projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
La Carta europea de les llengües regionals o minoritàries és un dels principals instruments existents en l'àmbit europeu que pretén protegir el patrimoni lingüístic del continent a través de mesures de garantia de l'ús d'aquestes llengües en els seus respectius entorns.
25 anys després de la seva aprovació i 20 anys després de la seva entrada en vigor, la Carta ofereix llums i ombres en la consecució dels seus objectius.
Particularment difícil resulta la protecció de llengües febles o disperses, o d'algunes llengües immigrades, per les quals ni la Carta ni altres instruments jurídics ofereixen garanties efectives de conservació i desenvolupament.
SI bé un balanç global de l'existència de la Carta en aquests 25 anys ha de ser positiu, existeix un bon nombre d'aspectes en els quals es precisa una actualització tant en continguts, a través de la seva reinterpretació, com en els procediments de ratificació de nous països o de monitorització del seu compliment.
Aquest treball es proposa, mitjançant una aproximació al terme francès sursis, posar de manifest alguns dels esculls amb què s'enfronta el traductor no jurista a l'hora de traduir termes especialitzats de l'àmbit del dret.
D'una banda, la seva manca de coneixement especialitzat i, de l'altra, les imprecisions de les equivalències consignades en alguns dels recursos multilingües disponibles poden portar aquest professional a incórrer en errors de sentit greus.
De fet, hem pogut comprovar que efectivament certes traduccions publicades en castellà, que al mateix temps serveixen per alimentar alguns dels recursos en línia que el traductor consulta, contenen falses equivalències i mostren una confusió entre figures jurídiques properes.
Així doncs, sovint el traductor no es pot limitar a triar una de les solucions traductores ofertes per les eines lingüístiques tradicionals sinó que ha d'actuar amb cautela i tenir un paper més actiu.
Ha de consultar les definicions dels termes implicats en cada llengua, tant la del terme original com la de les equivalències en llengua d'arribada que proposen les fonts bilingües, i comparar-les entre elles per determinar si cobreixen la mateixa parcel·la de coneixement especialitzat.
És una tasca complexa, però creiem que és l'únic camí per evitar les greus confusions conceptuals que es constaten en la traducció de textos jurídics.
Aquest treball analitza la variació terminològica dels conceptes del dret de societats des d'una perspectiva descriptiva i comparativa.
Prenem com a referència els termes jurídics fets servir a Espanya, Mèxic i Perú, per al cas de l'espanyol; i d'Anglaterra, Gal·les i els Estats Units per al de l'anglès.
L'objectiu és destacar les varietats diatòpiques presents en aquest àmbit lligades a la diversitat conceptual i terminològica dels diferents ordenaments jurídics.
L'enfocament és pragmàtic i, per això, hem seleccionat els documents més habituals d'aquest àmbit per formular propostes traductològiques concretes.
El 2017 és un any buit d'iniciatives.
Cap mesura legislativa, cap canvi al pressupost públic, una estructura administrativa sense novetats després del període electoral de 2016 i una activitat centrada en la gestió ordinària de convocatòries sense canvis.
Les preocupants dades conegudes sobre la transmissió intergeneracional del gallec no s'han contrarestat amb iniciatives des del Govern gallec.
Com a únic element innovador es podria parlar de l'Ordenança d'ús de la llengua gallega de la Deputación da Coruña.
L'article descriu les estratègies de (des)cortesia que ocorren en els judicis orals (sense jurat).
Aquestes estratègies es relacionen amb la credibilitat dels oradors, un assumpte d'importància vital per al desenllaç d'un judici.
Els qui hi participen es divideixen en dos bàndols segons els interessos que tinguin.
Per això hi ha un «bloc acusador» enfront d'un «bloc defensor» i, entremig d'ambdós, hi ha el jutge, qui s'encarrega de dictar la sentència.
Es demostrarà que en aquells contexts en què hi ha un conflicte implícit, els individus prioritzen semblar creïbles en comptes de mostrar una bona imatge de si mateixos.
Amb aquest propòsit, no dubten a mostrar una mala imatge d'ells mateixos si pensen que això serà beneficiós per al veredicte desitjat.
D'altra banda, freqüentment projecten una mala imatge del grup contrari, ja que aporten informació que qüestiona la veracitat dels fets que relaten els oponents.
En resum, els contextos judicials constitueixen marcs comunicatius complexos en què els interessos prevalen per sobre del desig de mostrar una bona imatge (tant d'un mateix com d'un altre actor).
Aquest número de la Revista de Llengua i Dret inclou una crònica especial de balanç de 40 anys jurisprudència constitucional.
El Tribunal Constitucional ha tingut una intervenció molt important en la interpretació i delimitació del règim lingüístic derivat de la Constitució Espanyola de 1978.
En aquesta anàlisi jurisprudencial s'analitza, d'una banda, com s'ha interpretat jurisprudencialment l'habilitació constitucional als estatuts d'autonomia per a declarar l'oficialitat de llengües distintes del castellà en les comunitats autònomes.
D'altra banda, pel que fa a sectors materials rellevants, se sintetizen els criteris jurisprudencials que fan referència a la llengua a l'ensenyament, les institucions i administracions públiques, l'àmbit socioeconòmic, els mitjans de comunicació i la toponímia.
Aquesta ponència vol ser una reflexió sobre alguns moments històrics que han estat significatius per a l'evolució del llenguatge administratiu castellà.
L'autor, que no pretén fer una anàlisi profunda del tema, l'estudi del qual està força abandonat, només vol assenyalar tot allò que, arran de la lectura de formularis o col·leccions de documents antics, ha considerat més interessant.
Partint del fet que l'estudi del desenvolupament del llenguatge administratiu a través del temps no es pot separar de la formació i evolució de la burocràcia, de la cultura administrativa i dels intents de re forma administrativa, l'autor d'aquest estudi fa un repàs històric d'aquest Llenguatge a través de les diferents etapes polítiques, alhora que apunta els trets més importants de cada època, i transcriu parts de diferents manuals publicats.
Es dedica una bona part del treball a l'obra d'un funcionari de la fi del segle XIX que, influït per les idees regeneracionistes de l'època, va publicar nombrosos llibres, destinats tant a funcionaris com a ciutadans i declarats de gran utilitat, sobre l'Administració, l'estil del llenguatge administratiu i l'elaboració de documents.
Aquest recorregut per l'evolució històrica del llenguatge administratiu castellà arriba fins a l'època actual, amb la publicació d'un manual de llenguatge administratiu que ha estat fruit del treball conjunt entre funcionaris de l'Administració i professors universitaris.
Aquesta obra, basada en la pròpia realitat administrativa, ha tingut en compte l'estil administratiu actual com a resultat en part de la seva evolució històrica i ofereix solucions equilibrades per a la modernització del llenguatge administratiu, llenguatge que, segons l'autor, s'adapta cada vegada més a les noves realitats socials.
El dret a emprar la llengua tant a nivell oral com escrit constitueix una manifestació més del dret a la llibertat d'expressió.
Si aquesta llengua és cooficial en una comunitat autònoma, els seus ciutadans no solament tenen el dret d'utilitzar-la com a mitjà normal de comunicació amb l'Administració, sinó que poden exigir a tots els poders públics radicats en la seva comunitat —independentment de l'administració de la qual depenguin— que se'ls adrecin en la seva llengua.
El deure de respectar la cooficialitat lingüística afecta, per tant, tota l'Administració autonòmica, les corporacions locals, l'Administració perifèrica de l'Estat, l'Administració de Justícia i la militar.
La llengua i els drets lingüístics no poden ser causa de discriminació davant la llei.
Entre aquests drets hi ha el dret a la informació en les llengües pròpies de les comunitats, com també el dret a expressar-se en qualsevol de les llengües oficials davant l'Administració de Justícia, sense que per això se'n pugui derivar un tractament discriminatori o bé indefensió.
En aquest sentit, els ciutadans tenen també dret que l'Administració se'ls adreci i els respongui en la llengua que hagin triat d'expressar-se.
Els drets lingüístics gaudeixen de protecció jurídica, i hi ha prou arguments constitucionals i jurídics que demostren que la conculcació del dret a emprar la llengua pròpia no solament és anticonstitucional, sinó que constitueix una vulneració dels drets fonamentals.
Es per això que la defensa dels drets lingüístics gaudeix de les garanties civil, penal i contenciosa administrativa.
El paper que juguen les llengües minoritàries dins el marc jurídic de l'Estat grec modern està estretament lligat a la política exterior d'aquest país i a la influència que els parlants d'aquelles llengües puguin exercir en la política interna.
Hi ha, en la Grècia moderna, dos grups minoritaris que cal destacar: els musulmans (tres grups ètnics i lingüístics clarament diferenciats: els turcs, els pomaks i els gitanos) i els eslavo-macedonis (tot i que a causa dels conflictes territorials amb la Macedònia ex-iugoslava, Grècia no ha reconegut mai l'existència d'aquesta població).
Hi ha, a més, grups etno-lingüístics menys nombrosos i més assimilats a la majoria grega que Grècia no ha reconegut mai com a minories ètniques.
Aquest és el cas dels valacs, els arvanites i els cristians de parla turca.
Finalment, trobem tres grups minoritaris que, per motius diversos, van haver de fugir dels seus països i es troben escampats arreu del món: els gitanos (aquells que no viuen a Tràcia i que, per tant, no estan protegits per la seva pertinença a la religió musulmana), els jueus, que van ser gairebé tots exterminats durant l'ocupació nazi, i els armenis.
En conclusió, cal que la Grècia moderna no solament reconegui l'existència de grups i de llengües minoritàries dins el seu territori estatal, sinó que també els protegeixi, L'aportació d'aquest valuós conjunt multicultural grec comporta una riquesa immensa per al patrimoni cultural europeu.
La manca de tradició en l'euskara administratiu i el fet que aquesta llengua s'hagi introduït a l'Administració Pública de la Comunitat Autònoma del País Basc a través de la traducció (la producció original dels textos és castellana) no permeten que aquest registre gaudeixi de l'autonomia necessària per al seu desenvolupament.
Així, doncs, el llenguatge administratiu basc depèn dels traductors, els quals utilitzen tres vies de traducció: la tendència al manlleu i al calc sistemàtics; la traducció literal i l'especialització artificial de paraules; i, finalment, la composició de paraules i la modulació lèxica.
L'Institut Basc d'Administració Pública ha d'unificar aquests corrents i normalitzar, fixar i difondre el llenguatge administratiu basc.
Amb aquesta finalitat es duu a terme un pla de capacitació lingüística dels funcionaris que pretén l'alfabetització tècnica i funcional.
L'objectiu principal del programa és que l'Administració produeixi els textos en euskara i evitar-ne la traducció.
Aquest euskara administratiu, que encara s'ha de construir, ha de respectar l'estàndard normatiu acceptat per a l'idioma, ha de desenvolupar els seus recursos lingüístics basant-se en la tradició literària i ha de ser un llenguatge natural que tingui, però, la precisió d'un llenguatge especialitzat.
El maltès, exposat tradicionalment a més d'una llengua al llarg de la història de les illes malteses —exposició que va culminar amb la posició dominant primer de l'italià i després de l'anglès—, va esdevenir la llengua nacional dels maltesos amb la cooficialitat compartida amb l'anglès en la Constitució de l'any 1964 (apartats 1-7).
Després de l'accés del país a la Unió Europea el 2003, el maltès va esdevenir llengua oficial de la Unió.
El Consell Nacional per a la Llengua Maltesa també es va crear aleshores (apartats 8-9).
Per considerar la situació lingüística de iure i de facto, en aquest article s'exploren diversos dominis.
En l'esfera legislativa (apartat 12) s'explica que la legislació s'ha de promulgar tant en maltès com en anglès i que el text en maltès és vinculant en cas de conflicte entre ambdues versions, però en realitat hi ha llacunes que permeten que la legislació secundària s'aprovi només en anglès.
En termes molt generals, el maltès és una llengua molt parlada, mentre que es tendeix a utilitzar més l'anglès en els textos escrits, com es produeix en la pràctica diària de les institucions governamentals (apartat 11).
En el sector de l'educació (apartat 14), el maltès i l'anglès reben el mateix nivell d'importància, però, segons el tipus d'escola, l'anglès rep un tracte més o menys preferent.
D'altra banda, l'ús del maltès és molt més prevalent en l'esfera religiosa i els mitjans de comunicació (apartats 13, 15), tot i que en els mitjans audiovisuals també es produeix un canvi de codi amb l'anglès.
Altres sectors que s'han tingut en compte són la identitat (apartat 10), la ciutadania (apartat 16), l'emigració (apartat 17), i la cultura, la literatura i les arts (apartat 18).
En l'àmbit de la didàctica del llenguatge del dret, encara es troben a faltar estudis que reflexionin sobre continguts i mètodes docents.
Aquest article presenta algunes idees i propostes sobre l'ensenyament del discurs jurídic en espanyol que van sorgir a partir d'un taller celebrat a les Jornades sobre la modernització del discurs jurídic espanyol.
En concret, versa sobre la conveniència de tractar específicament la composició de textos argumentatius i narratius, ja que dominar les claus d'aquestes dues tipologies textuals és crucial en l'exercici professional del dret.
Aquest treball proposa alguns aspectes sobre la construcció d'argumentacions i narracions que s'haurien d'abordar a l'aula de discurs jurídic, així com diverses activitats dissenyades per tractar aquests continguts.
El sexisme lingüístic pot trobar-se en qualsevol text, fins i tot en els que semblen neutres.
Un clar exemple d'això són els diccionaris, ja que mostren un determinat reflex de la societat mitjançant diversos mecanismes, com la mateixa selecció d'entrades i definicions.
Aquest article analitza el Dictionary of Legal Terms (DLT), d'Enrique Alcaraz Varó, Brian Hughes i Miguel Ángel Campos, i posa de manifest els mecanismes esmentats.
A més a més, un estudi comparatiu de les 10 edicions del DLT ens permet observar l'evolució al llarg dels anys del tractament del gènere en un diccionari concret i determinar fins a quin punt s'ha tingut en compte el sexisme que hi ha implícit en el llenguatge, tant en el moment en què el diccionari es va escriure per primer cop com a les successives modificacions posteriors.
Finalment, s'ofereixen algunes alternatives, l'ús de les quals pot ajudar a evitar que s'inclogui llenguatge sexista als diccionaris.
La primera part de l'article examina la Constitució italiana (art. 6) i la distribució de competències entre l'estat italià i les regions (art. 117) pel que fa a les llengües minoritàries abans i després de la reforma constitucional del 2001 (Llei constitucional núm. 3, de 2001).
L'article examina algunes sentències del Tribunal Constitucional italià sobre les llengües minoritàries per mostrar com van tenir una importància primordial per al desenvolupament de la legislació en aquest sector.
A la segona part, l'article posa el focus en la sentència del Tribunal Constitucional núm. 159, de 2009.
Després es veu el projecte de reforma constitucional "Renzi Boschi" i la distribució de competències en relació amb les llengües minoritàries sota aquesta reforma constitucional recent, que de moment encara no està en vigor, ja que s'ha de sotmetre a referèndum.
Les polítiques lingüístiques, l'espai objectiu on es regula el dret a la llengua, poden ser analitzades des del pla descriptiu o sociològic i des del prescriptiu.
Des del pla descriptiu, les polítiques lingüístiques actuals depenen excessivament de les variables i els interessos polítics del moment i acostumen a ser concessives, ja que l'estat no actua si no és pressionat per les minories lingüístiques.
A més, les polítiques legislatives normalment restrictives poden generar tensió quan els límits establerts per les lleis no corresponen a l'evolució sociolingüística.
Finalment, es tendeix a l'estandardització de la llengua per tal d'unificar-la, marginant alhora altres modalitats lingüístiques.
Des del pla descriptiu, a Espanya trobem opinions variades i contradictòries.
L'estudi presenta dues teories que superen la normativa lingüística actual: la de Jaume Vernet i la d'Antoni Milian i Massana.
Les dues teories defensen, respectivament, la conveniència d'implantar a Espanya un model de cooficialitat plena (llengües oficials diferents a tot el territori de l'estat, amb igualtat d'estatus i d'oportunitats) i un de cooficialitat separada (una llengua oficial a cada comunitat, de lliure elecció i amb caràcter exclusiu, d'entre les llengües oficials de l'estat).
L'autor proposa una reflexió sobre la política lingüística adoptada a Espanya, que ell defineix de cooficialitat desigual (una llengua oficial a tot el territori de l'estat que comparteix l'oficialitat amb altres llengües en comunitats determinades).
Tot i sent favorable al sistema d'organització lingüística actual, amb la possibilitat de canvis futurs segons l'evolució lingüística espanyola, l'autor exposa una sèrie de punts que el fan opinar que el futur lingüístic d'Espanya passa per la proposta d'Antoni Milian.
Aquest article estudia un conjunt d'aspectes, alguns d'ells poc coneguts, de la presència de la llengua catalana a la Mancomunitat de Catalunya.
En primer lloc, analitza l'ús del català per part de la Mancomunitat en àrees com les sessions de govern, l'administració, els documents d'ús intern, les publicacions institucionals o l'escola.
En segon lloc, mostra algunes de les limitacions que va tenir la política lingüística de la Mancomunitat; per exemple, en els terrenys de l'ensenyament del català i de la lectura en català.
Finalment. l'article comenta quina va ser la política lingüística dels governs espanyols fins el 1923, i relata la castellanització de la Mancomunitat per part de la Dictadura de Primo de Rivera.
Es presenten també dades sobre la presència del català a l'Ajuntament de Barcelona i a la Diputació de Barcelona en aquest període.
Els motius per emprendre aquest treball són que cal una avaluació de l'estandardització del català com a actuació de política lingüística pública i que l'anomenat canvi de preposició davant d'infinitiu complement o adjunt és un dels preceptes menys seguits de la normativa anterior a la GIEC (2016).
Partint de la definició que Costa (2016b) fa del «marc de condicions sociolingüístiques favorables» i atès que la nova etapa d'estandardització que enceta la GIEC està tot just en la fase de codificació, és el moment de començar a avaluar aquesta fase.
S'assumeix que la definició tan precisa com sigui possible del grup destinatari de la codificació faria molt menys desajustada la tasca d'avaluar el seu grau d'implantació.
La hipòtesi del treball és que el protocol dissenyat per Costa (2016a) permetrà avaluar l'adequació de la codificació d'aquesta construcció i l'objectiu del treball, doncs, és avaluar quines condicions del protocol compleix aquesta codificació.
Quant al marc teòric, l'anàlisi es farà en l'àmbit de la planificació de corpus.
Metodològicament, ens cenyirem a l'anàlisi de les hipòtesis de Costa (2016a: § 3.1).
Aquest estudi explora les ideologies lingüístiques dels japonesos residents a Catalunya.
A partir de la hipòtesi que les perspectives sobre les llengües locals d'aquesta població varien segons l'orientació migratòria, vam entrevistar 34 japonesos.
Els entrevistats havien col·laborat prèviament en els qüestionaris sobre usos lingüístics, a partir dels quals s'han classificat en tres subgrups segons la llengua d'ús predominant (japonès, castellà o català).
Els entrevistats del grup del japonès són d'estada temporal, i el seu poc coneixement sobre la societat receptora fa que mantinguin la ideologia del Japó i que s'hi fonamentin a l'hora de percebre la situació sociolingüística de Catalunya.
Els entrevistats dels grups restants són d'estada de llarga durada i estan més familiaritzats amb els discursos de la societat receptora.
Generalment, perceben les dues llengües locals de manera dicotòmica, tot i que el grup del català es diferencia dels altres grups pel que fa a la percepció sobre el català.
El català es veu com un passaport per a la integració, però el fet que la població autòctona mantingui l' etiquette tradicional fa que també sigui percebut com una barrera que separa els catalans i els forasters.
La qüestió lingüística, en un territori plurilingüe com l'Estat espanyol, és tractada directament o indirecta en la normativa estatal que afecta diferents àmbits.
Durant el període democràtic comprès entre 1979 i 2019, s'observa una evolució en el tractament d'aquest pluralisme lingüístic en sectors com l'ensenyament, l'Administració pública i de justícia, els mitjans de comunicació i el sector audiovisual, la toponímia o la socioeconomia.
També hi tenen un paper rellevant els estatuts d'autonomia de les comunitats autònomes.
Per a la recopilació de la normativa esmentada seguirem les cròniques legislatives de l'Estat espanyol de la Revista de Llengua i Dret des de l'any 1983.
Es consideren tres factors decisius per a l'evolució dels usos lingüístics a Catalunya: la demografia, la transmissió lingüística intergeneracional i les representacions de les llengües mitjançant l'explotació de les darreres dades demogràfiques (cens del 2001 i padró continu) i sociolingüístiques obtingudes (l'Estadística d'usos lingüístics a Catalunya, de l'any 2003, i l'Enquesta sobre representacions i usos lingüístics a Catalunya, de l'any 2004, feta per l'autor de l'article).
Aquestes fonts permeten conèixer unes dades molt favorables respecte a la transmissió lingüística del català i obtenir una percepció que l'ús d'aquesta llengua es podrà situar en el futur prop dels dos terços de l'ús global.
Malgrat que la migració catalana a Cuba va ser força minoritària i tardana en relació amb la d'altres parts d'Espanya, la seva presència en la vida econòmica, política i cultural de l'illa durant el segle xix va exercir una considerable influència.
Els catalans que van emigrar a Cuba es van concentrar als nuclis urbans, sobretot a les ciutats de l'Havana, Santiago de Cuba i Matanzas.
La colònia catalana es va destacar ràpidament en àmbits com el comerç, la indústria i la cultura.
Al darrer terç del segle xix ja hi havia uns 8.000 catalans, agrupats majoritàriament en quatre associacions que mantindrien i difondrien la cultura i la llengua catalanes a Cuba: la Societat de Beneficència de Naturals de Catalunya, la Societat Humorística Provincial de Catalunya —coneguda popularment amb el nom de la seva coral, la Colla de Sant Muç—, el Centre Català —que el 1887 va absorbir la Colla de Sant Muç— i la Comissió de l'Ermita de Montserrat.
Aquesta darrera organitzava aplecs multitudinaris en honor de la Moreneta que van gaudir d'una àmplia popularitat a l'Havana.
L'afany cultural dels catalans i la seva sòlida posició econòmica van fer possible que la llengua catalana no solament es mantingués en l'àmbit familiar, sinó que fos objecte de representacions teatrals, certàmens literaris, conferències, concerts de corals, etc. Fins i tot alguns comerciants atenien al públic en català i etiquetaven els seus productes tant en castellà com en català.
A més, la colònia catalana de Cuba va ser la primera d'Amèrica que va publicar revistes en català, malgrat la trajectòria irregular i efímera d'aquestes publicacions.
Entre aquestes revistes —que devien ser unes sis—, avui s'han conservat exemplars de Lo fill de'l pardal i L'Almogavar.
La importància de la presència catalana a Cuba confirma la necessitat de continuar aprofundint en el seu estudi.