història de l'art. Temps també en què visionaris, inversors, i també turistes, establien les bases d'un nou patrimoni.
Als anys vint un exiliat, el coronel rus Nicolai Woevodsky, i la seva esposa, Dorothy Webster, gran aficionada a la jardineria i vídua d'un dels descobridors de la tomba de Tutankhamon, van trobar Cap Roig ("there own piece of paradise") i van construir un castell neogòtic amb un jardí botànic.
El 1923-1924 l'empresari Josep Ensesa i Pujadas i el seu fill Ensesa Gubert, amb la col·laboració de l'arquitecte Rafael Masó i Valenti, van crear S'Agaró; la casa familiar dels Ensesa, Senya Blanca, és de 1924.
Finalment José Ensesa Montsalvatje va posar en marxa en els anys cinquanta el Festival de S'Agaró, una de les primeres experiències musicals de gran calat de la Costa Brava.
El compositor Xavier Montsalvatge va ser protagonista en aquells festivals de S'Agaró (1956-1977), que tenien lloc cada estiu amb concerts o espectacles musicals a l'escenari de Senya Blanca – Loggia renaixentista de l'arquitecte Folguera– de cara a la Mediterrània, amb la participació de figures internacionals.
L'extinció dels Festivals de S'Agaró, assenyala el mateix Montsalvatge, es va deure a la consolidació per exemple del festival de la Porta Ferrada, que ja des del 1958 va començar uns concerts cada estiu a la Plaça del Monestir fins a la seva conformació definitiva [2].
A la propera localitat nord-catalana de Prada de Conflent, l'exiliat Pau Casals havia posat en marxa el 1950 els festivals que ara porten el seu nom, un model cambrístic particular i poc present en aquesta Catalunya.
I un dels qui acudien a visitar el mestre era el violinista Xavier Turull, que va protagonitzar una experiència singular i rica: els concerts d'estiu de Palafrugell, que van començar formalment el 1963 a Calella i Llafranc i que tenien lloc als jardins de La Marineda, cedits per a l'ocasió pels senyors Martí.
Entorn de Turull, un cercle d'amics propers en què participaven Frederic Mompou, Manuel Valls i Xavier Montsalvatge, entre d'altres, organitzaven sessions musicals íntimes i de gran caràcter en aquells paratges privilegiats de la costa, en els quals Montsalvatge s'havia entretingut ja a recollir els ecos de les havaneres.
A la mateixa època (1965) tenien lloc a Guardiola del Berguedà uns concerts clàssics lligats al poble i a la seva joia romànica.
Una fórmula polivalent música/patrimoni –que és o hauria de ser– l'ensenya dels festivals avui consagrats.
Encara que en realitat s'explota poc la potencialitat de l'entorn patrimonial dels festivals.
(1) Es destinaven trens especials per arribar a representacions d'òpera.
Ajuntament de Sant Feliu de Guíxols, núm. 66 nov.
2012, amb articles de Joan Gay, Joaquim Rabasseda i Narcís-Jodi Aragó.