I. La finalitat del Projecte de decret que es dictamina resta prou clara a la vista de la seva denominació.
Es tracta de regular d'una banda els centres de distribució de medicaments veterinaris i de l'altra els de dispensació aquests últims en les seves diferents modalitats és adir les oficines de farmàcia les entitats o agrupacions ramaderes i els establiments comercials detallistes degudament autoritzats.
El fonament immediat de la disposició en el marc de la legislació catalana és la Llei 31/1991 d'ordenació farmacèutica que a l'article 14 estableix primerament que "la dispensació i la distribució de medicaments veterinaris es porten a terme en els centres i en les condicions a què es refereix l'article 50 de la Llei 25/1990 de 20 de desembre del medicament" i en segon lloc que s'haurà d'establir per reglament els requisits corresponents així com "els requisits materials i humans amb què han de comptar i el procediment per a autoritzar-los".
Per tant aquella llei estatal és el punt de partida de tot el procés en el benentès que aquell article 50 preveu que el govern desenvoluparà amb caràcter bàsic la dispensació de medicaments veterinaris d'acord amb els criteris que detalla de les quals resulta l'existència d'aquells tres àmbits de dispensació al públic abans esmentats.
El desenvolupament reglamentari previst en aquell article 50 de la llei estatal tingué lloc amb el Reial decret 109/1995 de 27 de gener pel qual es regulen els medicaments veterinaris disposició que a la vegada transposa la legislació europea sobre el particular en especial les Directives 81/851/CEE del Consell de 28 de setembre relativa a l'aproximació de la legislació dels Estats membres sobre medicaments veterinaris i 81/852/CEE del Consell d'igual data relativa a la mateixa aproximació sobre normes i protocols tòxico-farmacològics i clínics en matèria de proves de medicaments veterinaris.
El Reial decret en efecte d'acord amb la previsió indicada a la seva disposició addicional primera sota número 2 dóna a una part de la seva normativa precisament la que en bona part afecta el projecte que es dictamina aquell caràcter bàsic abans indicat.
Aquest és el marc en el qual se situa la disposició projectada que d'altra banda ve a cobrir el buit deixat a Catalunya per la declaració de nul·litat del Decret 30/1987 de 23 de setembre sobre la distribució inspecció i control de la qualitat dels productes zoosanitaris per sentència del Tribunal Superior de Justícia d'1 d'octubre de 1990 confirmada per la secció quarta de la sala tercera del Tribunal Suprem en sentència de 5 d'abril de 1994.
De tot allò que queda indicat resulta clarament d'una banda l'existència de competència autonòmica al respecte de l'altra la fonamentació legal del projecte.
Aquella en darrer terme es fonamenta en l'article 12.4 de l'Estatut que atribueix competència exclusiva a la Generalitat en matèria de ramaderia d'acord amb les bases i l'ordenació de l'activitat econòmica general i les altres circumstàncies que se citen en el precepte i en l'article 17 també de l'Estatut que atribueix a la Generalitat el desenvolupament legislatiu i l'execució de la legislació bàsica de l'Estat en matèria de sanitat interior.
L'oportunitat del present dictamen reconeguda en la documentació jurídica que obra en l'expedient especialment en l'informe jurídic final és evident.
Es tracta en efecte d'una disposició de caràcter general i per tant el seu examen previ es comprèn en la previsió de l'article 3.1 lletra b) del Decret legislatiu 1/1991 de 25 de març que conté el text refós de les lleis que regulen la Comissió Jurídica Assessora.
La iniciativa de l'expedient ha correspost al Departament d'Agricultura Ramaderia i Pesca per bé que atesa la matèria tractada la publicació arribat el moment es farà en forma conjunta amb el Departament de Sanitat i Seguretat Social.
Es tracta per tant d'una aplicació de la previsió que resulta de l'article 61.2 de la Llei 13/1989 de 14 de desembre d'organització procediment i règim jurídic de l'administració de la generalitat de Catalunya que contempla la possibilitat de signatura dels decrets per més d'un conseller.
Precisament per això el departament instructor ha establert la corresponent relació amb el de Sanitat i Seguretat Social que ha participat de manera particularitzada en el tràmit d'audiència.
Aquest en el seu conjunt ha estat important i es clou amb un informe detingut sobre les observacions formulades que fonamenta de manera convincent normalment amb referències específiques a aquell Reial Decret la no admissió de la majoria de les esmenes proposades.
Com és natural a part d'aquest informe l'expedient conté tota la documentació que exigeix aquella Llei 13/1989.
Cal observar però el caràcter més aviat descriptiu més que no pas d'explicació jurídica que tenen la memòria i l'informe final.
A part d'això aquella no ve presentada com a tal sinó amb la denominació de justificació de la disposició quan és evident que aquesta justificació és només un dels continguts que l'article 63.2 d'aquella llei preveu com a propi de la memòria.
Es fan aquestes observacions però en el marc d'una consideració global del procediment seguit pel Departament d'Agricultura Ramaderia i Pesca que ha de ser positiva.
Entrant en l'examen concret del contingut de la disposició cal fer una observació inicial.
El text d'alguns articles el redactat dels quals és notablement llarg sembla excessiu.
Seria convenient per tant de fragmentar aquell contingut a fi de facilitar-ne la lectura i per tant la comprensió a l'hora de ser aplicats.
El text aleshores guanyaria sens dubte agilitat.
A part d'això cal fer les observacions que s'indiquen seguidament.
a) L'article 1 fa referència als articles 75 85 86 i 91 del Reial decret 190/1995 i potser seria més didàctic almenys al·ludir als continguts que en són objecte.
És a dir respectivament els magatzems majoristes les entitats o agrupacions ramaderes els establiments comercials detallistes i els altres establiments dedicats a la venda d'aliments per a animals de companyia i altres animals que cita aquell article 91 i que no requereixen prescripció veterinària.
Ara bé en aquella relació d'articles no s'hi comprèn l'article 84 del Reial decret que fa referència a les oficines de farmàcia que és evident que també vénen regulades en el projecte.
b) A l'article 3.1 es fa referència d'una banda a les entitats o agrupacions ramaderes i de l'altra als establiments comercials però en relació a les primeres no es fa al·lusió especial als seus centres subsidiaris i en relació als segons a les sucursals al revés d'allò que en canvi fa l'article 2 en els seus apartats 1.1 i 1.2.
És evident que la inclusió no és difícil de sobreentendre però no estaria de més que hom indiqués que la dispensació es pot fer bé directament bé a través d'aquells centres o sucursals.
En aquest sentit en una situació similar l'article 7.1 segueix en part el criteri suggerit i fa referència expressa almenys a aquells centres subsidiaris.
c) L'article 4.1 indica els requisits que han de complir els locals als quals s'està referint.
Succeeix però que les referències solen ser molt genèriques la qual cosa pot obrir un marge de discrecionalitat a l'hora de l'actuació administrativa.
Indicacions com ara que les parets s'han de poder netejar fàcilment o que s'ha de disposar de mitjans frigorífics adequats requeririen potser una major precisió.
Al mateix article al seu apartat 2 en regular la identificació de l'establiment llevat de les oficines de farmàcia no s'hi inclou la indicació de que cal incloure la llegenda "productes zoosanitaris" exigida par l'article 89.1 lletra a) del Reial decret 109/1995.
Es tracta d'un precepte comprès en el títol IV del seu capítol VI al qual aquella disposició addicional primera atribueix caràcter bàsic observació que es fa evidentment a efectes il·lustratius sense que pressuposi que aquesta Comissió Jurídica Assessora comparteixi l'esmentada atribució.
d) L'article 5.6 fa referència a la necessitat que els centres als quals al·ludeix disposin d'un farmacèutic i a més de serveis veterinaris.
Aquesta última expressió deu voler fer referència a la necessitat que hom disposi d'un o més veterinaris.
Aquest criteri almenys és el que es desprèn dels articles 6.2 i 7.2 lletra i).
D'altra banda hom preveu que un farmacèutic pot ser responsable de més d'un establiment.
El silenci en canvi en relació als veterinaris sembla excloure aquesta possibilitat en relació a aquests professionals.
Encara dins del mateix apartat hom preveu l'existència d'una comissió avaluadora formada per representants dels dos departaments interessats sense més precisions.
Caldria establir almenys els grans trets de la seva composició i del seu funcionament.
e) A l'article 7.1 com queda dit sota lletra b) es fa referència en tractar de les entitats o agrupacions ramaderes als seus centres subsidiaris.
En canvi en referir-se als establiments comercials detallistes no s'al·ludeix a les seves sucursals.
Aquesta al·lusió sembla lògica almenys per raó de simetria a la vista de la forma com l'article 2.1.1 i 2.1.2 presenta al costat d'aquells centres aquestes sucursals.
f) Al revés d'allò que es fa a l'article 12.2 lletra b) en el 7.2 en regular la sol·licitud tractada en el precepte no es preveu el cas de representació del titular ja sigui aquest persona física o jurídica.
Val a dir que l'observació es fa només a efectes de simetria perquè l'omissió evidentment de la referència no vol dir que no sigui possible la representació en aquest cas.
g) Quant a l'article 9.1 cal reiterar allò que s'ha dit en relació a l'article 4.1 ara en relació als requisits del magatzem de distribució.
h) La representació de la persona jurídica no sempre requerirà l'adopció d'un acord de sol·licitud de l'autorització de referència.
Més d'una vegada aquesta es podrà formular directament per la persona que compti amb facultats al respecte ja sigui com a òrgan social per exemple un administrador únic o un conseller delegat ja com a apoderat.
Per tant en comptes de la necessitat d'acreditar un acord es podria parlar genèricament d'acreditació de les facultats pertinents.
i) A l'article 6 no es precisa el procediment per a obtenir l'autorització de referència.
Es podria prendre com a pauta el que resulta de l'article 7 naturalment amb les adequacions pertinents.
j) L'article 16 s'ocupa del règim sancionador i fa al respecte una remissió triple és a dir al títol VIII de la Llei 3/1991 de 13 de desembre d'ordenació farmacèutica de Catalunya; al títol VIII del Reial decret 109/1995 i al títol IX de la Llei estatal 25/1990 del medicament totes elles citades més amunt.
Certament el règim de sancions previstes en les tres disposicions segons que les infraccions siguin lleus greus o molt greus és quantitativament el mateix.
Però ja no són coincidents les llistes d'infraccions amb la qual cosa és evident que podrien produir-se situacions de perplexitat quan no de discrecionalitat aspecte certament greu en un marc en el qual és fonamental el principi de tipicitat.
En principi la solució podria estar en l'aplicació del criteri de l'article 129.3 de la Llei estatal 30/1992 de 26 de novembre de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú que fa possible que per via reglamentària es dugui a terme una tasca d'especificació o graduació a partir de la llei per a usar la terminologia del precepte.
El que succeeix és que aquella disposició addicional primera del Reial decret 109/1995 dóna caràcter d'aplicació general al seu títol VII que és el que regula les infraccions i les sancions consegüents i això segons el seu text d'acord amb l'article 149.1.16 de la Constitució.
És a dir tot atribuint a aquell títol i als altres que cita la condició de legislació sobre productes farmacèutics.
Aquesta Comissió Jurídica Assessora insisteix en que no s'ha d'entrar ara en la valoració d'aquesta presa de posició del legislador estatal però entén que en l'actual circumstància de vigència de normes l'actitud prudent es simplement l'assumpció del règim d'infraccions i de sancions del Reial decret.
Almenys com a base amb la possibilitat evident que ha de ser ponderada pels redactors del projecte d'establir les adequacions que s'estimi convenients a l'empara d'aquell article 129.3 de la Llei estatal 30/1992.
Tanmateix l'observació que s'està fent no afecta la virtualitat dels apartats 1 i 3 de l'article però amb una precisió quant a aquest últim.
És a dir hom hauria de completar la referència a l'òrgan sancionador tot precisant l'organisme dels departaments de Sanitat i Seguretat Social i d'Agricultura Ramaderia i Pesca competent per a instruir els expedients segons l'índole dels mateixos.
k) Les disposicions addicionals podrien perfectament constituir articles integrats en l'articulat ordinari del projecte evidentment constituint un títol especial.
l) Cal suprimir la disposició derogatòria que en realitat esdevé innecessària.
m) També s'hauria de suprimir la disposició final car l'aplicació de les disposicions a les quals al·ludeix és preferent a la del decret projectat.
És a dir es produirà el mateix efecte però no perquè ho digui el decret projectat sinó per la lògica mateixa del sistema d'aplicació de normes.
n) La disposició final 2 és igualment innecessària car l'aplicació de les disposicions del decret és funció normal dels consellers corresponents.
Al marge d'això es recomanable que la identificació de les disposicions transitòries es faci per ordinals en lletra no per números.
Amb aquests fonaments jurídics es formula la següent
Es pot elevar al govern el Projecte de decret sobre el règim jurídic i el procediment d'autorització dels centres de distribució i els de dispensació de medicaments d'ús veterinari a Catalunya amb les observacions formulades sota fonament jurídic IV de les quals la formulada en la lletra j) relativa al règim d'infraccions i sancions es considera essencial.