De l'àmbit d'aplicació i principis generals
De les administracions públiques i les seves relacions
Principis de les relacions entre les administracions públiques
Conferències sectorials i altres òrgans de cooperació
Relacions amb l'Administració local
Comunicacions a les Comunitats Europees
Principis generals i competència
Creació d'òrgans administratius
De l'activitat de les administracions públiques
Principis d'intervenció de les administracions públiques per a l'exercici d'una activitat
Responsabilitat de la tramitació
Silenci administratiu en procediments iniciats a sol·licitud de l'interessat
Incorporació de mitjans tècnics
Validesa i eficàcia de documents i còpies
Obligatorietat de termes i terminis
De les disposicions i els actes administratius
Requisits dels actes administratius
Indicació de notificacions i publicacions
Conversió d'actuacions viciades
De les disposicions generals sobre els procediments administratius
Esmena i millora de la sol·licitud
Declaració responsable i comunicació prèvia
De la revisió dels actes en via administrativa
Revisió de disposicions i actes nuls
Declaració de lesivitat d'actes anul·lables
Revocació d'actes i rectificació d'errors
De les reclamacions prèvies a l'exercici de les accions civils i laborals
Reclamació prèvia a la via judicial civil
Reclamació prèvia a la via judicial laboral
Reclamacions del personal civil no funcionari de l'Administració militar
Drets del presumpte responsable
De la responsabilitat de les administracions públiques i de les seves autoritats i altre personal al seu servei
Responsabilitat patrimonial de l'Administració pública
Responsabilitat de les autoritats i el personal al servei de les administracions públiques
Exigència de la responsabilitat patrimonial de les autoritats i el personal al servei de les administracions públiques
Procediments administratius en matèria tributària
Actes de Seguretat Social i desocupació
Procediment administratiu sancionador per infraccions en l'ordre social i per a l'extensió d'actes de liquidació de quotes de la Seguretat Social
Procediment sancionador en matèria de trànsit i seguretat viària
Procediments administratius instats davant missions diplomàtiques i oficines consulars
Responsabilitat en matèria d'assistència sanitària
Règim de subscripció de convenis de col·laboració
Presentació telemàtica de sol·licituds i comunicacions dirigides a l'Administració General de l'Estat i els seus organismes públics
Procediments administratius regulats a la Llei orgànica 4/2000, d'11 de gener, sobre drets i llibertats dels estrangers a Espanya i la seva integració social, modificada per la Llei orgànica 8/2000, de 22 de desembre
Notificació per mitjà d'anunci publicat al Butlletí Oficial de l'Estat
Règim transitori de la notificació per mitjà d'anuncis
La Constitució recull, en el títol IV, els principis que inspiren l'actuació administrativa i garanteixen la submissió plena de la seva activitat a la llei i al dret.
També configura el Govern de la Nació com un òrgan eminentment polític que dirigeix l'Administració i exerceix la potestat reglamentària.
En l'ordenament que va tenir l'origen en el règim autocràtic precedent es reduïa el Govern a l'òrgan superior en el qual culmina l'Administració de l'Estat i, en conseqüència, se'l concebia com un mer apèndix o prolongació d'aquesta, amb la qual compartia, en bona mesura, la naturalesa administrativa.
L'article 97 de la Constitució arracona definitivament aquesta concepció i recupera per al Govern l'àmbit polític de la funció de governar, inspirada en el principi de legitimitat democràtica.
Així, es perfilen amb nitidesa els trets propis que defineixen el Govern i l'Administració com a institucions públiques constitucionalment diferenciades i els que estableixen la subordinació de l'Administració a l'acció política de direcció del Govern.
Ara és necessari que el marc que regula el règim jurídic de les administracions públiques sigui objecte d'una adaptació normativa expressa que el configuri de manera harmònica i concordant amb els principis constitucionals.
La Constitució garanteix la submissió de les administracions públiques al principi de legalitat, tant respecte a les normes que regeixen la seva mateixa organització, com el règim jurídic, el procediment administratiu i el sistema de responsabilitat.
D'altra banda, l'Administració local, que té el règim jurídic establert com a bàsic en el mateix article 149.1.18a de la Constitució, té una regulació específica en la seva actual Llei de bases que no ofereix cap dificultat d'adaptació als objectius d'aquesta Llei i que no exigeix modificacions específiques.
L'article 149.1.18a de la Constitució distingeix entre les bases del règim jurídic de les administracions públiques, que han de garantir a l'administrat un tractament comú davant seu; el procediment administratiu comú, sense perjudici de les especialitats derivades de l'organització pròpia de les comunitats autònomes, i el sistema de res¬ponsabilitat de totes les administracions públiques.
La delimitació del règim jurídic de les administracions públiques s'engloba en l'esquema «bases més desplegament» que permet a les comunitats autònomes dictar les seves pròpies normes sempre que s'ajustin a les bases estatals.
Tanmateix, respecte al procediment administratiu comú i al sistema de responsabilitat de les administracions públiques, encara que la seva formulació jurídica sigui la manifestació expressa i la traducció pràctica per als ciutadans de l'aplicació regular del mateix règim jurídic, la Constitució les considera una competència normativa plena i exclusiva de l'Estat.
La Llei recull aquesta concepció constitucional de distribució de competències i regula el procediment administratiu comú, d'aplicació general a totes les administracions públiques, i fixa les garanties mínimes dels ciutadans respecte a l'activitat administrativa.
Aquesta regulació no esgota les competències estatals o autonòmiques d'establir procediments específics «ratione materiae» que han de respectar, en tot cas, aquestes garanties.
La Constitució estableix la competència de les comunitats autònomes per establir les especialitats derivades de la seva organització pròpia, però, a més, com ha assenyalat la jurisprudència constitucional, no es pot dissociar la norma substantiva de la norma de procediment, per la qual cosa també ha de ser possible que les comunitats autònomes dictin les normes de procediment necessàries per aplicar el seu dret substantiu, ja que el reservat a l'Estat no és tot procediment sinó només aquell que hagi de ser comú i hagi estat establert com a tal.
La regulació dels procediments propis de les comunitats autònomes ha de respectar sempre les regles del procediment que, com que és competència exclusiva de l'Estat, integra el concepte de procediment administratiu comú.
A aquest avançat concepte respon la Llei que és aplicable a totes les administracions públiques i rigorosament respectuosa amb la distribució constitucional de competències.
Amb independència de la Llei de 19 d'octubre de 1889, que, en el seu intent d'uniformar el procediment, va constituir un pas significatiu en l'evolució del dret públic espanyol -encara que es plasmés en un garbuix de reglaments departamentals-, la primera i única regulació del règim jurídic i del procediment administratiu de l'Administració pública, en el nostre ordenament, és la que contenen els articles 22 i següents de la Llei de règim jurídic de l'Administració de l'Estat, de 26 de juliol de 1957, i la Llei de procediment administratiu, de 17 de juliol de 1958, que constitueixen, certament, una aportació rellevant en la configuració del nostre dret administratiu, en particular aquesta última.
El marc jurídic que dissenyen aquestes normes té com a objecte explícit, sobretot, unificar normes preexistents, «...reunir en un text únic aplicable a tots els departaments ministerials...», per garantir una actuació comuna, gairebé didàctica, en el funcionament intern de l'Administració, en el qual la garantia dels particulars es considera des de la unificació del procediment i des del concepte de l'autorització prèvia per al reconeixement d'un dret o la satisfacció d'un interès legítim.
La Constitució de 1978 defineix un nou concepte d'Administració, sotmesa a la Llei i al dret, d'acord amb l'expressió democràtica de la voluntat popular.
La Constitució consagra el caràcter instrumental de l'Administració, posada al servei dels interessos dels ciutadans i la responsabilitat política del Govern corresponent, per tal com és el responsable de dirigir-la.
El règim jurídic de les administracions públiques s'ha d'establir des d'aquest concepte i ha de transcendir les regles de funcionament intern, per integrar-se a la societat a la qual serveix com l'instrument que promou les condicions perquè els drets constitucionals de l'individu i els grups que integren la societat siguin reals i efectius.
Però, a més, el règim jurídic no és neutral en una dinàmica de modernització de l'Estat.
El procediment administratiu és un instrument adequat per dinamitzar-ne l'avanç i, per tant, les regles essencials del procediment són una peça fonamental en el procés de modernització de la nostra societat i de la seva Administració.
Des d'aquesta òptica, el canvi que duu a terme la Llei és profund i es percep al llarg de tot l'articulat, en el qual s'han respectat, fins i tot literalment, els preceptes més consolidats en la tècnica de la gestió administrativa.
La recepció que la Llei fa de l'anterior ordenament constitueix en si mateixa un reconeixement de la importància que aquell va tenir en el seu moment i que avui, en bona part, conserva.
Però, juntament amb això, resulta innegable la necessitat d'introduir reformes profundes en aquesta matèria, que tinguin en compte tant la multiplicitat d'administracions públiques a les quals la Llei s'adreça com la necessitat d'ampliar i reforçar les garanties dels ciutadans per a la resolució justa i ràpida dels assumptes.
La múltiple i complexa realitat que suposa la coexistència de l'Administració de l'Estat, les administracions de les comunitats autònomes i les de les entitats locals, que projecten la seva activitat sobre un mateix espai subjectiu i geogràfic, fa necessari afavorir un acostament eficaç dels serveis administratius als ciutadans.
Aquest objectiu requereix, al seu torn, una relació fluida entre les administracions públiques i un marc jurídic d'actuació comuna a totes aquestes que permeti als particulars adreçar-se a qualsevol instància administrativa amb la certesa que totes actuen amb criteris homogenis.
L'eficàcia en el resultat de l'actuació d'aquesta realitat plural i complexa que són les administracions públiques fa que la cooperació entre aquestes resulti un principi actiu, no només desitjable, sinó indispensable en el seu funcionament.
La cooperació és un deure general, l'essència del model d'organització territorial de l'Estat autonòmic, que es configura com un deure recíproc de suport i mútua lleialtat que no és necessari que es justifiqui en preceptes concrets perquè no es pot imposar, sinó que s'ha d'acordar, conformar o concertar, i aquest és el principi que, com a tal, ha de presidir l'exercici de competències compartides o de les que s'exerceixen sobre un mateix espai físic.
Aquesta necessària cooperació institucional entre administracions públiques ha de permetre, en el marc de la modernització de les seves estructures, la simplificació de totes aquestes i, quan sigui possible, també la reducció de l'organització territorial de l'Administració General de l'Estat, a les comunitats autònomes que, per raó del seu nivell competencial propi, hagin assumit la gestió de les matèries en què s'exerceixin les funcions d'aquells òrgans territorials.
Els nous corrents de la ciència de l'organització aporten un enfocament addicional com a mecanisme per garantir la qualitat i transparència de l'actuació administrativa, que configuren diferències substancials entre els escenaris de 1958 i 1992.
La Llei de procediment administratiu de 1958 va pretendre modernitzar les arcaiques maneres de l'Administració espanyola i va propugnar una racionalització dels treballs burocràtics i l'ús de «màquines adequades, amb vista a implantar una mecanització i un automatisme progressius en les oficines públiques, sempre que el volum de treball faci econòmic l'ús d'aquests procediments».
Aquest plantejament tan limitat ha dificultat el fet que la informatització, suport i teixit nerviós de les relacions socials i econòmiques de la nostra època, hagi tingut fins ara una incidència rellevant en el procediment administratiu, per falta de reconeixement formal de la validesa de documents i comunicacions emesos per aquesta via.
L'extraordinari avanç experimentat en les nostres administracions públiques en la tecnificació dels seus mitjans operatius, a través d'un parc informàtic i telemàtic cada vegada més gran, s'ha limitat al funcionament intern, sense correspondència rellevant amb la producció jurídica de la seva activitat relacionada amb els ciutadans.
Les tècniques burocràtiques formalistes, suposadament garantistes, han caducat, tot i que a alguns els semblin inamovibles, i la Llei s'obre decididament a la tecnificació i modernització de l'actuació administrativa en el seu vessant de producció jurídica i a l'adaptació permanent al ritme de les innovacions tecnològiques.
El títol I aborda les relacions entre les administracions públiques de caràcter directe en uns casos i, en d'altres, formalitzades a través dels òrgans superiors de Govern, a partir de les premisses de la lleialtat constitucional i la col·laboració que les han de presidir, consubstancials al model d'organització territorial de l'Estat implantat per la Constitució.
Això és condició inexcusable per articular l'exercici ordenat de l'activitat administrativa des del moment en què coexisteixen una diversitat d'administracions que projecten la seva activitat sobre el mateix àmbit territorial, personal i, de vegades, material, activitat que, a la vegada, ha de complir criteris d'eficàcia sense detriment de competències alienes.
Conjugar aquesta pluralitat de factors obliga a intensificar les relacions de cooperació, mitjançant l'assistència recíproca, l'intercanvi d'informació, les conferències sectorials per a l'adopció de criteris o punts de vista comuns en abordar els problemes de cada sector, o la subscripció de convenis de col·laboració, com a aspectes generals que poden ser susceptibles de concreció en els diferents sectors de l'activitat administrativa.
La Llei recull aquests aspectes, que ja han demostrat que són fecunds en la pràctica, i introdueix com a novetat la figura del conveni de conferència sectorial, que ha d'afavorir l'acord multilateral per a accions sectorials, sense detriment del seu origen pactat, que requereix la conformitat expressa de totes les parts interventores.
D'aquesta manera, les conferències sectorials, sense substituir o anul·lar les facultats decisòries pròpies de cada Administració pública, reben un nou impuls en el decisiu paper que ja exerceixen en la consolidació de l'Estat de les autonomies.
El títol II dedica el capítol I a regular els principis generals del règim dels òrgans administratius, derivats dels principis superiors d'indisponibilitat de la competència, jerarquia i coordinació, en el marc del que preveu l'article 103 de la Constitució.
Plenament respectuosa amb la potestat d'autoorganització de les administracions públiques, la Llei es limita a regular el nucli estricte del que constitueix la normativa bàsica de tota organització administrativa, l'observança de la qual té efectes directes sobre la validesa i eficàcia dels actes administratius.
La mateixa perspectiva relativa a l'autoorganització porta a regular, en el capítol II, el règim del funcionament dels òrgans col·legiats.
Però, a més, l'evolució més recent de la nostra organització administrativa cap a fórmules participatives obliga a tenir en compte la nova tipologia d'òrgans col·legiats que tenen una composició i funcionalitat que no s'ajusta a la regulació que estableix la Llei anterior, dictada en una circumstància històrica i política en la qual la participació d'altres administracions o d'organitzacions socials resultava impensable.
El capítol III, que recull les normes generals d'abstenció i recusació de les autoritats i personal de les administracions públiques, és corol·lari del mandat que la Constitució acull en el seu article 103.1, en què predica que l'Administració pública serveix amb objectivitat els interessos generals.
La normació comuna de les causes objectives d'abstenció i recusació és tant com garantir el principi de neutralitat, que exigeix mantenir els serveis públics a cobert de tota col·lisió entre interessos particulars i interessos generals.
El títol III recull les normes relatives als interessats, amb l'amplitud que exigeix aquest concepte.
S'hi regulen les especialitats de la capacitat d'obrar en l'àmbit del dret administratiu, la legitimació per intervenir en el procediment, la compareixença a través de representants i la pluralitat d'interessats.
Amb això es dóna resposta al que preveu la Constitució, que, en el seu article 105. c, acull el dret d'audiència dels interessats com a peça angular del procediment administratiu.
El títol IV, sota l'epígraf «De l'activitat de les administracions públiques», conté una formulació transcendent dels drets dels ciutadans en els procediments administratius, a més dels que els reconeixen la Constitució i les lleis.
D'aquesta enunciació es pot destacar com a innovacions significatives: la possibilitat d'identificar les autoritats i els funcionaris sota la responsabilitat dels quals es tramitin els procediments –amb la qual cosa es trenca l'opacitat tradicional de l'Administració–, el dret de formular al·legacions i d'aportar documents en qualsevol fase del procediment anterior al tràmit d'audiència, el de no presentar els ja aportats a l'Administració actuant i el d'obtenir informació i orientació sobre els condicionaments jurídics o tècnics que les disposicions vigents imposin als projectes que es proposin abordar.
Incorpora, a continuació, les normes essencials sobre l'ús de les llengües oficials, regula l'accés a la informació dels arxius i registres administratius, d'acord amb el que estableix l'article 105. c de la Constitució, i aborda de manera frontal i decidida –en contraposició a la timidesa de les previsions de la Llei de procediment administratiu de 1958– la instal·lació en suport informàtic dels registres generals, així com la integració informàtica d'aquests registres amb els registres administratius restants.
En aquesta matèria tenen una rellevància especial els principis de cooperació, coordinació i col·laboració, que possibiliten que els ciutadans puguin presentar les sol·licituds, els escrits i les comunicacions que adrecin a les administracions públiques en els registres de qualsevol òrgan administratiu que pertanyi a l'Administració General de l'Estat o a la de qualsevol Administració de les comunitats autònomes, al marge de la resta de possibilitats ja establertes o que s'estableixin.
A aquest efecte es preveu que, mitjançant un conveni de col·laboració entre les administracions públiques, s'implantin sistemes d'intercomunicació i coordinació de registres que garanteixin la compatibilitat informàtica i la transmissió telemàtica dels assentaments.
El dret a la identificació de les autoritats i funcionaris sota la responsabilitat dels quals es tramitin els procediments, a què abans s'ha fet referència, es complementa ara amb la possibilitat de sol·licitar l'exigència de responsabilitat per les anomalies en la tramitació.
La Llei introdueix un nou concepte sobre la relació de l'Administració amb el ciutadà, amb la qual cosa se supera la doctrina de l'anomenat silenci administratiu.
Es podria dir que aquesta Llei estableix el silenci administratiu positiu i així canvia la nostra norma tradicional.
L'objectiu de la Llei no és donar caràcter positiu a la inactivitat de l'Administració quan els particulars s'hi adrecen.
El caràcter positiu de la inactivitat de l'Administració és la garantia que s'estableix si no es compleix l'objectiu veritable de la Llei, que és que els ciutadans obtinguin resposta expressa de l'Administració i, sobretot, que l'obtinguin en el termini establert.
El silenci administratiu, positiu o negatiu, no ha de ser un institut jurídic normal, sinó la garantia que impedeixi que els drets dels particulars es buidin de contingut quan la seva Administració no atén eficaçment i amb la celeritat deguda les funcions per a les quals s'ha organitzat.
Aquesta garantia, exponent d'una Administració en la qual ha de ser prioritària l'eficàcia sobre el formalisme, només ha de cedir si hi ha un interès general prevalent o si realment el dret el reconeixement del qual es postula no existeix.
Lògicament, aquesta regulació es complementa amb la inclusió posterior, com a supòsit de nul·litat de ple dret, dels actes presumptes o expressos contraris a l'ordena¬ment jurídic pels quals s'adquireixen facultats o drets si no es tenen els requisits essencials per adquirir-los.
El títol IV acaba amb una incorporació oberta de les tècniques informàtiques i telemàtiques en la relació ciutadà-Administració i resol els problemes que en matèria de termes i terminis es plantejaven a causa de la diversitat de calendaris de festivitats.
Obre el títol V el capítol dedicat a les disposicions administratives i enuncia els principis generals de legalitat, jerarquia, publicitat i inderogabilitat singular del Reglament.
El capítol II regula els requisits dels actes administratius, a partir dels principis de competència i legalitat, esmenta els que requereixen motivació i en recull la forma escrita com a regla general.
L'eficàcia, notificació i publicació dels actes administratius es recullen en el capítol III, que obre la possibilitat de mitjans de notificació diferents dels tradicionals que, sense minva de les necessàries garanties d'autenticitat, en permetin l'agilitació mitjançant l'ús de les noves tècniques de transmissió d'informació, amb la qual cosa se supera la limitació de l'exclusivitat del domicili com a lloc de notificacions.
En el capítol IV es regulen les causes i els efectes de la nul·litat i anul·labilitat dels actes administratius.
La Llei inclou, com a causa de nul·litat de ple dret, la lesió del contingut essencial dels drets i les llibertats susceptibles d'empara constitucional, en virtut de la protecció especial que els garanteix la Constitució.
El títol VI regula l'estructura general del procediment que s'ha de seguir per a la realització de l'activitat jurídica de l'Administració.
En el capítol I es regula la iniciació, que es pot fer d'ofici o per sol·licitud dels interessats.
Les sol·licituds dels interessats s'obren a la possible utilització de mitjans telemàtics i fins i tot audiovisuals, per facilitar-ne la formulació, sempre que quedi acreditada l'autenticitat de la seva voluntat.
Així mateix, es regulen en aquest capítol altres qüestions connexes a la iniciació, com el període d'informació prèvia, les mesures provisionals per assegurar l'eficàcia de la resolució, l'acumulació d'assumptes i la modificació o millora voluntària dels termes de la sol·licitud que formulin els interessats.
El capítol II, dedicat a l'ordenació, recull els criteris de celeritat i impulsió d'ofici i conté un conjunt de regles des¬tinades a simplificar i agilitar els tràmits del procediment.
La instrucció del procediment es recull en el capítol III mitjançant la regulació de les al·legacions, els mitjans de prova i els informes.
Rep un tractament específic el supòsit, cada vegada més freqüent, d'emissió d'informes per una Administració pública diferent de la que tramita el procediment, i amb això es preveu que la seva no-evacuació no paralitza necessàriament el procediment, a fi d'evitar que la inactivitat d'una Administració redundi en perjudici dels interessats.
Aquest capítol també recull el tràmit d'audiència, que s'efectua posant de manifest als interessats la tota¬litat de l'expedient, llevat del que afecti els supòsits d'excepció del dret d'accés a arxius i registres administratius.
El tràmit d'informació pública, si ho requereix la naturalesa del procediment, es regula de manera netament diferenciada de l'audiència, ja que ni la compareixença atorga, per si mateixa, la condició d'interessat, ni la incompareixença enerva la via de recurs per als qui tenen aquesta condició.
El capítol IV regula les formes i els efectes de la finalització del procediment, a través de resolució, desistiment, renúncia o caducitat.
S'introdueix la possibilitat d'utilitzar instruments convencionals en la tramitació i terminació dels procediments.
L'executivitat dels actes administratius i els mitjans d'execució forçosa queden recollits en el capítol V. L'autotutela de l'Administració pública, potestat que permet articular els mitjans d'execució que garanteixin l'eficàcia de l'activitat administrativa, en tot cas queda subordinada als límits constitucionals, i s'han d'adoptar els mitjans necessaris per a l'execució, de manera que es restringeixi al mínim la llibertat individual i d'acord amb el principi de proporcionalitat.
El títol VII, «Revisió dels actes administratius», estableix una modificació profunda del sistema de recursos administratius vigent fins avui, tenint en compte els plantejaments doctrinals més consolidats, tant pel que fa a la simplificació com a les possibilitats de l'establiment de sistemes de solució de reclamacions i recursos diferents dels tradicionals i amb una implantació que cada cop és més freqüent en els països del nostre entorn i que ja es pot observar, en algun cas, en el nostre mateix ordenament.
El sistema de revisió de l'activitat de les administracions públiques que la Llei estableix s'organitza al voltant de dues línies bàsiques: la unificació dels recursos ordinaris i el reforçament de la revisió d'ofici per causa de nul·litat.
La primera línia suposa establir un sol possible recurs per esgotar la via administrativa, tant si és l'ordinari que es regula a la Llei, com el substitutiu que, amb caràcter sectorial, puguin establir altres lleis.
La revisió d'ofici, per la seva banda, es configura com un veritable procediment de nul·litat, quan es fonamenta en aquesta causa, i recull la unanimitat de la doctrina jurisprudencial i científica.
El títol IX regula els principis bàsics a què s'ha de sotmetre l'exercici de la potestat sancionadora de l'Administració i els drets corresponents que deriven d'aquests principis per als ciutadans extrets del text constitucional i de la ja consolidada jurisprudència sobre la matèria.
Efectivament, la Constitució, en el seu article 25, tracta conjuntament els il·lícits penals i administratius i posa de manifest la voluntat que tots dos se subjectin a principis d'identitat bàsica, especialment quan el camp d'actuació del dret administratiu sancionador ha recollit tipus d'injust procedents del camp penal que no hi subsisteixen en nom del principi d'intervenció mínima.
Entre aquests principis destaca el de legalitat o «ràtio democràtica», en virtut del qual el poder legislatiu ha de fixar els límits de l'activitat sancionadora de l'Administració i el de tipicitat, manifestació en aquest àmbit del de seguretat jurídica, juntament amb els de presumpció d'innocència, informació, defensa, responsabilitat, proporcionalitat, interdicció de l'analogia, etc.
Tots aquests es consideren bàsics perquè deriven de la Constitució i garanteixen als administrats un tractament comú davant les administracions públiques, mentre que l'establiment dels procediments materials concrets és una qüestió que afecta cada Administració pública en l'exercici de les seves competències.
El títol X, «De la responsabilitat de les administracions públiques i de les seves autoritats i altre personal al seu servei», incorpora la regulació d'una matèria estretament unida a l'actuació administrativa i que constitueix, al costat del principi de legalitat, un dels grans suports del sistema.
D'aquesta manera, es fa realitat la previsió que conté l'article 149.1.18 de la Constitució sobre l'establiment d'un «sistema de responsabilitat de totes les administracions públiques».
Pel que fa a la responsabilitat patrimonial, el projecte dóna resposta al pronunciament constitucional d'indemnització de totes les lesions que els particulars pateixin en els seus béns i drets com a conseqüència del funcionament dels serveis públics, d'acord amb les valoracions que predominin en el mercat, i s'estableix, a més, la possibilitat que fins a un límit determinat es pugui fer efectiva en el termini de trenta dies, sempre que la valoració del dany i la relació de causalitat entre la lesió i el funcionament normal o anormal del servei públic siguin inequívoques.
Aquesta Llei estableix i regula les bases del règim jurídic, el procediment administratiu comú i el sistema de responsabilitat de les administracions públiques, i és aplicable a totes aquestes.
A l'efecte d'aquesta Llei, s'entén per administracions públiques:
a) L'Administració General de l'Estat.
b) Les administracions de les comunitats autònomes.
c) Les entitats que integren l'Administració local.
Les entitats de dret públic amb personalitat jurídica pròpia vinculades o dependents de qualsevol de les administracions públiques també tenen la consideració d'Administració pública.
Aquestes entitats han de subjectar la seva activitat a aquesta Llei si exerceixen potestats administratives i la resta de la seva activitat s'ha de sotmetre al que disposen les seves normes de creació.
Les administracions públiques serveixen amb objectivitat els interessos generals i actuen d'acord amb els principis d'eficàcia, jerarquia, descentralització, desconcentració i coordinació, amb submissió plena a la Constitució, a la llei i al dret.
Han de respectar, igualment, en la seva actuació els principis de bona fe i de confiança legítima.
Les administracions públiques, en les seves relacions, es regeixen pel principi de cooperació i col·laboració, i en la seva actuació, pels criteris d'eficiència i servei als ciutadans.
Sota la direcció del Govern de la Nació, dels òrgans de govern de les comunitats autònomes i dels corresponents de les entitats que integren l'Administració local, l'actuació de l'Administració pública respectiva es desenvolupa per assolir els objectius que estableixen les lleis i la resta de l'ordenament jurídic.
Cada una de les administracions públiques actua, per al compliment de les seves finalitats, amb personalitat jurídica única.
En les seves relacions amb els ciutadans, les administracions públiques actuen de conformitat amb els principis de transparència i de participació.
Les administracions públiques actuen i es relacionen d'acord amb el principi de lleialtat institucional i, en conseqüència, estan obligades a:
a ) Respectar l'exercici legítim per les altres administracions de les seves competències.
b ) Ponderar, en l'exercici de les competències pròpies, la totalitat dels interessos públics implicats i, en concret, aquells la gestió dels quals estigui encomanada a les altres administracions.
c ) Facilitar a les altres administracions la informació que necessitin sobre l'activitat que duguin a terme en l'exercici de les seves pròpies competències.
d ) Prestar, en l'àmbit propi, la cooperació i l'assistència actives que les altres administracions puguin demanar per a l'exercici eficaç de les seves competències.
A efectes del que disposen les lletres c i d de l'apartat anterior, les administracions públiques poden sol·licitar totes les dades, els documents o els mitjans probatoris que es trobin a disposició de l'ens al qual es dirigeixi la sol·licitud.
També poden sol·licitar assistència per a l'execució de les seves competències.
L'assistència i la cooperació requerida només es pot negar quan l'ens del qual se sol·licita no està facultat per prestar-la, no disposa de mitjans suficients per a això o quan, si ho fa, causa un perjudici greu als interessos la tutela dels quals té encomanada o al compliment de les pròpies funcions.
La negativa a prestar l'assistència s'ha de comunicar motivadament a l'Administració sol·licitant.
L'Administració General de l'Estat, les de les comunitats autònomes i les entitats que integren l'Administració local han de col·laborar i auxiliar-se per a les execucions dels seus actes que s'hagin de fer fora dels seus àmbits territorials de competències respectius.
En les relacions entre l'Administració General de l'Estat i l'Administració de les comunitats autònomes, el contingut del deure de col·laboració s'ha de dur a terme a través dels instruments i procediments que de manera comuna i voluntària estableixin aquestes administracions.
Quan aquestes relacions, en virtut del principi de cooperació, tinguin com a finalitat la presa de decisions conjuntes que permetin, en els assumptes que afectin competències compartides o exigeixin articular una activitat comuna entre ambdues administracions, una activitat més eficaç, s'han d'ajustar als instruments i els procediments de cooperació a què es refereixen els articles següents.
L'Administració General de l'Estat i l'Administració de les comunitats autònomes poden crear òrgans per a la cooperació entre ambdues administracions, de composició bilateral o multilateral, d'àmbit general o d'àmbit sectorial, en les matèries en què hi hagi interrelació competencial, i amb funcions de coordinació o cooperació segons els casos.
A efectes del que estableix aquest capítol, no tenen la naturalesa d'òrgans de cooperació els òrgans col·legiats creats per l'Administració General de l'Estat per a l'exercici de les seves competències en la composició dels quals es prevegi que participin representants de l'Administració de les comunitats autònomes amb la finalitat de consulta.
Els òrgans de cooperació de composició bilateral i d'àmbit general que reuneixin membres del Govern, en representació de l'Administració General de l'Estat, i membres del Consell de Govern, en representació de l'Administració de la respectiva comunitat autònoma, es denominen comissions bilaterals de cooperació.
La creació d'aquestes comissions s'efectua mitjançant acord, que determina els elements essencials del seu règim.
Els òrgans de cooperació de composició multilateral i d'àmbit sectorial que reuneixen membres del Govern, en representació de l'Administració General de l'Estat, i membres dels Consells de Govern, en representació de les administracions de les comunitats autònomes, es denominen conferències sectorials.
El règim de cada conferència sectorial és el que estableix el corresponent acord d'institucionalització i el reglament intern.
La convocatòria de la conferència, la fa el ministre o els ministres que tinguin competències sobre la matèria que hagi de ser objecte de la conferència sectorial.
La convocatòria s'ha de fer amb antelació suficient i s'hi ha d'adjuntar l'ordre del dia i, si s'escau, la documentació necessària per a la preparació prèvia de la conferència.
Els acords que s'adoptin en una conferència sectorial, els han de signar el ministre o els ministres competents i els titulars dels òrgans de govern corresponents de les comunitats autònomes.
Si s'escau, aquests acords es poden formalitzar sota la denominació de conveni de conferència sectorial.
Les conferències sectorials poden acordar la creació de comissions i grups de treball per a la preparació, l'estudi i el desenvolupament de qüestions concretes pròpies de l'àmbit material de cada una d'aquestes.
Amb la mateixa finalitat, i en àmbits materials específics, l'Administració General de l'Estat i les administracions de les comunitats autònomes poden constituir altres òrgans de cooperació que reuneixin responsables de la matèria.
Quan la matèria de l'àmbit sectorial d'un òrgan de cooperació de composició multilateral afecti competències de les entitats locals o s'hi refereixi, el Ple d'aquest òrgan pot acordar que l'associació d'aquestes d'àmbit estatal amb una major implantació sigui convidada a assistir a les seves reunions, amb caràcter permanent o segons l'ordre del dia.
L'Administració General i els organismes públics vinculats o que en depenen poden establir convenis de col·laboració amb els òrgans corresponents de les administracions de les comunitats autònomes en l'àmbit de les seves respectives competències.
Els instruments de formalització dels convenis han d'especificar, quan sigui procedent:
a ) Els òrgans que subscriguin el conveni i la capacitat jurídica amb què actua cada una de les parts.
b ) La competència que exerceix cada Administració.
d ) Les actuacions que s'acordi dur a terme per al seu compliment.
e ) La necessitat o no d'establir una organització per a la gestió.
f ) El termini de vigència, la cual cosa no impedeix que pugui ser prorrogat si ho acorden les parts signants del conveni.
g ) L'extinció per una causa diferent de la que preveu l'apartat anterior, així com la forma d'acabar les actuacions en curs per al supòsit d'extinció.
Quan es creï un òrgan mixt de vigilància i control, aquest ha de resoldre els problemes d'interpretació i compliment que es puguin plantejar respecte dels convenis de col·laboració.
Si els convenis es limiten a establir pautes d'orientació política sobre l'actuació de cada Administració en una qüestió d'interès comú o a fixar el marc general i la metodologia per dur a terme la col·laboració en una àrea d'interrelació competencial o en un assumpte d'interès mutu es denominen protocols generals.
Quan la gestió del conveni faci necessari crear una organització comuna, aquesta pot adoptar la forma de consorci dotat de personalitat jurídica o societat mercantil.
Els estatuts del consorci han de determinar les seves finalitats, així com les particularitats del règim orgànic, funcional i financer.
Els òrgans de decisió han d'estar integrats per representants de totes les entitats consorciades, en la proporció que fixin els Estatuts respectius.
Per a la gestió dels serveis que se li encomanin es pot utilitzar qualsevol de les formes que preveu la legislació aplicable a les administracions consorciades.
L'Administració General de l'Estat i l'Administració de les comunitats autònomes poden acordar la realització de plans i programes conjunts d'actuació per aconseguir objectius comuns en matèries en què tinguin competències concurrents.
Dins de l'àmbit sectorial respectiu, correspon a les conferències sectorials la iniciativa per acordar la realització de plans o programes conjunts, l'aprovació del contingut, així com el seguiment i l'avaluació multilateral de la posada en pràctica.
L'acord d'aprovació de plans o programes conjunts ha d'especificar, segons la seva naturalesa, els elements següents del contingut:
Els objectius d'interès comú que s'han de complir.
Les actuacions que ha de dur a terme cada Administració.
Les aportacions de mitjans personals i materials de cada Administració.
Els compromisos d'aportació de recursos financers.
La durada, així com els mecanismes de seguiment, avaluació i modificació.
L'acord d'aprovació d'un pla o un programa conjunt, que té eficàcia vinculant per a l'Administració General de l'Estat i les comunitats autònomes participants que el subscriguin, pot ser completat mitjançant convenis de col·laboració amb cada una d'elles que concretin els punts que hagin de ser especificats de manera bilateral.
Els acords d'aprovació de plans o programes conjunts han de ser objecte de publicació oficial.
Els convenis de conferència sectorial i els convenis de col·laboració en cap cas no suposen la renúncia a les competències pròpies de les administracions que hi intervenen.
Els convenis de conferència sectorial i els convenis de col·laboració subscrits obliguen les administracions interventores des del moment de la signatura, llevat que s'hi estableixi una altra cosa.
Tant els convenis de conferència sectorial com els convenis de col·laboració han de ser comunicats al Senat.
Tots dos tipus de convenis s'han de publicar en el Butlletí Oficial de l'Estat i en el diari oficial de la comunitat autònoma respectiva.
Les qüestions litigioses que puguin sorgir en la seva interpretació i el seu compliment, sense perjudici del que preveu l'article 6.3, han de ser de coneixement i competència de l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu i, si escau, de la competència del Tribunal Constitucional.
Les relacions entre l'Administració General de l'Estat o l'Administració de la comunitat autònoma amb les entitats que integren l'Administració local s'han de regir per la legislació bàsica en matèria de règim local, i s'hi aplica supletòriament el que disposa aquest títol.
Quan en virtut d'una obligació derivada del Tractat de la Unió Europea o dels Tractats de les Comunitats Europees o dels actes de les seves institucions se'ls hagin de comunicar disposicions de caràcter general o resolucions, les Administracions públiques han de procedir a la seva tramesa a l'òrgan de l'Administració General de l'Estat competent per fer la comunicació a les institucions esmentades.
A falta d'un termini específic per complir aquesta obligació, la tramesa s'ha d'efectuar en el termini de quinze dies.
Quan es tracti de projectes de disposicions o qualsevol altra informació, a falta d'un termini específic, la tramesa s'ha de fer en temps útil als efectes del compliment d'aquesta obligació.
Correspon a cada Administració pública delimitar, en el seu àmbit competencial propi, les unitats administratives que configuren els òrgans administratius propis de les especialitats que deriven de la seva organització.
La creació de tot òrgan administratiu exigeix el compliment dels requisits següents:
a) Determinació de la forma d'integració en l'Administració pública de què es tracti i la dependència jeràrquica.
b) Delimitació de les funcions i competències.
c) Dotació dels crèdits necessaris per a la posada en marxa i el funcionament.
No es poden crear nous òrgans que suposin duplicació d'altres que ja existeixin si alhora no se'n suprimeix o se'n restringeix degudament la competència.
La competència és irrenunciable i l'han d'exercir precisament els òrgans administratius que la tinguin atribuïda com a pròpia, llevat dels casos de delegació o avocació, quan s'efectuïn en els termes que preveuen aquesta Llei o d'altres.
L'encàrrec de gestió, la delegació de signatura i la suplència no suposen cap alteració de la titularitat de la competència, encara que sí que ho suposen dels elements determinants del seu exercici que es preveuen en cada cas.
La titularitat i l'exercici de les competències que s'atribueixen als òrgans administratius poden ser desconcentrats en altres de jeràrquicament dependents en els termes i amb els requisits que prevegin les mateixes normes d'atribució de competències.
Si alguna disposició atribueix la competència a una Administració, sense especificar l'òrgan que l'ha d'exercir, s'entén que la facultat d'instruir i resoldre els expedients correspon als òrgans inferiors competents per raó de la matèria i del territori, i, si n'hi ha diversos, el superior jeràrquic comú.
Els òrgans de les diferents administracions públiques poden delegar l'exercici de les competències que tinguin atribuïdes en altres òrgans de la mateixa Administració, encara que no siguin jeràrquicament dependents, o de les entitats de dret públic vinculades o que en depenguin.
En cap cas no poden ser objecte de delegació les competències relatives a:
a ) Els assumptes que es refereixin a relacions amb el cap de l'Estat, la Presidència del Govern de la Nació, les Corts Generals, les presidències dels Consells de Govern de les comunitats autònomes i les assemblees legislatives de les comunitats autònomes.
b ) L'adopció de disposicions de caràcter general.
c ) La resolució de recursos als òrgans administratius que hagin dictat els actes objecte de recurs.
d) Les matèries en què es determini per una norma amb rang de llei.
Les delegacions de competències i la revocació s'han de publicar en el ''Butlletí Oficial de l'Estat'', en el de la comunitat autònoma o en el de la província, segons l'Administració a què pertanyi l'òrgan delegant i l'àmbit territorial de competència d'aquest.
Les resolucions administratives que s'adoptin per delegació han d'indicar expressament aquesta circumstància i s'han de considerar dictades per l'òrgan delegant.
Llevat d'autorització expressa d'una llei, no es poden delegar les competències que s'exerceixin per delegació.
No constitueix impediment perquè es pugui delegar la competència per resoldre un procediment la circumstància que la seva norma reguladora prevegi, com a tràmit preceptiu, l'emissió d'un dictamen o un informe; no obstant això, no es pot delegar la competència per resoldre un assumpte concret una vegada que en el procediment corresponent s'hagi emès un dictamen o un informe preceptiu sobre l'assumpte.
La delegació és revocable en qualsevol moment per l'òrgan que l'hagi conferida.
La delegació de competències atribuïdes a òrgans col·legiats, per a l'exercici ordinari dels quals es requereixi un quòrum especial, s'ha d'adoptar observant, en tot cas, el dit quòrum.
Els òrgans superiors poden avocar per a si mateixos el coneixement d'un assumpte la resolució del qual correspongui ordinàriament o per delegació als seus òrgans administratius dependents, quan circumstàncies de tipus tècnic, econòmic, social, jurídic o territorial ho facin convenient.
En els supòsits de delegació de competències en òrgans no jeràrquicament dependents, el coneixement d'un assumpte pot ser avocat únicament per l'òrgan delegant.
En tot cas, l'avocació s'ha de fer mitjançant un acord motivat que ha de ser notificat als interessats en el procediment, si n'hi ha, amb anterioritat a la resolució final que es dicti.
Contra l'acord d'avocació no hi pot haver recurs, encara que es pot impugnar en el recurs que, si s'escau, s'interposi contra la resolució del procediment.
La realització d'activitats de caràcter material, tècnic o de serveis de la competència dels òrgans administratius o de les entitats de dret públic es pot encarregar a altres òrgans o entitats de la mateixa Administració o d'una altra de diferent, per raons d'eficàcia, o si no es disposa dels mitjans tècnics idonis per al seu desplegament.
L'encàrrec de gestió no suposa cessió de titularitat de la competència ni dels elements substantius del seu exercici, i és responsabilitat de l'òrgan o l'entitat que l'encarrega dictar tots els actes o totes les resolucions de caràcter jurídic que li donin suport o en què s'integri l'activitat material concreta objecte d'encàrrec.
L'encàrrec de gestió entre òrgans administratius o entitats de dret públic que pertanyen a la mateixa Administració s'ha de formalitzar en els termes que estableixi la seva normativa pròpia i, si no n'hi ha, per acord exprés dels òrgans o les entitats interventors.
En tot cas l'instrument de formalització de l'encàrrec de gestió i la seva resolució s'ha de publicar, perquè sigui eficaç, en el diari oficial corresponent.
Cada Administració pot regular els requisits necessaris per a la validesa d'aquests acords, que han d'incloure, com a mínim, una menció expressa de l'activitat o les activitats que afectin el termini de vigència i la naturalesa i l'abast de la gestió encarregada.
Si l'encàrrec de gestió es fa entre òrgans i entitats de diferents administracions, s'ha de formalitzar mitjançant la signatura del conveni corresponent entre aquestes, llevat del supòsit de la gestió ordinària dels serveis de les comunitats autònomes per les diputacions provincials o, si s'escau, cabildos o consells insulars, que es regeix per la legislació de règim local.
El règim jurídic de l'encàrrec de gestió que es regula en aquest article no és aplicable si la realització de les activitats que esmenta l'apartat primer ha de recaure sobre persones físiques o jurídiques subjectes a dret privat; en aquest cas, s'ha d'ajustar, en el que sigui procedent, a la legislació corresponent de contractes de l'Estat, sense que es puguin encomanar a persones o entitats d'aquesta naturalesa activitats que, segons la legislació vigent, s'hagin de realitzar amb subjecció al dret administratiu.
Els titulars dels òrgans administratius, en matèria de la seva pròpia competència, poden delegar la signatura de les seves resolucions i els seus actes administratius als titulars dels òrgans o les unitats administratives que en depenguin, dins dels límits que assenyala l'article 13.
La delegació de signatura no altera la competència de l'òrgan delegant i per a la seva validesa no és necessària la seva publicació.
En les resolucions i els actes que se signin per delegació, s'hi ha de fer constar l'autoritat de procedència.
No hi pot haver la delegació de signatura en les resolucions de caràcter sancionador.
Els titulars dels òrgans administratius poden ser suplerts temporalment en els supòsits de vacant, absència o malaltia per qui designi l'òrgan competent per al seu nomenament.
Si no es designa suplent, la competència de l'òrgan administratiu l'exerceix el qui designi l'òrgan administratiu immediat del qual depengui.
La suplència no implica alteració de la competència.
Els òrgans administratius, en l'exercici de les seves competències pròpies, han d'ajustar la seva activitat en les seves relacions amb altres òrgans de la mateixa Administració o d'altres als principis que estableix l'article 4.1 de la Llei, i l'han de coordinar amb la que els pugui correspondre legítimament; per fer-ho poden demanar la informació que necessitin.
Les normes i els actes dictats pels òrgans de les administracions públiques en l'exercici de la seva competència han de ser observats per la resta dels òrgans administratius, encara que no depenguin jeràrquicament entre si o pertanyin a una altra Administració.
La comunicació entre els òrgans administratius pertanyents a una mateixa Administració pública s'ha d'efectuar sempre directament, sense trasllats ni reproduccions a través d'òrgans intermedis.
Les comunicacions entre els òrgans administratius es poden dur a terme per qualsevol mitjà que asseguri la constància que s'han rebut.
L'òrgan administratiu que es consideri incompetent per a la resolució d'un assumpte ha de remetre directament les actuacions a l'òrgan que consideri competent si aquest pertany a la mateixa Administració pública.
Els interessats que siguin part en el procediment es poden adreçar a l'òrgan que conegui d'un assumpte perquè declini la seva competència i remeti les actuacions a l'òrgan competent.
Així mateix, es poden adreçar a l'òrgan que estimin competent a fi que requereixi d'inhibició el que conegui de l'assumpte.
Els conflictes d'atribucions només es poden suscitar entre òrgans d'una mateixa Administració no relacionats jeràrquicament, i respecte a assumptes sobre els quals no hagi finalitzat el procediment administratiu.
Els òrgans administratius poden dirigir les activitats dels seus òrgans dependents jeràrquicament mitjançant instruccions i ordres de servei.
Si una disposició específica ho estableix o s'estima convenient per raó dels destinataris o dels efectes que es puguin produir, les instruccions i ordres de servei s'han de publicar en el diari oficial que correspongui.
L'incompliment de les instruccions o ordres de servei no afecta la validesa dels actes dictats pels òrgans administratius, sense perjudici de la responsabilitat disciplinària en què es pugui incórrer.
El règim jurídic dels òrgans col·legiats s'ha d'ajustar a les normes que conté aquest capítol, sense perjudici de les peculiaritats organitzatives de les administracions públiques en què s'integren.
Els òrgans col·legiats de les diferents administracions públiques en què participin organitzacions representatives d'interessos socials, així com aquells formats per representacions de diferents administracions públiques, tant si compten amb la participació d'organitzacions representatives d'interessos socials com si no hi compten, poden establir o completar les seves normes de funcionament.
Els òrgans col·legiats a què es refereix aquest apartat han de quedar integrats a l'Administració pública que correspongui, encara que sense participar en la seva estructura jeràrquica, llevat que així ho estableixin les seves normes de creació, es desprengui de les seves funcions o de la mateixa naturalesa de l'òrgan col·legiat.
En cada òrgan col·legiat, correspon al president:
a ) Tenir la representació de l'òrgan.
b ) Acordar la convocatòria de les sessions ordinàries i extraordinàries i la fixació de l'ordre del dia, tenint en compte, si s'escau, les peticions dels altres membres que s'hagin formulat amb suficient antelació.
c ) Presidir les sessions, moderar el desenvolupament dels debats i suspendre'ls per causes justificades.
d ) Dirimir amb el seu vot els empats, a l'efecte d'adoptar acords, excepte si es tracta dels òrgans col·legiats a què es refereix el número 2 de l'article 22, en què el vot és diriment si així ho estableixen les seves normes.
f ) Visar les actes i certificacions dels acords de l'òrgan.
g ) Exercir totes les altres funcions que siguin inherents a la seva condició de president de l'òrgan.
En casos de vacant, absència, malaltia, o una altra causa legal, el president ha de ser substituït pel vicepresident que correspongui i, si no hi és, pel membre de l'òrgan col·legiat de més jerarquia, antiguitat i edat, per aquest ordre, d'entre els seus components.
Aquesta norma no és aplicable als òrgans col·legiats que preveu el número 2 de l'article 22, en què el règim de substitució del president ha d'estar regulat específicament en cada cas, o ha d'estar establert expressament per acord del ple de l'òrgan col·legiat.
En cada òrgan col·legiat correspon als seus membres:
a ) Rebre, amb una antelació mínima de quaranta-vuit hores, la convocatòria que conté l'ordre del dia de les reunions.
La informació sobre els temes que figurin en l'ordre del dia ha d'estar a disposició dels membres en el mateix termini.
b ) Participar en els debats de les sessions.
c ) Exercir el dret al vot i formular el vot particular, així com expressar el sentit del seu vot i els motius que el justifiquen.
No es poden abstenir en les votacions els qui, per la seva qualitat d'autoritats o personal al servei de les administracions públiques, tinguin la condició de membres d'òrgans col·legiats.
e ) Obtenir la informació necessària per complir les funcions assignades.
f ) Totes les altres funcions que siguin inherents a la seva condició.
Els membres d'un òrgan col·legiat no es poden atribuir les funcions de representació reconegudes a aquest llevat que se'ls hagin atorgat expressament per una norma o per un acord vàlidament adoptat, per a cada cas concret, pel mateix òrgan.
En casos d'absència o de malaltia i, en general, si hi ha alguna causa justificada, els membres titulars de l'òrgan col·legiat han de ser substituïts pels suplents, si n'hi ha.
Si es tracta d'òrgans col·legiats a què es refereix el número 2 de l'article 22, les organitzacions representatives d'interessos socials poden substituir els seus membres titulars per d'altres, i ho han d'acreditar davant la secretaria de l'òrgan col·legiat, respecte a les reserves i limitacions que estableixin les seves normes d'organització.
Els òrgans col·legiats tenen un secretari que pot ser un membre del mateix òrgan o una persona al servei de l'Administració pública corresponent.
La designació i el cessament, així com la substitució temporal del secretari en supòsits de vacant, absència o malaltia s'han de dur a terme segons el que disposen les normes específiques de cada òrgan i, si no en tenen, per acord de l'òrgan mateix.
Correspon al secretari de l'òrgan col·legiat:
a ) Assistir a les reunions amb veu però sense vot si és un funcionari, i amb veu i vot si la secretaria de l'òrgan la ocupa un dels seus membres.
b ) Efectuar la convocatòria de les sessions de l'òrgan per ordre de president, així com les citacions als seus membres.
c ) Rebre les actes de comunicació dels membres amb l'òrgan i, per tant, les notificacions, les peticions de dades, les rectificacions o qualsevol altra classe d'escrits dels quals hagi de tenir coneixement.
d ) Preparar el despatx dels assumptes, redactar i autoritzar les actes de les sessions.
e ) Expedir certificacions de les consultes, els dictàmens i els acords aprovats.
f ) Totes les altres funcions que siguin inherents a la seva condició de secretari.
Per a la constitució vàlida de l'òrgan, a l'efecte de la celebració de sessions, deliberacions i presa d'acords, es requereix la presència del president i secretari o, si s'escau, dels qui els substitueixin, i la de la meitat, com a mínim, dels seus membres, llevat del que disposa el punt 2 d'aquest article.
Si es tracta dels òrgans col·legiats a què es refereix el número 2 de l'article 22, el president pot considerar vàlidament constituït l'òrgan, per poder celebrar la sessió, si hi són presents els representants de les administracions públiques i de les organitzacions representatives d'interessos socials membres de l'òrgan a què s'hagi atribuït la condició de portaveus.
Els òrgans col·legiats poden establir el règim propi de convocatòries, si aquest no està previst per les normes de funcionament.
Aquest règim pot preveure una segona convocatòria i especificar per a aquesta el nombre de membres necessaris per constituir l'òrgan vàlidament.
No pot ser objecte de deliberació o acord cap assumpte que no figuri inclòs a l'ordre del dia, llevat que hi siguin presents tots els membres de l'òrgan col·legiat i sigui declarada la urgència de l'assumpte pel vot favorable de la majoria.
Els acords han de ser adoptats per majoria de vots.
Els qui acreditin la titularitat d'un interès legítim es poden adreçar al secretari d'un òrgan col·legiat perquè se'ls expedeixi la certificació dels seus acords.
De cada sessió que celebri l'òrgan col·legiat, el secretari n'ha d'aixecar acta i hi ha d'especificar necessàriament els assistents, l'ordre del dia de la reunió, les circumstàncies del lloc i el temps en què s'ha celebrat, els punts principals de les deliberacions, així com el contingut dels acords que s'hi hagin adoptat.
En l'acta ha de figurar, a sol·licitud dels membres respectius de l'òrgan, el vot contrari a l'acord adoptat, laseu vot favorable.
Així mateix, qualsevol membre té dret a sol·licitar la transcripció íntegra de la seva intervenció o proposta, sempre que aporti a l'acte, o en el termini que assenyali el president, el text que es correspongui fidelment amb la seva intervenció.
Això s'ha de fer constar a l'acta o s'hi ha d'adjuntar com a còpia.
Els membres que discrepin de l'acord majoritari poden formular un vot particular per escrit en el termini de quaranta-vuit hores, que s'ha d'incorporar al text aprovat.
Si els membres de l'òrgan hi voten en contra o s'abstenen, queden exempts de la responsabilitat que, si s'escau, pugui derivar dels acords.
Les actes s'han d'aprovar a la mateixa sessió o en la següent.
No obstant això, el secretari pot emetre una certificació sobre els acords específics que s'hagin adoptat, sense perjudici de la ulterior aprovació de l'acta.
En les certificacions d'acords adoptats que s'hagin emès amb anterioritat a l'aprovació de l'acta, s'hi ha de fer constar expressament aquesta circumstància.
Les autoritats i el personal al servei de les administracions en què es donin algunes de les circumstàncies que s'assenyalen en el número següent d'aquest article s'han d'abstenir d'intervenir en el procediment i ho han de comunicar al seu superior immediat, el qual ha de resoldre el que sigui procedent.
Són motius d'abstenció els següents:
a ) Tenir interès personal en l'assumpte de què es tracti o en un altre en la resolució del qual pugui influir la d'aquell; ser administrador d'una societat o entitat interessada o tenir una qüestió litigiosa pendent amb algun interessat.
b ) Tenir parentiu de consanguinitat dins del quart grau o d'afinitat dins del segon amb qualsevol dels interessats, amb els administradors d'entitats o societats interessades i també amb els assessors, representants legals o mandataris que intervinguin en el procediment, així com compartir despatx professional o estar associat amb aquests per a l'assessorament, la representació o el mandat.
c ) Tenir amistat íntima o enemistat manifesta amb alguna de les persones que s'esmenten a l'apartat anterior.
d ) Haver tingut intervenció com a perit o com a testimoni en el procediment de què es tracti.
e ) Tenir relació de servei amb una persona natural o jurídica interessada directament en l'assumpte, o haver-li prestat en els dos últims anys serveis professionals de qualsevol tipus i en qualsevol circumstància o lloc.
L'actuació d'autoritats i personal al servei de les administracions públiques en què hi hagi motius d'abstenció no ha d'implicar, necessàriament, la invalidesa dels actes en què hagin intervingut.
Els òrgans superiors poden ordenar a les persones en què es doni alguna de les circumstàncies que s'han assenyalat que s'abstinguin de tota intervenció en l'expedient.
La no-abstenció en els casos en què sigui procedent dóna lloc a responsabilitat.
En els casos que preveu l'article anterior els interessats poden promoure recusació en qualsevol moment de la tramitació del procediment.
La recusació s'ha de plantejar per escrit en el qual s'ha d'indicar la causa o les causes en què es basa.
L'endemà el recusat ha de manifestar al seu superior immediat si s'hi dóna la causa que s'al·lega o no.
En el primer cas, el superior en pot acordar la substitució tot seguit.
Si el recusat nega la causa de recusació, el superior ha de resoldre en el termini de tres dies, amb els informes i les comprovacions previs que consideri oportuns.
Contra les resolucions adoptades en aquesta matèria no hi pot haver recurs, sense perjudici de la possibilitat d'al·legar la recusació en interposar el recurs que sigui procedent contra l'acte que acabi el procediment.
Tenen capacitat d'obrar davant les administracions públiques, a més de les persones que la tenen d'acord amb les normes civils, els menors d'edat per a l'exercici i la defensa dels seus drets i interessos l'actuació dels quals estigui permesa per l'ordenament juridicoadministratiu sense l'assistència de la persona que n'exerceixi la pàtria potestat, tutela o curadoria.
Se n'exceptua el supòsit dels menors incapacitats si l'extensió de la incapacitació afecta l'exercici i la defensa dels drets o interessos de què es tracti.
a ) Els qui el promoguin com a titulars de drets o interessos legítims individuals o col·lectius.
b ) Els qui, sense haver iniciat el procediment, tinguin drets que puguin quedar afectats per la decisió que s'hi adopti.
c ) Els qui hi tinguin interessos legítims, individuals o col·lectius que puguin quedar afectats per la resolució i es personin en el procediment mentre no s'hagi dictat resolució definitiva.
Les associacions i organitzacions representatives d'interessos econòmics i socials són titulars d'interessos legítims col·lectius en els termes que la llei reconeix.
Si la condició d'interessat deriva d'alguna relació jurídica transmissible, el drethavent ha de succeir en aquesta condició sigui quin sigui l'estat del procediment.
Els interessats amb capacitat d'obrar poden actuar per mitjà d'un representant i s'entenen amb aquest les actuacions administratives, llevat de manifestació expressa en contra de l'interessat.
Qualsevol persona amb capacitat d'obrar pot actuar en representació d'una altra davant les administracions públiques.
Per formular sol·licituds, entaular recursos, desistir d'accions i renunciar a drets en nom d'una altra persona se n'ha d'acreditar la representació per qualsevol mitjà vàlid en dret que en deixi constància fidedigna, o mitjançant una declaració en compareixença personal de l'interessat.
Per als actes i les gestions de mer tràmit es presumeix aquesta representació.
La falta o l'acreditació insuficient de la representació no impedeix que es tingui per realitzat l'acte de què es tracti, sempre que s'aporti l'acreditació o se solucioni el defecte dins el termini de deu dies que ha de concedir amb aquesta finalitat l'òrgan administratiu, o un termini superior si les circumstàncies del cas ho requereixen.
Si en una sol·licitud, un escrit o una comunicació, hi consten diversos interessats, les actuacions a què donin lloc s'han d'efectuar amb el representant o l'interessat que hagin assenyalat expressament i, si no hi és, amb el que figuri en primer terme.
Si, durant la instrucció d'un procediment que no hagi tingut publicitat en forma legal, s'adverteix l'existència de persones que siguin titulars de drets o interessos legítims i directes la identificació de les quals resulti de l'expedient i que puguin resultar afectades per la resolució que es dicti, s'ha de comunicar a aquestes persones la tramitació del procediment.
Els ciutadans, en les seves relacions amb les administracions públiques, tenen els drets següents:
a ) Conèixer, en qualsevol moment, l'estat de la tramitació dels procediments en què tenen la condició d'interessats, i obtenir còpies de documents que contenen aquests procediments.
b ) Identificar les autoritats i el personal al servei de les administracions públiques sota la responsabilitat dels quals es tramiten els procediments.
c ) Obtenir una còpia segellada dels documents que presenten, i aportar-la juntament amb els originals, i també que els documents els siguin retornats, excepte si els originals han de romandre en el procediment.
d ) Utilitzar les llengües oficials en el territori de la seva comunitat autònoma, d'acord amb el que preveuen aquesta Llei i la resta de l'ordenament jurídic.
e ) Formular al·legacions i aportar documents en qualsevol fase del procediment anterior al tràmit d'audiència, que l'òrgan competent ha de tenir en compte en redactar la proposta de resolució.
f ) No presentar documents no exigits per les normes aplicables al procediment de què es tracti o que ja estan en poder de l'Administració actuant.
g ) Obtenir informació i orientació sobre els requisits jurídics o tècnics que les disposicions vigents imposin als projectes, les actuacions o les sol·licituds que es proposin realitzar.
h ) A l'accés a la informació pública, arxius i registres.
i ) Ser tractats amb respecte i deferència per les autoritats i funcionaris, que els han de facilitar l'exercici dels seus drets i el compliment de les seves obligacions.
j ) Exigir les responsabilitats de les administracions públiques i del personal al seu servei, quan així correspongui legalment.
k ) Qualssevol altres que els reconeguin la Constitució i les lleis.
La llengua dels procediments tramitats per l'Administració General de l'Estat és el castellà.
No obstant això, els interessats que es dirigeixin als òrgans de l'Administració General de l'Estat amb seu al territori d'una comunitat autònoma també poden utilitzar la llengua que sigui cooficial en aquesta comunitat.
En aquest cas, el procediment s'ha de tramitar en la llengua que hagi triat l'interessat.
Si concorren diversos interessats en el procediment, i hi ha discrepància quant a la llengua, el procediment s'ha de tramitar en castellà, per bé que els documents o els testimonis que requereixin els interessats s'han d'expedir en la llengua que triïn.
En els procediments tramitats per les administracions de les comunitats autònomes i de les entitats locals, l'ús de la llengua s'ha d'ajustar al que preveu la legislació autonòmica corresponent.
L'Administració pública instructora ha de traduir al castellà els documents, els expedients o les parts d'aquests que hagin de tenir efecte fora del territori de la comunitat autònoma i els documents dirigits als interessats que així ho sol·ll·licitin expressament.
Si han de tenir efectes en el territori d'una comunitat autònoma on sigui cooficial aquesta mateixa llengua diferent del castellà, no cal fer-ne la traducció.
Els ciutadans tenen dret a accedir a la informació pública, arxius i registres en els termes i amb les condicions que estableixen la Constitució, la Llei de transparència, accés a la informació pública i bon govern i altres lleis que siguin aplicables.
Els òrgans administratius han de portar un registre general en el qual s'ha de fer l'assentament corresponent de qualsevol escrit o comunicació que es presenti o que es rebi en qualsevol unitat administrativa pròpia.
També s'hi ha d'anotar la sortida dels escrits i les comunicacions oficials dirigides a altres òrgans o particulars.
Els òrgans administratius poden crear en les unitats administratives corresponents de la pròpia organització altres registres a fi de facilitar la presentació d'escrits i comunicacions.
Aquests registres són auxiliars del registre general, al qual han de comunicar qualsevol anotació que efectuïn.
Els assentaments s'han d'anotar respectant l'ordre temporal de recepció o sortida dels escrits i les comunicacions, i han d'indicar la data del dia de la recepció o sortida.
Conclòs el tràmit de registre, els escrits i les comunicacions s'han de tramitar sense dilació als destinataris i a les unitats administratives corresponents des del registre en què s'hagin rebut.
Els registres generals, així com tots els registres que les administracions públiques estableixin per a la recepció d'escrits i comunicacions dels particulars o d'òrgans administratius, s'han d'instal·lar en suport informàtic.
El sistema ha de garantir la constància, en cada assentament que s'efectuï, d'un número, epígraf expressiu de la naturalesa, data d'entrada, data i hora de la presentació, identificació de l'interessat, òrgan administratiu remitent, si escau, i persona o òrgan administratiu al qual s'envia, i, si escau, referència al contingut de l'escrit o la comunicació que es registra.
Així mateix, el sistema ha de garantir la integració informàtica en el registre general de les anotacions efectuades als altres registres de l'òrgan administratiu.
Les sol·licituds, els escrits i les comunicacions que els ciutadans dirigeixin als òrgans de les administracions públiques es poden presentar:
a ) Als registres dels òrgans administratius als quals es dirigeixin.
b ) En els registres de qualsevol òrgan administratiu, que pertanyi a l'Administració General de l'Estat, a la de qualsevol administració de les comunitats autònomes, a la de qualsevol administració de les diputacions provincials, cabildos i consells insulars, als ajuntaments dels municipis a què es refereix l'article 121 de la Llei 7/1985, de 2 d'abril, reguladora de les bases del règim local, o a la de la resta de les entitats que integren l'Administració local si, en aquest últim cas, s'ha subscrit el conveni oportú.
c ) A les oficines de correus, en la forma que s'estableixi per reglament.
d ) A les representacions diplomàtiques o les oficines consulars d'Espanya a l'estranger.
e ) A qualsevol altre lloc que estableixin les disposicions vigents.
Mitjançant convenis de col·laboració subscrits entre les administracions públiques, s'han d'establir sistemes d'intercomunicació i coordinació de registres que garanteixin la compatibilitat informàtica, així com la transmissió telemàtica dels assentaments registrals i de les sol·licituds, els escrits, les comunicacions i els documents que es presentin en qualsevol dels registres.
Per a l'eficàcia dels drets que reconeix l'article 35. c d'aquesta Llei als ciutadans, aquests poden adjuntar una còpia dels documents que presentin a les seves sol·licituds, escrits i comunicacions.
Aquesta còpia, amb l'acarament previ amb l'original per qualsevol dels registres als quals es refereixen els punts a i b de l'apartat 4 d'aquest article, s'ha de trametre a l'òrgan destinatari i tornar l'original al ciutadà.
Quan l'original hagi de constar en el procediment, s'ha de lliurar la còpia al ciutadà, una vegada segellada pels registres i amb la comprovació prèvia de la identitat amb l'original.
Cada Administració pública ha d'establir els dies i les hores d'obertura dels registres, i ha de garantir el dret dels ciutadans a la presentació de documents que preveu l'article 35.
Es poden fer efectius, a més d'altres mitjans, per gir postal o telegràfic, o per transferència dirigida a l'oficina pública corresponent, qualsevol tribut que s'hagi de satisfer en el moment de presentar sol·licituds i escrits a les administracions públiques.
Les administracions públiques han de fer pública i mantenir actualitzada una relació de les oficines d'inscripcions pròpies o concertades, els sistemes d'accés i comunicació, així com els horaris de funcionament.
Els ciutadans estan obligats a facilitar a l'Administració informes, inspeccions i altres actes d'investigació només en els casos que preveu la Llei.
Els interessats en un procediment que coneguin dades que permetin identificar altres interessats que no hi hagin comparegut tenen el deure de proporcionar-les a l'Administració actuant.
Les administracions públiques que en l'exercici de les seves respectives competències estableixin mesures que limitin l'exercici de drets individuals o col·lectius o exigeixin el compliment de requisits per a l'exercici d'una activitat han d'escollir la mesura menys restrictiva, motivar-ne la necessitat per a la protecció de l'interès públic, i també justificar la seva adequació per aconseguir els fins que es persegueixen, sense que en cap cas es produeixin diferències de tracte discriminatòries.
Les administracions públiques han de vetllar pel compliment dels requisits aplicables segons la legislació corresponent, per a la qual cosa poden comprovar, verificar, investigar i inspeccionar els fets, actes, elements, activitats, estimacions i altres circumstàncies que es produeixin.
La compareixença dels ciutadans davant les oficines públiques només és obligatòria si està previst en una norma amb rang de llei.
En els casos en què sigui procedent la compareixença, la citació corresponent ha de fer constar expressament el lloc, la data, l'hora i l'objecte de la compareixença, així com els efectes de no atendre-la.
Les administracions públiques, a sol·licitud de l'interessat, li han de lliurar una certificació on consti la compareixença.
Els titulars de les unitats administratives i el personal al servei de les administracions públiques que tenen al seu càrrec la resolució o el despatx dels assumptes són responsables directes de la seva tramitació i han d'adoptar les mesures oportunes per eliminar els obstacles que impedeixin, dificultin o endarrereixin l'exercici ple dels drets dels interessats o el respecte als seus interessos legítims, i han de disposar el que sigui necessari per evitar i eliminar qualsevol anormalitat en la tramitació de procediments.
Els interessats poden sol·licitar l'exigència d'aquesta responsabilitat a l'Administració pública que correspongui.
L'Administració està obligada a dictar resolució expressa en tots els procediments i a notificar-la sigui quina sigui la seva forma d'iniciació.
En els casos de prescripció, renúncia del dret, caducitat del procediment o desistiment de la sol·licitud, així com de desaparició sobrevinguda de l'objecte del procediment, la resolució consisteix en la declaració de la circumstància que concorri en cada cas, amb indicació dels fets produïts i les normes aplicables.
S'exceptuen de l'obligació a què es refereix el paràgraf primer els supòsits d'acabament del procediment per pacte o conveni, així com els procediments relatius a l'exercici de drets sotmesos únicament al deure de comunicació prèvia a l'Administració.
El termini màxim per notificar la resolució expressa és el que fixi la norma reguladora del procediment corresponent.
Aquest termini no pot excedir els sis mesos llevat que una norma amb rang de llei n'estableixi un de més llarg o que ho prevegi la normativa comunitària europea.
Quan les normes reguladores dels procediments no fixin el termini màxim, aquest és de tres mesos.
Aquest termini i els que preveu l'apartat anterior es compten:
a ) En els procediments iniciats d'ofici, des de la data de l'acord d'iniciació.
b ) En els iniciats a sol·licitud de l'interessat, des de la data en què la sol·licitud hagi tingut entrada al registre de l'òrgan competent per a la seva tramitació.
Les administracions públiques han de publicar i mantenir actualitzades, a efectes informatius, les relacions de procediments, i n'han d'indicar els terminis màxims de durada, així com els efectes que produeix el silenci administratiu.
En tot cas, les administracions públiques han d'informar els interessats del termini màxim normativament establert per a la resolució i la notificació dels procediments, així com dels efectes que pugui produir el silenci administratiu, inclosa l'esmentada menció en la notificació o publicació de l'acord d'iniciació d'ofici, o en comunicació que se'ls ha de d'adreçar a aquest efecte dins dels deu dies següents a la recepció de la sol·licitud en el registre de l'òrgan competent per a la seva tramitació.
En aquest últim cas, la comunicació ha d'indicar a més la data en què l'òrgan competent ha rebut la sol·li citud.
El transcurs del termini màxim legal per resoldre un procediment i notificar la resolució es pot suspendre en els casos següents:
a ) Quan s'hagi de requerir un interessat per esmenar deficiències i aportar documents i altres elements de judici necessaris, pel temps que transcorri entre la notificació del requeriment i el compliment efectiu pel destinatari o, si no, el transcurs del termini concedit, tot això sens perjudici del que preveu l'article 71 d'aquesta Llei.
b ) Quan s'hagi d'obtenir un pronunciament previ i preceptiu d'un òrgan de les Comunitats Europees, pel temps que transcorri entre la petició, que s'ha de comunicar als interessats, i la notificació del pronunciament a l'Administració instructora, que també els ha de ser comunicada.
c ) Quan s'hagin de sol·licitar informes que siguin preceptius i determinants del contingut de la resolució a un òrgan de la mateixa Administració o una de diferent, pel temps que transcorri entre la petició, que s'ha de comunicar als interessats, i la recepció de l'informe, que també s'ha de comunicar als interessats.
Aquest termini de suspensió no pot excedir en cap cas de tres mesos.
d ) Quan s'hagin de fer proves tècniques o anàlisis contradictòries o diriments proposades pels interessats, durant el temps necessari per a la incorporació dels resultats a l'expedient.
e ) Quan s'iniciïn negociacions amb vista a la subscripció d'un pacte o un conveni en els termes que preveu l'article 88 d'aquesta Llei, des de la declaració formal i fins a la conclusió sense efecte, si s'escau, de les negociacions esmentades que s'ha de constatar mitjançant declaració formulada per l'Administració o els interessats.
Quan el nombre de les sol·licituds formulades o les persones afectades puguin implicar un incompliment del termini màxim de resolució, l'òrgan competent per resoldre, a proposta raonada de l'òrgan instructor, o el superior jeràrquic de l'òrgan competent per resoldre, a proposta d'aquest, poden habilitar els mitjans personals i materials per complir el despatx adequat i en el termini escaient.
Excepcionalment, es pot acordar l'ampliació del termini màxim de resolució i notificació mitjançant motivació clara de les circumstàncies concurrents i només una vegada exhaurits tots els mitjans a disposició possibles.
Si s'acorda, finalment, l'ampliació del termini màxim, aquest no pot ser superior a l'establert per a la tramitació del procediment.
Contra l'acord que resolgui sobre l'ampliació de terminis, que s'ha de notificar als interessats, no es pot interposar recurs.
El personal al servei de les administracions públiques que tingui a càrrec seu el despatx dels assumptes, així com els titulars dels òrgans administratius competents per instruir i resoldre, són directament responsables, en l'àmbit de les seves competències, del compliment de l'obligació legal de dictar resolució expressa dins el termin.
L'incompliment d'aquesta obligació dóna lloc a l'exigència de responsabilitat disciplinària, sens perjudici de la que sigui procedent d'acord amb la normativa vigent.
En els procediments iniciats a sol·licitud de l'interessat, sense perjudici de la resolució que l'Administració ha de dictar en la forma que preveu l'apartat 3 d'aquest article, el venciment del termini màxim sense haver-se notificat resolució expressa legitima a l'interessat o interessats que hagin deduït la sol·licitud per entendre-la estimada per silenci administratiu, excepte en els supòsits en els quals una norma amb rang de llei per raons imperioses d'interès general o una norma de dret comunitari estableixin el contrari.
Així mateix, el silenci té efecte desestimatori en els procediments relatius a l'exercici del dret de petició, a què es refereix l'article 29 de la Constitució, aquells l'estimació dels quals tingui com a conseqüència que es transfereixin al sol·licitant o a tercers facultats relatives al domini públic o al servei públic, i també els procediments d'impugnació d'actes i disposicions.
No obstant això, quan el recurs d'alçada s'hagi interposat contra la desestimació per silenci administratiu d'una sol·licitud pel transcurs del termini, s'entén estimat si, arribat el termini de resolució, l'òrgan administratiu competent no dicta resolució expressa sobre aquest.
L'estimació per silenci administratiu té a tots els efectes la consideració d'acte administratiu finalitzador del procediment.
La desestimació per silenci administratiu té els únics efectes de permetre als interessats la interposició del recurs administratiu o contenciós administratiu que sigui procedent.
L'obligació de dictar resolució expressa a què es refereix l'apartat primer de l'article 42 se subjecta al règim següent:
a ) En els casos d'estimació per silenci administratiu, la resolució expressa posterior a la producció de l'acte només es pot dictar si és confirmatòria.
b ) En els casos de desestimació per silenci administratiu, la resolució expressa posterior al venciment del termini l'ha d'adoptar l'Administració sense cap vinculació al sentit del silenci.
Els actes administratius produïts per silenci administratiu es poden fer valer tant davant l'Administració com davant de qualsevol persona física o jurídica, pública o privada.
Aquests produeixen efectes des del venciment del termini màxim en el qual s'ha de dictar i notificar la resolució expressa sense que aquesta s'hagi produït, i la seva existència es pot acreditar per qualsevol mitjà de prova admès en dret, inclòs el certificat acreditatiu del silenci produït que es pugui sol·licitar a l'òrgan competent per resoldre.
Sol·licitat el certificat, aquest s'ha d'emetre en el termini màxim de quinze dies.
En els procediments iniciats d'ofici, el venciment del termini màxim establert sense que s'hagi dictat i notificat la resolució expressa no eximeix l'Administració del compliment de l'obligació legal de resoldre, i té els efectes següents:
En el cas de procediments dels quals pot derivar el reconeixement o, si s'escau, la constitució de drets o altres situacions jurídiques individualitzades, els interessats que hagin comparegut poden entendre desestimades les seves pretensions per silenci administratiu.
En els procediments en què l'Administració exerceixi potestats sancionadores o, en general, d'intervenció, susceptibles de produir efectes desfavorables o de gravamen, es produeix la caducitat.
En aquests casos, la resolució que declari la caducitat ha d'ordenar l'arxivament de les actuacions, amb els efectes que preveu l'article 92.
En cas que el procediment s'hagi paralitzat per causa imputable a l'interessat, s'interromp el còmput del termini per emetre i notificar la resolució.
Les administracions públiques han d'impulsar l'ús i l'aplicació de les tècniques i els mitjans electrònics, informàtics i telemàtics per al desplegament de la seva activitat i l'exercici de les seves competències, amb les limitacions que la Constitució i les lleis estableixen a la utilització d'aquests mitjans.
Els documents emesos, sigui quin sigui el seu suport, per mitjans electrònics, informàtics o telemàtics per les administracions públiques, o els que aquestes emetin com a còpies d'originals emmagatzemats per aquests mateixos mitjans, gaudeixen de la validesa i eficàcia de document original sempre que en quedi garantida l'autenticitat, integritat i conservació i, si s'escau, la recepció per l'interessat, així com el compliment de les garanties i els requisits que exigeixen aquestes o altres lleis.
Cada Administració pública ha de determinar reglamentàriament els òrgans que tenen atribuïdes les competències d'expedició de còpies autèntiques de documents públics o privats.
Les còpies de qualssevol documents públics gaudeixen de la mateixa validesa i eficàcia que aquests sempre que hi hagi constància que són autèntiques.
Les còpies de documents privats tenen validesa i eficàcia exclusivament en l'àmbit de l'activitat de les administracions públiques, sempre que la seva autenticitat hagi estat comprovada.
Tenen la consideració de document públic administratiu els documents emesos vàlidament pels òrgans de les administracions públiques.
Els termes i terminis que estableixen aquesta Llei o altres obliguen les autoritats i el personal al servei de les administracions públiques competents per a la tramitació dels assumptes, així com els que hi estiguin interessats.
Sempre que la llei o la normativa comunitària europea no expressin una altra cosa, quan els terminis s'assenyalin per dies, s'entén que aquests són hàbils, i queden exclosos del còmput els diumenges i els dies declarats festius.
Quan els terminis s'assenyalin per dies naturals, s'ha de fer constar aquesta circumstància en les notificacions corresponents.
Si el termini es fixa en mesos o anys, aquests es computen a partir de l'endemà del dia que tingui lloc la notificació o la publicació de l'acte de què es tracti, o des de l'endemà del dia en què es produeixi l'estimació o la desestimació per silenci administratiu.
Si en el mes de venciment no hi ha cap dia equivalent a aquell en què comença el còmput, s'entén que el termini expira l'últim dia del mes.
Quan l'últim dia del termini sigui inhàbil, s'entén prorrogat al primer dia hàbil següent.
Els terminis expressats en dies es compten a partir de l'endemà del dia que tingui lloc la noti ficació o la publicació de l'acte de què es tracti, o des de l'endemà del dia en què es produeixi l'estimació o la desestimació per silenci administratiu.
Quan un dia sigui hàbil en el municipi o la comunitat autònoma en què resideix l'interessat, i inhàbil en la seu de l'òrgan administratiu,o a la inversa, s'ha de considerar inhàbil en tot cas.
La declaració d'un dia com a hàbil o inhàbil a efectes de còmput de terminis no determina per si mateixa el funcionament dels centres de treball de les administracions públiques, l'organització del temps de treball ni l'accés dels ciutadans als registres.
L'Administració General de l'Estat i les administracions de les comunitats autònomes, amb subjecció al calendari laboral oficial, han de fixar, en el seu àmbit respectiu, el calendari de dies inhàbils a efectes de còmputs de terminis.
El calendari aprovat per les comunitats autònomes comprèn els dies inhàbils de les entitats que integren l'Administració local que correspon al seu àmbit territorial, a les quals és aplicable.
El calendari s'ha de publicar abans del començament de cada any en el diari oficial que correspongui i en altres mitjans de difusió que en garanteixin el coneixement per part dels ciutadans.
L'Administració, llevat que hi hagi un precepte en contra, pot concedir d'ofic i o a petició dels interessats una ampliació dels terminis establerts, que no excedeixi de la meitat d'aquests, si les circumstàncies ho aconsellen i amb això no es perjudiquen drets de tercers.
L'acord d'ampliació s'ha de notificar als interessats.
L'ampliació dels terminis pel temps màxim permès s'aplica en tot cas als procediments tramitats per les missions diplomàtiques i les oficines consulars, així com a aquells procediments que es tramiten a l'interior i exigeixen fer algun tràmit a l'estranger o a aquells en què intervenen interessats residents fora d'Espanya.
Tant la petició dels interessats com la decisió sobre l'ampliació s'han de produir, en tot cas, abans del venciment del termini de què es tracti.
En cap cas pot ser objecte d'ampliació un termini ja vençut.
Els acords sobre l'ampliació de terminis o sobre la denegació no són susceptibles de recursos.
Si raons d'interès públic ho aconsellen, es pot acordar, d'ofici o a petició de l'interessat, l'aplicació al procediment de la tramitació d'urgència, per la qual es redueixen a la meitat els terminis que s'estableixen per al procediment ordinari, llevat dels relatius a la presentació de sol·licituds i recursos.
No hi pot haver cap recurs en contra de l'acord que declari l'aplicació de la tramitació d'urgència al procediment.
Les disposicions administratives no poden vulnerar la Constitució o les lleis ni regular les matèries que la Constitució o els estatuts d'autonomia reconeixen de la competència de les Corts Generals o de les assemblees legislatives de les comunitats autònomes.
Cap disposició administrativa no pot vulnerar els preceptes d'una altra de rang superior.
Les disposicions administratives s'han d'ajustar a l'ordre de jerarquia que estableixen les lleis.
Perquè tinguin efectes jurídics, les disposicions administratives s'han de publicar en el diari oficial que correspongui.
Les resolucions administratives de caràcter particular no poden vulnerar el que estableix una disposició de caràcter general, encara que aquelles tinguin el mateix rang o superior.
Els actes administratius que dictin les administracions públiques, d'ofici o a instància de l'interessat, les ha de produir l'òrgan competent ajustant-se al procediment establert.
El contingut dels actes s'ha d'ajustar al que disposa l'ordenament jurídic i ha de ser determinat i adequat als fins d'aquells.
Són motivats, amb referència succinta de fets i fonaments de dret:
a ) Els actes que limiten drets subjectius o interessos legítims.
b ) Els que resolen procediments de revisió d'ofici de disposicions o actes administratius, recursos administratius, reclamacions prèvies a la via judicial i procediments d'arbitratge.
c ) Els que se separen del criteri seguit en actuacions precedents o del dictamen d'òrgans consultius.
d ) Els acords de suspensió d'actes, sigui quin sigui el motiu de la suspensió, així com l'adopció de mesures provisionals previstes en els articles 72 i 136 d'aquesta Llei.
e ) Els acords per aplicar la tramitació d'urgència o de l'ampliació de terminis.
f ) Els que es dicten en l'exercici de potestats discrecionals, així com els que han de ser-ho en virtut d'una disposició legal o reglamentària expressa.
La motivació dels actes que exhaureixin els procediments selectius i de concurrència competitiva s'ha de fer de conformitat amb el que disposin les normes que regulin les convocatòries, i, en tot cas, han de quedar acreditats en el procediment els fonaments de la resolució que s'adopti.
Els actes administratius s'han de fer per escrit llevat que la seva naturalesa exigeixi o permeti una altra forma més adequada d'expressió i constància.
En els casos que els òrgans administratius exerceixin la seva competència de manera verbal, la constància escrita de l'acte, quan sigui necessària, l'ha de fer i signar el titular de l'òrgan inferior o funcionari que la rebi oralment, que ha d'indicar en la seva comunicació l'autoritat de la qual procedeix.
Si es tracta de resolucions, el titular de la competència ha d'autoritzar una relació de les que hagi dictat de manera verbal, i n'ha de fer constar el contingut.
Quan s'hagin de dictar una sèrie d'actes administratius de la mateixa naturalesa, com ara nomenaments, concessions o llicències, es poden refondre en un únic acte, acordat per l'òrgan competent, que ha d'especificar les persones o altres circumstàncies que individualitzin els efectes de l'acte per a cada interessat.
Els actes de les administracions públiques subjectes al dret administratiu són executius d'acord amb el que disposa aquesta Llei.
Els actes de les administracions públiques subjectes al dret administratiu es consideren vàlids i produeixen efectes des de la data en què es dictin, llevat que s'hi disposi una altra cosa.
L'eficàcia ha de quedar ajornada si així ho exigeix el contingut de l'acte o està supeditada a la seva notificació, publicació o aprovació superior.
Excepcionalment, es pot atorgar eficàcia retroactiva als actes si es dicten en substitució d'actes anul·lats, i, així mateix, si produeixen efectes favorables a l'interessat, sempre que els supòsits de fet necessaris siguin presents en la data a què es retrotregui l'eficàcia de l'acte i aquesta no lesioni drets o interessos legítims d'altres persones.
S'han de notificar als interessats les resolucions i els actes administratius que afectin els seus drets i interessos, en els termes que preveu l'article següent.
Qualsevol notificació s'ha de tramitar dins del termini de deu dies a partir de la data en què l'acte s'hagi dictat, i ha de contenir el text íntegre de la resolució, amb indicació de si és definitiu o no en la via administrativa, l'expressió dels recursos que siguin procedents, l'òrgan davant el qual s'han de presentar i el termini per interposar-los, sens perjudici que els interessats en puguin exercir, si s'escau, qualsevol altre que estimin procedent.
Les notificacions que continguin el text íntegre de l'acte i ometin algun del altres requisits que preveu l'apartat anterior tenen efecte a partir de la data en què l'interessat dugui a terme actuacions que impliquin el coneixement del contingut i l'abast de la resolució o l'acte objecte de la notificació o resolució, o interposi qualsevol recurs que sigui procedent.
Sens perjudici del que estableix l'apartat anterior, i als únics efectes d'entendre complerta l'obligació de notificar dins del termini màxim de durada dels procediments, n'hi ha prou amb la notificació que contingui almenys el text íntegre de la resolució, així com l'intent de notificació acreditat degudament.
Les notificacions s'han de fer per qualsevol mitjà que permeti tenir constància de la recepció per l'interessat o el seu representant, així com de la data, la identitat i el contingut de l'acte notificat.
L'acreditació de la notificació efectuada s'ha d'incorporar a l'expedient.
En els procediments iniciats a sol·licitud de l'interessat, la notificació s'ha de fer en el lloc que l'interessat hagi assenyalat a aquest efecte en la sol·licitud.
Quan això no sigui possible, en qualsevol lloc adequat a aquesta finalitat, i per qualsevol mitjà d'acord amb el que disposa l'apartat 1 d'aquest article.
Quan la notificació s'efectuï en el domicili de l'interessat, si aquest no hi és en el moment de lliurar la notificació, se'n pot fer càrrec qualsevol persona que es trobi en el domicili i faci constar la seva identitat.
Si ningú no es pot fer càrrec de la notificació, s'ha de fer constar aquesta circumstància en l'expedient, juntament amb el dia i l'hora en què s'hagi intentat la notificació, cosa que s'ha de repetir una sola vegada i en una hora diferent dins dels tres dies següents.
Quan l'interessat o el seu representant rebutgi la notificació d'una actuació administrativa, s'ha de fer constar en l'expedient, i s'hi han d'especificar les circumstàncies de l'intent de notificació; el tràmit es considera efectuat i se segueix el procediment.
Quan els interessats en un procediment siguin desconeguts, quan s'ignori el lloc de la notificació o el mitjà a què es refereix el punt 1 d'aquest article, o si després de l'intent de notificació no s'hagi pogut practicar, la notificació s'ha de fer per mitjà d'un anunci publicat al Butlletí Oficial de l'Estat.
Així mateix, prèviament i amb caràcter facultatiu, les administracions poden publicar un anunci al butlletí oficial de la comunitat autònoma o de la província, al tauler d'edictes de l'ajuntament de l'últim domicili de l'interessat o del consolat o secció consular de l'ambaixada corresponent, o als taulers a què es refereix l'article 12 de la Llei 11/2007, de 22 de juny, d'accés electrònic dels ciutadans als serveis públics.
Les administracions públiques poden establir altres formes de notificació complementàries a través de la resta de mitjans de difusió, que no exclouen l'obligació de publicar l'anunci corresponent al Butlletí Oficial de l'Estat.
La publicació, en els termes de l'article següent, substitueix la notificació i té els mateixos efectes en els casos següents:
a ) Quan l'acte tingui per destinatari una pluralitat indeterminada de persones o quan l'Administració consideri que la notificació efectuada a un sol interessat és insuficient per garantir la notificació a tots; en aquest últim cas, és addicional a la notificació efectuada.
b ) Quan es tracti d'actes integrants d'un procediment selectiu o de concurrència competitiva de qualsevol tipus.
En aquest cas, la convocatòria del procediment ha d'indicar el tauler d'anuncis o els mitjans de comunicació on s'efectuïn les publicacions successives, i no tenen validesa les que es duguin a terme en llocs diferents.
Els actes administratius han de ser objecte de publicació si ho estableixen les normes reguladores de cada procediment o si ho aconsellen raons d'interès públic que apreciï l'òrgan competent.
La publicació d'un acte ha de contenir els mateixos elements que el punt 2 de l'article 58 exigeix respecte a les notificacions.
També és aplicable a la publicació el que estableix el punt 3 del mateix article.
En els supòsits de publicacions d'actes que continguin elements comuns, es poden publicar de manera conjunta els aspectes coincidents, i s'han d'especificar només els aspectes individuals de cada acte.
Si l'òrgan competent aprecia que la notificació per mitjà d'anuncis o la publicació d'un acte lesiona drets o interessos legítims, s'ha de limitar a publicar en el diari oficial que correspongui una indicació succinta del contingut de l'acte i del lloc on els interessats poden comparèixer, en el termini que s'estableixi, perquè tinguin coneixement del contingut íntegre d'aquest acte i hi hagi constància d'aquest coneixement.
Els actes de les administracions públiques són nuls de ple dret en els casos següents:
a ) Els que lesionin els drets i les llibertats susceptibles d'empara constitucional.
b ) Els que dicti un òrgan manifestament incompetent per raó de la matèria o del territori.
c ) Els que tinguin un contingut impossible.
d ) Els que siguin constitutius d'infracció penal o es dictin com a conseqüència d'aquesta.
e ) Els que es dictin prescindint totalment i absolutament del procediment establert legalment o de les normes que contenen les regles essencials per a la formació de la voluntat dels òrgans col·legiats.
f ) Els actes expressos o presumptes contraris a l'ordenament jurídic per part dels quals s'adquireixen facultats o drets quan no es tinguin els requisits essencials per a la seva adquisició.
g ) Qualsevol altre que estableixi expressament una disposició de rang legal.
També són nul·les de ple dret les disposicions administratives que vulnerin la Constitució, les lleis o altres disposicions administratives de rang superior, les que regulin matèries reservades a la llei, i les que estableixin la retroactivitat de disposicions sancionadores no favorables o restrictives de drets individuals.
Són anul·lables els actes de l'Administració que incorren en qualsevol infracció de l'ordenament jurídic, fins i tot la desviació de poder.
No obstant això, el defecte de forma només determina l'anul·labilitat si l'acte no té els requisits formals indispensables per assolir la seva finalitat o dóna lloc a la indefensió dels interessats.
La realització d'actuacions administratives fora del temps que se'ls hagi establert només implica l'anul·labilitat de l'acte si ho imposa la naturalesa del terme o termini.
La nul·litat o anul·labilitat d'un acte no implica la dels successius en el procediment que siguin independents del primer.
La nul·litat o anul·labilitat en part de l'acte administratiu no implica la de les seves parts independents d'aquell llevat que la part viciada sigui tan important que sense aquesta part l'acte administratiu no s'hauria dictat.
Els actes nuls o anul·lables que, tanmateix, continguin els elements constitutius d'un altre de diferent tenen els efectes d'aquest.
L'òrgan que declari la nul·litat o anul·li les actuacions ha de disposar sempre la conservació dels actes i tràmits el contingut dels quals s'hauria mantingut igual si no s'hagués comès la infracció.
L'Administració pot convalidar els actes anul·lables i resoldre els vicis que continguin.
L'acte de convalidació ha de tenir efecte des de la seva data, llevat del que es disposa anteriorment per a la retroactivitat dels actes administratius.
Si el vici consisteix en incompetència no determinant de nul·litat, la convalidació la pot fer l'òrgan competent quan sigui superior jeràrquic del que va dictar l'acte viciat.
Si el vici consisteix en la falta d'alguna autorització, l'acte pot ser convalidat mitjançant el seu atorgament per l'òrgan competent.
Els procediments es poden iniciar d'ofici o a sol·licitud de la persona interessada.
Els procediments s'inicien d'ofici per acord de l'òrgan competent, o bé per iniciativa pròpia o com a conseqüència d'una ordre superior, a petició raonada d'altres òrgans o per denúncia.
Amb anterioritat a l'acord d'iniciació, l'òrgan competent pot obrir un període d'informació prèvia amb la finalitat de conèixer les circumstàncies del cas concret i la conveniència d'iniciar el procediment o no.
Les sol·licituds que es formulin han de contenir:
a ) Nom i cognoms de l'interessat i, si s'escau, de la persona que el representi, així com la identificació del mitjà preferent o del lloc que s'assenyali a l'efecte de les notificacions.
b ) Fets, raons i petició en què es concreti, amb tota claredat, la sol·licitud.
d ) Signatura del sol·licitant o acreditació de l'autenticitat de la seva voluntat expressada per qualsevol mitjà.
e ) Òrgan, centre o unitat administrativa a la qual s'adreça.
Si les pretensions corresponents a una pluralitat de persones tenen un contingut i fonament idèntic o substancialment similar, es poden formular en una única sol·licitud, llevat que les normes reguladores dels procediments específics disposin una altra cosa.
De les sol·licituds, les comunicacions i els escrits que presentin els interessats a les oficines de l'Administració, aquests en poden exigir el rebut corresponent que acrediti la data de presentació, i s'admet com a tal una còpia en la qual figuri la data de presentació anotada per l'oficina.
Les administracions públiques han d'establir models i sistemes normalitzats de sol·licituds si es tracta de procediments que impliquin la resolució nombrosa d'una sèrie de procediments.
Aquests models han d'estar a disposició dels ciutadans a les dependències administratives.
Els sol·licitants poden adjuntar els elements que estimin convenients per precisar o completar les dades del model, i aquests elements han de ser admesos i tinguts en compte per l'òrgan al qual s'adrecin.
Si la sol·licitud d'iniciació no reuneix els requisits que assenyala l'article anterior i els exigits, si s'escau, per la legislació específica aplicable, s'ha de requerir l'interessat perquè, en el termini de deu dies, esmeni la falta o aporti els documents preceptius, amb indicació que, si no ho fa, es considera que desisteix de la seva petició, amb la resolució prèvia que s'ha de dictar en els termes preveu l'article 42.
Sempre que no es tracti de procediments selectius o de concurrència competitiva, aquest termini es pot ampliar prudencialment, fins a cinc dies, a petició de l'interessa t o a iniciativa de l'òrgan, quan l'aportació dels documents requerits presenti dificultats especials.
En els procediments iniciats a sol·licitud dels interessats, l'òrgan competent pot demanar al sol·licitant la modificació o la millora voluntàries dels termes de la sol·licitud.
Se n'ha d'estendre una acta succinta, que s'ha d'incorporar al procediment.
Als efectes d'aquesta Llei, s'entén per declaració responsable el document subscrit per un interessat en el qual manifesta, sota la seva responsabilitat, que compleix els requisits que estableix la normativa vigent per accedir al reconeixement d'un dret o facultat o per al seu exercici, que disposa de la documentació que ho acredita i que es compromet a mantenir-ne el compliment durant el període de temps inherent al reconeixement o exercici.
Els requisits als quals es refereix el paràgraf anterior han d'estar recollits de manera expressa, clara i precisa a la corresponent declaració responsable.
Als efectes d'aquesta Llei, s'entén per comunicació prèvia el document mitjançant el qual els interessats posen en coneixement de l'Administració pública competent les seves dades identificatives i altres requisits exigibles per a l'exercici d'un dret o l'inici d'una activitat, d'acord amb el que estableix l'article 70.1.
Les declaracions responsables i les comunicacions prèvies produeixen els efectes que determina en cada cas la legislació corresponent i permeten, amb caràcter general, el reconeixement o exercici d'un dret o bé l'inici d'una activitat, des del dia de la presentació, sense perjudici de les facultats de comprovació, control i inspecció que tinguin atribuïdes les administracions públiques.
No obstant el que disposa el paràgraf anterior, la comunicació es pot presentar dins un termini posterior a l'inici de l'activitat quan la legislació corresponent ho prevegi expressament.
La inexactitud, falsedat o omissió, de caràcter essencial, en qualsevol dada, manifestació o document que s'adjunti o s'incorpori a una declaració responsable o a una comunicació prèvia, o la no-presentació davant l'Administració competent de la declaració responsable o comunicació prèvia, determina la impossibilitat de continuar l'exercici del dret o activitat afectada des del moment en què es tingui constància dels fets, sense perjudici de les responsabilitats penals, civils o administratives que pertoquin.
Així mateix, la resolució de l'Administració pública que declari aquestes circumstàncies pot determinar l'obligació de l'interessat de restituir la situació jurídica al moment previ al reconeixement o a l'exercici del dret o a l'inici de l'activitat corresponent, i també la impossibilitat d'instar un nou procediment amb el mateix objecte durant un període de temps determinat, tot això de conformitat amb els termes establerts en les normes sectorials d'aplicació.
Les administracions públiques han de tenir permanentment publicats i actualitzats models de declaració responsable i de comunicació prèvia, els quals s'han de facilitar de forma clara i inequívoca i que, en tot cas, s'han de poder presentar a distància i per via electrònica.
Iniciat el procediment, l'òrgan administratiu competent per resoldre'l pot adoptar, d'ofici o a instància de part, les mesures provisionals que consideri oportunes per assegurar l'eficàcia de la resolució que es pugui dictar, si hi ha elements de judici suficients.
Abans d'iniciar el procediment administratiu, l'òrgan competent, d'ofic i o a instància de part, en els casos d'urgència i per a la protecció provisional dels interessos implicats, pot adoptar les mesures corresponents en els supòsits previstos expressament per una norma amb rang de llei.
Les mesures provisionals s'han de confirmar, modificar o aixecar en l'acord d'iniciació del procediment, que s'ha d'efectuar dins dels quinze dies següents a l'adopció i que pot ser objecte del recurs que sigui procedent.
En tot cas, aquestes mesures queden sense efecte si no s'inicia el procediment en el termini esmentat o quan l'acord d'iniciació no conté un pronunciament exprés sobre les mesures.
No es poden adoptar mesures provisionals que puguin causar un perjudici de reparació difícil o impossible als interessats o que impliquin la violació de drets emparats per les lleis.
Les mesures provisionals es poden aixecar o modificar durant la tramitació del procediment, d'ofici o a instància de part, en virtut de circumstàncies sobrevingudes o que no s'hagin pogut tenir en compte en el moment d'adoptar-les.
En tot cas, s'extingeixen amb l'eficàcia de la resolució administrativa que posi fi al procediment corresponent.
L'òrgan administratiu que iniciï o tramiti un procediment, sigui quina sigui la forma en què s'hagi iniciat, pot disposar que s'acumuli a altres amb què tingui identitat substancial o connexió íntima.
Contra l'acord d'acumulació no és procedent cap recurs.
El procediment, sotmès al criteri de celeritat, s'ha d'impulsar d'ofici en tots els seus tràmits.
En el despatx dels expedients s'ha de mantenir l'ordre rigorós d'incoació en assumptes de naturalesa homogènia, llevat que el titular de la unitat administrativa doni ordre motivada en contra, de la qual quedi constància.
L'incompliment del que disposa el paràgraf anterior dóna lloc a l'exigència de responsabilitat disciplinària de l'infractor o, si s'escau, és causa de remoció del lloc de treball.
S'han d'acordar en un sol acte tots els tràmits que, per la seva naturalesa, admetin una impulsió simultània i no sigui obligat el seu compliment successiu.
En sol·licitar els tràmits que hagin de complir altres òrgans, s'ha de consignar a la comunicació cursada el termini legal que s'estableixi amb aquesta finalitat.
Els tràmits que hagin de dur a terme els interessats s'han de fer en el termini de deu dies a partir de la notificació de l'acte corresponent, llevat en el cas que a la norma corresponent es fixi un termini diferent.
Si en qualsevol moment es considera que algun dels actes dels interessats no reuneix els requisits necessaris, l'Administració ho ha de posar en coneixement del seu autor i li ha de concedir un termini de deu dies per esmenar-ho.
Els interessats que no compleixin el que disposen els apartats anteriors poden ser declarats decaiguts en el seu dret al tràmit corresponent; tanmateix, s'ha d'admetre l'actuació de l'interessat, i ha de produir els seus efectes legals, si es produeix abans o dins del dia que es notifiqui la resolució en la qual es consideri transcorregut el termini.
Les qüestions incidentals que se suscitin en el procediment, fins i tot les que es refereixin a la nul·litat d'actuacions, no en suspenen la tramitació, llevat de la recusació.
Els actes d'instrucció necessaris per a la determinació, el coneixement i la comprovació de les dades en virtut de les quals s'hagi de pronunciar la resolució, els ha de fer d'ofici l'òrgan que tramiti el procediment, sense perjudici del dret dels interessats de proposar les actuacions que requereixin la seva intervenció o constitueixin tràmits establerts legalment o reglamentàriament.
Els resultats dels sondejos i les enquestes d'opinió que s'incorporin a la instrucció d'un procediment han de reunir les garanties que s'estableixen legalment per a aquestes tècniques d'informació, així com la identificació tècnica del procediment seguit per obtenir aquests resultats.
Els interessats, en qualsevol moment del procediment anterior al tràmit d'audiència, poden adduir al·legacions i aportar documents o altres elements de judici.
Els uns i els altres els ha de tenir en compte l'òrgan competent en redactar la proposta de resolució corresponent.
En tot moment els interessats poden al·legar els defectes de tramitació i, en especial, els que suposin la paralització, infracció dels terminis assenyalats preceptivament o l'omissió de tràmits que poden ser solucionats abans de la resolució definitiva de l'assumpte.
Aquestes al·legacions poden donar lloc, si hi ha raons per fer-ho, a exigir la responsabilitat disciplinària corresponent.
Els fets rellevants per a la decisió d'un procediment es poden acreditar per qualsevol mitjà de prova admissible en dret.
Si l'Administració no té per certs els fets al·legats pels interessats o la naturalesa del procediment ho exigeix, el seu instructor ha d'acordar l'obertura d'un període de prova per un termini no superior a trenta dies ni inferior a deu, a fi que es puguin practicar totes les proves que es considerin pertinents.
L'instructor del procediment només pot rebutjar les proves proposades pels interessats quan siguin manifestament improcedents o innecessàries, mitjançant una resolució motivada.
L'Administració ha de comunicar als interessats, amb suficient antelació, l'inici de les actuacions necessàries per dur a terme les proves que hagin estat admeses.
En la notificació s'ha de consignar el lloc, la data i l'hora en què s'ha de practicar la prova, amb l'advertiment, si s'escau, que l'interessat pot nomenar tècnics perquè l'assisteixin.
En els casos en què, a petició de l'interessat, s'hagin d'efectuar proves la realització de les quals impliqui despeses que no hagi de suportar l'Administració, aquesta en pot exigir l'avançament, a reserva de la liquidació definitiva, una vegada practicada la prova.
La liquidació de les despeses s'ha de practicar adjuntant els comprovants que n'acreditin la realitat i la quantia.
A l'efecte de la resolució del procediment, s'han de sol·licitar els informes que siguin preceptius per disposicions legals, i els que es considerin necessaris per resoldre.
S'ha d'esmentar el precepte que els exigeixi o s'ha de fonamentar, si s'escau, la conveniència de reclamar-los.
En la petició d'informe s'ha de concretar l'aspecte o els aspectes sobre els quals se sol·licita.
Llevat que hi hagi una disposició expressa en contra, els informes són facultatius i no vinculants.
Els informes han de ser evacuats en el termini de deu dies, llevat que una disposició o el compliment de la resta dels terminis del procediment permeti o exigeixi un altre termini més ampli o més restringit.
Si no s'emet l'informe en el termini assenyalat, i sense perjudici de la responsabilitat en què incorri el responsable de la demora, es poden prosseguir les actuacions sigui quin sigui el caràcter de l'informe sol·licitat, excepte en els supòsits d'informes preceptius que siguin determinants per a la resolució del procediment; en aquest cas, es pot interrompre el termini dels tràmits successius.
Si l'informe l'ha d'emetre una Administració pública diferent de la que tramita el procediment a fi d'expressar el punt de vista corresponent a les seves competències respectives, i transcorre el termini sense que aquell s'hagi evacuat, es poden prosseguir les actuacions.
L'informe emès fora de termini pot no ser tingut en compte en adoptar la resolució corresponent.
Una vegada instruïts els procediments, i immediatament abans de redactar la proposta de resolució, s'han de posar de manifest als interessats o, si s'escau, als seus representants, llevat del que afecti les informacions i dades a què es refereix l'article 37.5.
Els interessats, en un termini no inferior a deu dies ni superior a quinze, poden al·legar i presentar els documents i les justificacions que estimin pertinents.
Si abans del venciment del termini els interessats manifesten la seva decisió de no fer-hi al·legacions ni aportar nous documents o justificacions, el tràmit es considera realitzat.
Es pot prescindir del tràmit d'audiència si no figuren en el procediment ni són tinguts en compte en la resolució altres fets ni altres al·legacions i proves que els que hagi adduït l'interessat.
Els actes d'instrucció que requereixin la intervenció dels interessats s'han de practicar en la forma que resulti més còmoda per a ells i que sigui compatible, en la mesura que sigui possible, amb les seves obligacions laborals o professionals.
Els interessats, en tot cas, poden actuar assistits d'un assessor quan ho considerin convenient en defensa dels seus interessos.
En tot cas, l'òrgan instructor ha d'adoptar les mesures necessàries per aconseguir el respecte ple dels principis de contradicció i d'igualtat dels interessats en el procediment.
L'òrgan al qual correspongui la resolució del procediment, si la naturalesa d'aquest ho requereix, pot acordar un període d'informació pública.
A aquest efecte, s'ha d'anunciar en el Butlletí Oficial de l'Estat, de la comunitat autònoma, o en el de la província respectiva, a fi que qualsevol persona física o jurídica pugui examinar el procediment o la part que s'acordi.
L'anunci ha d'assenyalar el lloc d'exhibició i ha de determinar el termini per formular al·legacions, que en cap cas no pot ser inferior a vint dies.
La incompareixença en aquest tràmit no impedeix que els interessats interposin els recursos procedents contra la resolució definitiva del procediment.
La compareixença en el tràmit d'informació pública no atorga, per si mateixa, la condició d'interessat.
No obstant això, els qui presentin al·legacions o observacions en aquest tràmit tenen dret a obtenir de l'Administració una resposta raonada, que pot ser comuna per a totes les al·legacions que plantegin qüestions substancialment iguals.
D'acord amb el que disposen les lleis, les administracions públiques poden establir altres formes, mitjans i cursos de participació dels ciutadans, directament o a través de les organitzacions i associacions reconegudes per la llei en el procediment d'elaboració de les disposicions i els actes administratius.
Posen fi al procediment la resolució, el desistiment, la renúncia al dret en què es fonamenta la sol·licitud, si aquesta renúncia no està prohibida per l'ordenament jurídic, i la declaració de caducitat.
També produeix la terminació del procediment la impossibilitat material de continuar-lo per causes sobrevingudes.
La resolució que es dicti ha de ser motivada en tot cas.
Les administracions públiques poden subscriure acords, pactes, convenis o contractes amb persones tant de dret públic com privat, sempre que no siguin contraris a l'ordenament jurídic ni s'ocupin de matèries no susceptibles de transacció i tinguin per objecte satisfer l'interès públic que tenen encarregat, amb l'abast, els efectes i el règim jurídic específic que en cada cas prevegi la disposició que ho reguli.
Aquests actes poden tenir la consideració de finalitzadors dels procediments administratius o es poden inserir amb caràcter previ, vinculant o no, a la resolució que els doni per acabats.
Aquests instruments han d'establir com a contingut mínim la identificació de les parts interventores, l'àmbit personal, funcional i territorial, i el termini de vigència, i s'han de publicar o no segons la seva naturalesa i les persones a les quals estiguin destinats.
En tot cas, requereixen l'aprovació expressa del Consell de Ministres els acords que s'ocupin de matèries que siguin competència directa d'aquest òrgan.
Els acords que se subscriguin no han de suposar alteració de les competències atribuïdes als òrgans administratius ni de les responsabilitats que corresponguin a les autoritats i els funcionaris relatives al funcionament dels serveis públics.
La resolució que posi fi al procediment ha de decidir totes les qüestions que plantegin els interessats i aquelles altres que en derivin.
Si es tracta de qüestions connexes que no han estat plantejades pels interessats, l'òrgan competent s'hi pot pronunciar, i abans els ho ha de posar de manifest per un termini no superior a quinze dies, perquè hi formulin les al·legacions que creguin pertinents i aportin, si s'escau, els mitjans de prova.
En els procediments tramitats a sol·licitud de l'interessat, la resolució ha de ser congruent amb les peticions que aquest hagi formulat, sense que en cap cas no pugui agreujar la seva situació inicial i sense perjudici de la potestat de l'Administració d'incoar d'ofici un nou procediment, si és procedent.
Les resolucions han de contenir la decisió, que ha de ser motivada en els casos a què es refereix l'article 54.
Han d'expressar, a més, els recursos en contra que siguin procedents, l'òrgan administratiu o judicial davant el qual s'han de presentar i el termini per interposar-los, sense perjudici que els interessats en puguin exercir qualsevol altre que estimin oportú.
En cap cas l'Administració no es pot abstenir de resoldre adduint pretext de silenci, obscuritat o insuficiència dels preceptes legals aplicables al cas, tot i que pot resoldre la inadmissió de les sol·licituds de reconeixement de drets no previstos en l'ordenament jurídic o que manifestament no tenen fonament, sense perjudici del dret de petició que preveu l'article 29 de la Constitució.
L'acceptació d'informes o dictàmens serveix de motivació a la resolució si s'incorporen al seu text.
Tot interessat pot desistir de la seva sol·licitud o, si no està prohibit per l'ordenament jurídic, pot renunciar als seus drets.
Si l'escrit d'iniciació l'han formulat dos interessats o més, el desistiment o la renúncia només afecta aquells que l'han formulat.
Tant el desistiment com la renúncia es poden fer per qualsevol mitjà que permeti tenir-ne constància.
L'Administració ha d'acceptar el desistiment o la renúncia, i ha de declarar acabat el procediment llevat que s'hi hagin personat tercers interessats i aquests n'instin la continuació en el termini de deu dies des que se'ls va notificar el desistiment.
Si la qüestió suscitada per la incoació del procediment comporta interès general o és convenient substanciar-la perquè sigui definida i aclarida, l'Administració pot limitar els efectes del desistiment o la renúncia a l'interessat i seguir el procediment.
En els procediments iniciats a sol·licitud de l'interessat, si se'n produeix la paralització per una causa que li és imputable, l'Administració l'ha d'advertir que, al cap de tres mesos es produirà la seva caducitat.
Una vegada consumit aquest termini sense que el particular requerit digui dins el termini les activitats necessàries per reprendre la tramitació, l'Administració ha d'acordar l'arxivament de les actuacions i ho ha de notificar a l'interessat.
Contra la resolució que declari la caducitat són procedents els recursos pertinents.
No es pot acordar la caducitat per la simple inactivitat de l'interessat en el compliment de tràmits, sempre que no siguin indispensables per dictar resolució.
Aquesta inactivitat no només té l'efecte que la pèrdua del dret a aquest tràmit.
La caducitat no produeix per si sola la prescripció de les accions del particular o de l'Administració, però els procediments caducats no interrompen el termini de prescripció.
Pot no ser aplicable la caducitat en el supòsit que la qüestió suscitada afecti l'interès general, o si és convenient substanciar-la perquè sigui definida i aclarida.
Les administracions públiques no han d'iniciar cap actuació material d'execució de resolucions que limiti drets dels particulars sense que prèviament hagi estat adoptada la resolució que li serveixi de fonament jurídic.
L'òrgan que ordeni un acte d'execució material de resolucions està obligat a notificar al particular interessat la resolució que autoritzi l'actuació administrativa.
Els actes de les administracions públiques subjectes al dret administratiu són immediatament executius, llevat del que preveuen els articles 111 i 138, i en els casos en què una disposició estableixi el contrari o requereixin l'aprovació o autorització superior.
Les administracions públiques, a través dels seus òrgans competents en cada cas, poden procedir, amb advertiment previ, a l'execució forçosa dels actes administratius, llevat en els supòsits que se suspengui l'execució d'acord amb la llei, o si la Constitució o la llei exigeixen la intervenció dels tribunals.
L'execució forçosa per les administracions públiques s'ha d'efectuar, respectant sempre el principi de proporcionalitat, pels mitjans següents:
d ) Compulsió sobre les persones.
Si són diversos els mitjans d'execució admissi¬bles, s'ha de triar el que sigui menys restrictiu de la llibertat individual.
Si és necessari entrar en el domicili de l'afectat, les administracions públiques n'han d'obtenir el consentiment o, si no, l'autorització judicial oportuna.
Si en virtut d'un acte administratiu s'ha de satisfer una quantitat líquida, s'ha de seguir el procediment que preveuen les normes reguladores del procediment recaptador en la via executiva.
En tot cas, no es pot imposar als administrats una obligació pecuniària que no estigui establerta d'acord amb una norma de rang legal.
Escau l'execució subsidiària si es tracta d'actes que no són personalíssims i poden ser realitzats per subjecte diferent de l'obligat.
En aquest cas, les administracions públiques han de dur a terme l'acte, per si o a través de les persones que determinin, a costa de l'obligat.
L'import de les despeses, els danys i els perjudicis s'ha d'exigir d'acord amb el que disposa l'article anterior.
Aquest import es pot liquidar de manera provisional i s'ha de fer abans de l'execució, a reserva de la liquidació definitiva.
Si ho autoritzen les lleis, i en la forma i quantia que aquestes determinin, les administracions públiques, per a l'execució de determinats actes, poden imposar multes coercitives, reiterades per lapses de temps que siguin suficients per complir el que s'ordeni, en els supòsits següents:
a ) Actes personalíssims en què no sigui procedent la compulsió directa sobre la persona de l'obligat.
b ) Actes en què sigui procedent la compulsió però en els quals l'Administració no l'estimi convenient.
c ) Actes l'execució dels quals l'obligat pugui encarregar a una altra persona.
La multa coercitiva és independent de les sancions que es puguin imposar amb aquest caràcter i que hi siguin compatibles.
Els actes administratius que imposin una obligació personalíssima de no fer o suportar poden ser executats per compulsió directa sobre les persones en els casos en què la llei ho autoritzi expressament, i sempre en el respecte de la seva dignitat i dels drets que reconeix la Constitució.
Si, tractant-se d'obligacions personalíssimes de fer, no es realitza la prestació, l'obligat ha de rescabalar els danys i perjudicis, que s'han de liquidar i cobrar per la via administrativa.
No s'admeten a tràmit interdictes contra les actuacions dels òrgans administratius que es facin en matèria de la seva competència i d'acord amb el procediment establert legalment.
Les administracions públiques, en qualsevol moment, per iniciativa pròpi a o a sol·licitud d'un interessat, i amb el dictamen favorable previ del Consell d'Estat o òrgan consultiu equivalent de la comunitat autònoma, si n'hi ha, han de declarar d'ofici la nul·litat dels actes administratius que hagin posat fi a la via administrativa o que no hagin estat recorreguts en el termini corresponent, en els supòsits que preveu l'article 62.1.
Així mateix, en qualsevol moment, les administracions públiques d'ofici, i amb el dictamen favorable previ del Consell d'Estat o òrgan consultiu equivalent de la comunitat autònoma, si n'hi ha, poden declarar la nul·litat de les disposicions administratives en els supòsits que preveu l'article 62.2.
L'òrgan competent per a la revisió d'ofici pot acordar motivadament la inadmissió a tràmit de les sol·licituds formulades pels interessats, sense necessitat de demanar el dictamen del Consell d'Estat o l'òrgan consultiu de la comunitat autònoma, quan aquestes no es basin en alguna de les causes de nul·litat de l'article 62 o no tinguin fonament manifestament, així com en el supòsit que s'hagin desestimat quant al fons altres sol·licituds substancialment iguals.
Les administracions públiques, en declarar la nul·litat d'una disposició o un acte, poden establir, en la mateixa resolució, les indemnitzacions que sigui procedent reconèixer als interessats, si es donen les circumstàncies que preveuen els articles 139.2 i 141.1 d'aquesta Llei; sens perjudici que, tractant-se d'una disposició, subsisteixin els actes ferms dictats en aplicació d'aquesta.
Quan el procediment s'hagi iniciat d'ofici, el transcurs del termini de tres mesos des de l'inici sense dictar-se resolució produeix la seva caducitat.
Si el procediment s'ha iniciat a sol·licitud d'un interessat, es pot entendre desestimada per silenci administratiu.
Les administracions públiques poden declarar lesius per a l'interès públic els actes favorables per als interessats que siguin anul·lables d'acord amb el que disposa l'article 63 d'aquesta Llei, a fi de procedir a la seva ulterior impugnació davant l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu.
La declaració de lesivitat no es pot adoptar una vegada transcorreguts quatre anys des que s'hagi dictat l'acte administratiu i exigeix l'audiència prèvia de tots els que constin com a interessats, en els termes que estableix l'article 84 d'aquesta Llei.
Transcorregut el termini de sis mesos des de la iniciació del procediment sense que s'hagi declarat la lesivitat, s'ha de produir la seva caducitat.
Si l'acte prové de l'Administració General de l'Estat o de les comunitats autònomes, la declaració de lesivitat, l'adopta l'òrgan de cada administració competent en la matèria.
Si l'acte prové de les entitats que integren l'Administració local, la declaració de lesivitat, l'adopta el Ple de la corporació o, si no ho fa, l'òrgan col·legiat superior de l'entitat.
Una vegada iniciat el procediment de revisió d'ofici, l'òrgan competent per resoldre pot suspendre l'execució de l'acte, si aquest pot causar perjudicis de reparació impossible o difícil.
Les administracions públiques poden revocar en qualsevol moment els seus actes de gravamen o desfavorables, sempre que aquesta revocació no constitueixi dispensa o exempció no permesa per les lleis, o sigui contrària al principi d'igualtat, a l'interès públi c o a l'ordenament jurídic.
Així mateix, les administracions públiques poden rectificar en qualsevol moment, d'ofici o a instància dels interessats, els errors materials, de fet o aritmètics existents en els seus actes.
Les facultats de revisió no es poden exercir si, per prescripció d'accions, pel temps transcorregut o per altres circumstàncies, el seu exercici és contrari a l'equitat, a la bona fe, al dret dels particulars o a les lleis.
Contra les resolucions i els actes de tràmit, si aquests últims decideixen directament o indirectament el fons de l'assumpte, determinen la impossibilitat de continuar el procediment, i produeixen indefensió o perjudici irreparable a drets i interessos legítims, els interessats poden interposar els recursos d'alçada i potestatiu de reposició, que es poden fonamentar en qualsevol dels motius de nul·litat o anul·labilitat que preveuen els articles 62 i 63 d'aquesta Llei.
L'oposició als altres actes de tràmit, la poden al·legar els interessats per a la seva consideració en la resolució que posi fi al procediment.
Les lleis poden substituir el recurs d'alçada, en el supòsits o els àmbits sectorials determinats, i quan l'especificitat de la matèria així ho justifiqui, per altres procediments d'impugnació, reclamació, conciliació, mediació i arbitratge, davant òrgans col·legiats o comissions específiques no sotmeses a instruccions jeràrquiques, amb respecte als principis, les garanties i els terminis que aquesta Llei reconeix als ciutadans i als interessats en qualsevol procediment administratiu.
En les mateixes condicions, el recurs de reposició pot ser substituït pels procediments a què es refereix el paràgraf anterior, respectant el seu caràcter potestatiu per a l'interessat.
L'aplicació d'aquests procediments en l'àmbit de l'Administració local no pot implicar el desconeixement de les facultats resolutòries reconegudes als òrgans representatius electes que estableix la Llei.
Contra les disposicions administratives de caràcter general no es pot interposar recurs en via administrativa.
Els recursos contra un acte administratiu que es fonamentin únicament en la nul·litat d'alguna disposició administrativa de caràcter general es poden interposar directament davant l'òrgan que hagi dictat la disposició esmentada.
Les reclamacions economicoadministratives s'ajusten als procediments establerts per la seva legislació específica.
Contra els actes ferms en via administrativa, només és procedent el recurs extraordinari de revisió quan concorri alguna de les circumstàncies que preveu l'article 118.1.
La interposició del recurs ha d'expressar:
a ) El nom i els cognoms del recurrent, així com la seva identificació personal.
b ) L'acte que es recorre i la raó de la seva impugnació.
c ) Lloc, data, signatura del recurrent, identificació del mitjà i, si s'escau, del lloc que s'assenyali a efectes de notificacions.
d ) Òrgan, centre o unitat administrativa a què es dirigeix.
e ) Les altres particularitats exigides, si s'escau, per les disposicions específiques.
L'error en la qualificació del recurs per part del recurrent no és obstacle per a la seva tramitació, sempre que se'n dedueixi el caràcter veritable.
Els vicis i defectes que facin anul·lable un acte no poden ser al·legats pels qui els hagin causat.
La interposició de qualsevol recurs, excepte en els casos en què una disposició estableixi el contrari, no suspèn l'execució de l'acte impugnat.
No obstant el que disposa l'apartat anterior, l'òrgan competent per resoldre el recurs, amb la ponderació prèvia, raonada suficientment, entre el perjudici que causaria a l'interès públic o a tercers la suspensió i el perjudici que es causa al recurrent com a conseqüència de l'eficàcia immediata de l'acte recorregut, pot suspendre, d'ofici o a sol·licitud del recurrent, l'execució de l'acte impugnat quan concorri alguna de les circumstàncies següents:
a ) Que l'execució pugui causar perjudicis de reparació impossible o difícil
b ) Que la impugnació es fonamenti en alguna de les causes de nul·litat de ple dret que preveu l'article 62.1 d'aquesta Llei.
L'execució de l'acte impugnat s'entén suspesa si, transcorreguts trenta dies des que la sol·licitud de suspensió hagi tingut entrada al registre de l'òrgan competent per decidir, aquest no ha dictat resolució expressa sobre la suspensió.
En aquests casos no és aplicable el que estableix l'article 42.4, segon paràgraf, d'aquesta Llei.
En dictar l'acord de suspensió es poden adoptar les mesures cautelars que calguin per assegurar la protecció de l'interès públic o de tercers i l'eficàcia de la resolució o l'acte impugnat.
Quan, de la suspensió puguin derivar perjudicis de qualsevol naturalesa, aquella només té efectes amb la prestació prèvia de caució o d'una garantia suficient per respondre'n, en els termes que s'estableixin per reglament.
La suspensió es pot prolongar després d'exhaurida la via administrativa quan existeixi una mesura cautelar i els efectes s'estenguin a la via contenciosa administrativa.
Si l'interessat interposa recurs contenciós administratiu, i sol·licita la suspensió de l'acte objecte del procés, es manté la suspensió fins que es produeixi el corresponent pronunciament judicial sobre la sol·licitud.
Quan el recurs tingui per objecte la impugnació d'un acte administratiu que afecti una pluralitat indeterminada de persones, la suspensió de la seva eficàcia s'ha de publicar al diari oficial en què l'acte s'hagi publicat.
Si s'han de tenir en compte nous fets o documents no recollits en l'expedient originari, s'han de posar de manifest als interessats perquè, en un termini no inferior a deu dies ni superior a quinze, hi formulin les al·legacions i presentin els documents i les justificants que estimin procedents.
No s'han de tenir en compte en la resolució dels recursos, fets, documents o al·legacions del recurrent si, tot i haver-los pogut aportar en el tràmit d'al·legacions, no ho va fer.
Si hi ha altres interessats, en tot cas se'ls ha de traslladar el recurs perquè, en el termini abans esmentat, hi al·leguin tot el que estimin procedent.
El recurs, els informes i les propostes no tenen el caràcter de documents nous a l'efecte d'aquest article.
Tampoc no el tenen els que els interessats hagin aportat a l'expedient abans que es dictés la resolució impugnada.
La resolució del recurs ha d'estimar en tot o en part o ha de desestimar les pretensions que s'hi formulin o n'ha de declarar la inadmissió.
Si hi ha vici de forma i no s'estima procedent resoldre sobre el fons, s'ha d'ordenar la retroacció del procediment al moment en què el vici es va cometre, llevat del que disposa l'article 67.
L'òrgan que resolgui el recurs ha de decidir totes les qüestions, tant de forma com de fons, que plantegi el procediment, tant si els interessat les han al·legat com si no.
En aquest últim cas, se'ls ha d'escoltar prèviament.
No obstant això, la resolució ha de ser congruent amb les peticions formulades pel recurrent, sense que en cap cas es pugui agreujar la seva situació inicial.
Les resolucions i els actes a què es refereix l'article 107.1, quan no posin fi a la via administrativa, poden ser recorreguts en alçada davant l'òrgan superior jeràrquic del que els hagi dictat.
A aquests efectes, els tribunals i els òrgans de selecció del personal al servei de les administracions públiques i qualssevol altres que, al si d'aquestes, actuïn amb autonomia funcional, es consideren dependents de l'òrgan al qual estiguin adscrits o, si no n'hi ha, de l'òrgan del que hagi nomenat el president.
El recurs es pot interposar davant l'òrgan que hagi dictat l'acte que s'impugna o davant el competent per resoldre'l.
Si el recurs s'ha interposat davant l'òrgan que hagi dictat l'acte impugnat, aquest l'ha de trametre a l'òrgan competent en el termini de deu dies, amb el seu informe i amb una còpia completa i ordenada de l'expedient.
El titular de l'òrgan que hagi dictat l'acte recorregut és responsable directe del compliment del que preveu el paràgraf anterior.
El termini per a la interposició del recurs d'alçada és d'un mes, si l'acte és exprés.
Si no ho és, el termini és de tres mesos i es compta, per al sol·licitant i altres possibles interessats, a partir de l'endemà del dia que, d'acord amb la normativa específica, es produeixin els efectes del silenci administratiu.
Transcorreguts els terminis esmentats sense que s'hagi interposat el recurs, la resolució esdevé ferma amb caràcter general.
El termini màxim per dictar i notificar la resolució és de tres mesos.
Transcorregut aquest termini sense que es dicti resolució, es pot entendredesestimat el recurs, excepte en el supòsit que preveu l'article 43.2, segon paràgraf.
Contra la resolució d'un recurs d'alçada no es pot interposar cap altre recurs administratiu, llevat del recurs extraordinari de revisió en els casos que estableix l'article 118.1.
Els actes administratius que exhaureixin la via administrativa poden ser recorreguts potestativament en reposició davant el mateix òrgan que els hagi dictat o ser impugnats directament davant l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu.
No es pot interposar recurs contenciós administratiu fins que sigui resolt expressament o s'hagi produït la desestimació presumpta del recurs de reposició interposat.
El termini per interposar el recurs de reposició és d'un mes, si l'acte és exprés.
Si no ho és, el termini és de tres mesos i es compta, per al sol·licitant i altres possibles interessats, a partir de l'endemà del dia que, d'acord amb la normativa específica, es produeixi l'acte presumpte.
Transcorreguts els terminis esmentats, únicament es pot interposar recurs contenciós administratiu, sens perjudici, si s'escau, de la procedència del recurs extraordinari de revisió.
El termini màxim per dictar i notificar la resolució del recurs és d'un mes.
Contra la resolució d'un recurs de reposició no es pot tornar a interposar el recurs esmentat.
Contra els actes ferms en via administrativa es pot interposar el recurs extraordinari de revisió davant l'òrgan administratiu que els hagi dictat, que també és el competent per a la resolució, quan concorri alguna de les circumstàncies següents:
Que en dictar-los s'hagi incorregut en un error de fet, que resulti dels mateixos documents incorporats a l'expedient.
Que apareguin documents de valor essencial per a la resolució de l'assumpte que, encara que siguin posteriors, evidenciïn l'error de la resolució recorreguda.
Que en la resolució hagin influït essencialment documents o testimonis declarats falsos per sentència judicial ferma, anterior o posterior a la resolució.
Que la resolució s'hagi dictat com a conseqüència de prevaricació, suborn, violència, maquinació fraudulenta o d'una altra conducta punible i s'hagi declarat així en virtut de sentència judicial ferma.
El recurs extraordinari de revisió s'ha d'interposar, quan es tracti de la causa 1a, dins del termini de quatre anys següents a la data de la notificació de la resolució impugnada.
En els altres casos, el termini és de tres mesos a comptar del coneixement dels documents o des que la sentència judicial sigui ferma.
El que estableix aquest article no perjudica el dret dels interessats a formular la sol·licitud i la instància a què es refereixen els articles 102 i 105.2 d'aquesta Llei ni el seu dret que aquestes se substanciïn i es resolguin.
L'òrgan competent per a la resolució del recurs pot acordar motivadament la inadmissió a tràmit, sense necessitat de demanar el dictamen del Consell d'Estat o l'òrgan consultiu de la comunitat autònoma, quan el recurs no es fonamenti en alguna de les causes que preveu l'apartat 1 de l'article anterior o en el supòsit que s'hagin desestimat quant al fons altres recursos substancialment iguals.
L'òrgan al qual correspon conèixer del recurs extraordinari de revisió s'ha de pronunciar no només sobre la procedència del recurs, sinó també, si s'escau, sobre el fons de la qüestió resolta per l'acte recorregut.
Transcorregut el termini de tres mesos des de la interposició del recurs extraordinari de revisió sense que s'hagi dictat i notificat la resolució, s'entén desestimat, i queda expedita la via jurisdiccional contenciosa administrativa.
La reclamació en la via administrativa és requisit previ a l'exercici d'accions fonamentades en dret privat o laboral contra qualsevol Administració pública, llevat dels supòsits en què aquest requisit estigui exceptuat per una disposició amb rang de llei.
Aquesta reclamació s'ha de tramitar i resoldre a través de les normes que conté aquest títol i, a través d'aquelles que, en cada cas, hi siguin aplicables, i si no, les generals d'aquesta Llei.
Si plantejada una reclamació davant les administracions públiques, aquesta no s'ha resolt i no ha transcorregut el termini en què s'ha d'entendre desestimada, no es pot deduir la mateixa pretensió davant la jurisdicció corresponent.
Plantejada la reclamació prèvia, s'interrompen els terminis per a l'exercici de les accions judicials, que s'han de tornar a comptar a partir de la data en què s'hagi practicat la notificació expressa de la resolució o, si s'escau, des que s'entengui desestimada pel transcurs del termini.
La reclamació s'ha d'adreçar a l'òrgan competent de l'Administració pública de què es tracti.
A l'Administració General de l'Estat s'ha de plantejar davant el ministre del departament que sigui competent per raó de la matèria objecte de la reclamació.
Les reclamacions es poden presentar en qualsevol dels llocs que preveu aquesta Llei per a la presentació d'escrits o sol·licituds.
L'òrgan davant el qual s'hagi presentat la reclamació, l'ha de remetre en el termini de cinc dies a l'òrgan competent juntament amb tots els antecedents de l'assumpte.
L'òrgan competent per resoldre pot ordenar que es completi l'expedient amb els antecedents, els informes, els documents i les dades que siguin necessaris.
Una vegada el ministre o l'òrgan competent hagin resolt la reclamació, s'ha de notificar a l'interessat.
Si l'Administració no notifica la seva decisió dins el termini de tres mesos, l'interessat pot considerar desestimada la seva reclamació a l'efecte de formular la demanda judicial corresponent.
La reclamació s'ha d'adreçar al cap administratiu o director de l'establiment o organisme en què el treballador presti els seus serveis.
Transcorregut un mes sense que li hagi estat notificada cap resolució, el treballador pot considerar desestimada la reclamació a l'efecte de l'acció judicial laboral.
Les reclamacions que formuli el personal civil no funcionari al servei de l'Administració militar es regeixen per les seves disposicions específiques.
La potestat sancionadora de les administracions públiques, reconeguda per la Constitució, s'exerceix quan hagi estat expressament reconeguda per una norma amb rang de llei, amb aplicació del procediment previst per al seu exercici i d'acord amb el que estableix aquest títol i, quan es tracti d'entitats locals, de conformitat amb el que disposa el títol XI de la Llei 7/1985, de 2 d'abril, reguladora de les bases del règim local.
Les disposicions d'aquest títol no són aplicables a l'exercici per les administracions públiques de la potestat disciplinària respecte del personal al seu servei i dels que hi estiguin vinculats per una relació contractual.
Són aplicables les disposicions sancionadores vigents en el moment que es produeixen els fets que constitueixen infracció administrativa.
Les disposicions sancionadores tenen efecte retroactiu mentre afavoreixin el presumpte infractor.
Només constitueixen infraccions administratives les vulneracions de l'ordenament jurídic previstes com a tals infraccions per una llei, sense perjudici del que disposa per a l'Administració local el títol XI de la Llei 7/1985, de 2 d'abril, reguladora de les bases del règim local.
Les disposicions reglamentàries de desplegament poden introduir especificacions o graduacions al quadre de les infraccions o sancions que s'estableixen legalment que, sense constituir noves infraccions o sancions, ni alterar la naturalesa o els límits de les que la llei considera, contribueixin a la identificació més correcta de les conductes o a la determinació més precisa de les sancions corresponents.
Les normes definidores d'infraccions i sancions no són susceptibles d'aplicació analògica.
Només poden ser sancionades per fets constitutius d'infracció administrativa les persones físiques i jurídiques que en siguin responsables fins i tot a títol de simple inobservança.
Les responsabilitats administratives que derivin del procediment sancionador són compatibles amb l'exigència que l'infractor reposi la situació alterada al seu estat originari, així com amb la indemnització pels danys i perjudicis causats que pot determinar l'òrgan competent; en aquest cas, s'ha de comunicar a l'infractor perquè ho satisfaci en el termini que es determini a aquest efecte, i si no ho fa, queda expedita la via judicial corresponent.
Si el compliment de les obligacions que preveu una disposició legal correspon a diverses persones conjuntament, han de respondre de manera solidària de les infraccions que, si s'escau, es cometin i de les sancions que s'imposin.
Són responsables subsidiaris o solidaris per l'incompliment de les obligacions que imposa la llei que comportin el deure de prevenir la infracció administrativa comesa per altres, les persones físiques i jurídiques sobre les quals recaigui aquest deure, si ho determinen les lleis reguladores dels diferents règims sancionadors.
Les sancions administratives, de naturalesa pecuniària o no, en cap cas no poden implicar, directament o subsidiàriament, privació de llibertat.
L'establiment de sancions pecuniàries ha de preveure que la comissió de les infraccions tipificades no resulti més beneficiosa per a l'infractor que el compliment de les normes infringides.
En la determinació normativa del règim sancionador, així com en la imposició de sancions per les administracions públiques, s'ha de mantenir l'adequació adient entre la gravetat del fet constitutiu de la infracció i la sanció aplicada; s'han de considerar especialment els criteris següents per a la graduació de la sanció a aplicar:
a ) L'existència d'intencionalitat o reiteració.
b ) La naturalesa dels perjudicis causats.
c ) La reincidència, per comissió dins el termini d'un any de més d'una infracció de la mateixa naturalesa si ha estat declarat per resolució ferma.
Les infraccions i sancions prescriuen segons el que disposen les lleis que les estableixen.
Si aquestes no fixen terminis de prescripció, les infraccions molt greus prescriuen al cap de tres anys, les greus al cap de dos anys i les lleus al cap de sis mesos; les sancions imposades per faltes molt greus prescriuen al cap de tres anys, les imposades per faltes greus al cap de dos anys i les imposades per faltes lleus al cap d'un any.
El termini de prescripció de les infraccions es comença a comptar des del dia en què la infracció s'ha comès.
Interromp la prescripció la iniciació, amb coneixement de l'interessat, del procediment sancionador, i el termini de prescripció s'ha de reprendre si l'expedient sancionador està paralitzat durant més d'un mes per una causa no imputable al presumpte responsable.
El termini de prescripció de les sancions es comença a comptar des de l'endemà del dia en què adquireix fermesa la resolució per la qual s'imposa la sanció.
Interromp la prescripció la iniciació, amb coneixement de l'interessat, del procediment d'execució, i torna a transcórrer el termini si aquell està paralitzat durant més d'un mes per una causa no imputable a l'infractor.
No es poden sancionar els fets que hagin estat sancionats penalment o administrativament, en els casos en què s'apreciï identitat del subjecte, fet i fonament.
L'exercici de la potestat sancionadora requereix procediment establert legalment o reglamentàriament.
Els procediments que regulin l'exercici de la potestat sancionadora han d'establir la separació adient entre la fase instructora i la sancionadora, i s'han d'encarregar a òrgans diferents.
En cap cas no es pot imposar una sanció sense que s'hagi tramitat el procediment necessari.
Els procediments sancionadors han de garantir al pre¬sumpte responsable els drets següents:
Ser notificat dels fets que se li imputin, de les infracci¬ons que aquests fets puguin constituir i de les sancions que, si s'escau, se li poden imposar, així com de la identitat de l'instructor, de l'autoritat competent per imposar la sanció i de la norma que atribueix aquesta competència.
Formular al·legacions i utilitzar els mitjans de defensa que admet l'ordenament jurídic i que siguin procedents.
Els altres drets que reconeix l'article 35 d'aquesta Llei.
Si està previst a les normes que regulen els procediments sancionadors, es pot procedir mitjançant acord motivat a adoptar mesures de caràcter provisional que assegurin l'eficàcia de la resolució final que es pugui dictar.
Els procediments sancionadors han de respectar la presumpció de no-existència de responsabilitat administrativa mentre no es demostri el contrari.
Els fets declarats provats per resolucions judicials penals ferms vinculen les administracions públiques respecte als procediments sancionadors que substancien.
Els fets constatats per funcionaris als quals es reconeix la condició d'autoritat, i que es formalitzen en un document públic que observa els requisits legals pertinents, tenen valor probatori sense perjudici de les proves que els mateixos administrats puguin assenyalar o aportar en defensa dels drets o interessos respectius.
S'han de practicar d'ofici o admetre's a proposta del presumpte responsable totes les proves que siguin adequades per a la determinació de fets i possibles responsabilitats.
Només es poden declarar improcedents les proves que, per la seva relació amb els fets, no puguin alterar la resolució final a favor del presumpte responsable.
La resolució que posi fi al procediment ha de ser motivada i ha de resoldre totes les qüestions que plantegi l'expedient.
En la resolució no es poden acceptar fets diferents dels determinats en el curs del procediment, amb independència de la diferent valoració jurídica.
La resolució és executiva si posa fi a la via administrativa.
En la resolució s'han d'adoptar, si s'escau, les disposi¬cions cautelars necessàries per garantir-ne l'eficàcia men¬tre no sigui executiva.
Els particulars tenen dret de ser indemnitzats per les administracions públiques corresponents de tota lesió que pateixin en qualsevol dels seus béns i drets, llevat dels casos de força major, sempre que la lesió sigui conseqüència del funcionament normal o anormal dels serveis públics.
En tot cas, el dany al·legat ha de ser efectiu, avaluable econòmicament i individualitzat respecte a una persona o un grup de persones.
Les administracions públiques han d'indemnitzar els particulars per l'aplicació d'actes legislatius de naturalesa no expropiatòria de drets i que aquests no tinguin el deure jurídic de suportar, si s'estableix als mateixos actes legislatius i en els termes que especifiquin aquests actes.
La responsabilitat patrimonial de l'Estat pel funcionament de l'Administració de justícia es regeix per la Llei orgànica del poder judicial.
El Consell de Ministres ha de fixar l'import de les indemnitzacions que sigui procedent abonar quan el Tribunal Constitucional hagi declarat, a instància d'una part interessada, l'existència d'un funcionament anormal en la tramitació dels recursos d'empara o de les qüestions d'inconstitucionalitat.
El procediment per fixar l'import de les indemnitzacions ha de ser tramitat pel Ministeri de Justícia, amb audiència al Consell d'Estat.
Quan de la gestió provinent de fórmules conjuntes d'actuació entre diverses administracions públiques derivi responsabilitat en els termes que preveu aquesta Llei, les administracions intervinents han de respondre de manera solidària.
L'instrument jurídic regulador de l'actuació conjunta pot determinar la distribució de la responsabilitat entre les diferents administracions públiques.
En altres supòsits de concurrència de diverses administracions en la producció del dany, la responsabilitat es fixa per a cada administració atenent els criteris de competència, interès públic tutelat i intensitat de la intervenció.
La responsabilitat és solidària quan no sigui possible la determinació esmentada.
Només són indemnitzables les lesions produïdes al particular provinents de danys que aquest no tingui el deure jurídic de suportar d'acord amb la llei.
No són indemnitzables els danys que derivin de fets o circumstàncies que no s'hagin pogut preveure o evitar segons l'estat dels coneixements de la ciència o de la tècnica existents en el moment de producció dels danys, tot això sens perjudici de les prestacions assistencials o econòmiques que les lleis puguin establir per a aquests casos.
La indemnització es calcula d'acord amb els criteris de valoració establerts en la legislació d'expropiació forçosa, legislació fiscal i altres normes aplicables, i es ponderen, si s'escau, les valoracions predominants en el mercat.
La quantitat de la indemnització es calcula amb referència al dia en què la lesió s'hagi produït efectivament, sens perjudici de la seva actualització a la data en què es posi fi al procediment de responsabilitat d'acord amb l'índex de preus al consum, fixat per l'Institut Nacional d'Estadística, i dels interessos que siguin procedents per demora en el pagament de la indemnització fixada, els quals s'exigeixen d'acord amb el que estableix la Llei general pressupostària.
La indemnització procedent es pot substituir per una compensació en espècie o ser abonada mitjançant pagaments periòdics, quan sigui més adequat per aconseguir la reparació deguda i convingui a l'interès públic, sempre que hi hagi acord amb l'interessat.
Els procediments de responsabilitat patrimonial de les administracions públiques s'inicien d'ofici o per reclamació dels interessats.
Els procediments de responsabilitat patrimonial, els resolen el ministre respectiu, el Consell de Ministres si una llei ho disposa o els òrgans corresponents de les comunitats autònomes o de les entitats que integren l'Administració local.
Si la norma de creació ho determina, la reclamació l'han de resoldre els òrgans als quals correspongui de les entitats de dret públic a què es refereix l'article 2.2 d'aquesta Llei.
Per determinar la responsabilitat patrimonial s'ha d'establir reglamentàriament un procediment general amb inclusió d'un procediment abreujat per als supòsits en què concorrin les condicions que preveu l'article 143 d'aquesta Llei.
En el procediment general és preceptiu el dictamen del Consell d'Estat o, si s'escau, de l'òrgan consultiu de la comunitat autònoma quan les indemnitzacions reclamades siguin d'una quantia igual o superior a 50.000 € o a la que estableixi la legislació autonòmica corresponent.
L'anul·lació en la via administrativa o per l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu dels actes o les disposicions administratives no pressuposa dret a la indemnització, però si la resolució o disposició impugnada ho és per raó del seu fons o la seva forma, el dret de reclamar prescriu al cap d'un any d'haver-se dictat la sentència definitiva, i no hi és aplicable el que disposa el punt 5.
En tot cas, el dret de reclamar prescriu al cap d'un any d'haver-se produït el fet o l'acte que motiva la indemnització o de manifestar-se l'efecte lesiu.
En cas de danys a les persones, de caràcter físic o psíquic, el termini es comença a computar des de la curació o la determinació de l'abast de les seqüeles.
La resolució administrativa dels procediments de responsabilitat patrimonial, sigui quin sigui el tipus de relació, pública o privada, de què derivi, posa fi a la via administrativa.
Iniciat el procediment general, si són inequívocs la relació de causalitat entre el funcionament del servei públic i la lesió, així com la valoració del dany i el càlcul de la quantia de la indemnització, l'òrgan competent pot acordar la substanciació d'un procediment abreujat, a fi de reconèixer el dret a la indemnització en el termini de trenta dies.
En tot cas, els òrgans competents poden acordar o proposar que se segueixi el procediment general.
Quan les administracions públiques actuïn en relacions de dret privat, responen directament dels danys i perjudicis causats pel personal que es trobi al seu servei; l'actuació d'aquest personal es considera acte propi de l'Administració al servei de la qual es trobi.
La responsabilitat s'exigeix de conformitat amb el que preveuen els articles 139 i següents d'aquesta Llei.
Per fer efectiva la responsabilitat patrimonial a què es refereix el capítol I d'aquest títol, els particulars han d'exigir directament a l'Administració pública corresponent les indemnitzacions pels danys i perjudicis causats per les autoritats i el personal al seu servei.
L'Administració corresponent, quan hagi indemnitzat els lesionats, ha d'exigir d'ofici a les autoritats i altre personal al seu servei la responsabilitat en què hagin incorregut per dol, o culpa o negligència greus, amb la instrucció prèvia del procediment que s'estableixi per reglament.
Per a l'exigència de la responsabilitat esmentada s'han de ponderar, entre altres, els criteris següents: el resultat danyós produït, l'existència o no d'intencionalitat, la responsabilitat professional del personal al servei de les administracions públiques i la relació amb la producció del resultat danyós.
Així mateix, l'Administració ha d'instruir el mateix procediment a les autoritats i altre personal al seu servei pels danys i perjudicis causats als seus béns o drets quan hi hagi hagut dol, o culpa o negligència greus.
La resolució declaratòria de responsabilitat posa fi a la via administrativa.
El que disposen els paràgrafs anteriors s'entén sens perjudici de passar, si escau, la part de culpa als tribunals competents.
La responsabilitat penal del personal al servei de les administracions públiques, així com la responsabilitat civil derivada del delicte s'exigeix d'acord amb el que preveu la legislació corresponent.
L'exigència de responsabilitat penal del personal al servei de les administracions públiques no suspèn els procediments de reconeixement de responsabilitat patrimonial que s'instrueixin, llevat que la determinació dels fets en l'ordre jurisdiccional penal sigui necessària per fixar la responsabilitat patrimonial.
Les disposicions del capítol II del títol II d'aquesta Llei no són aplicables al ple i, si s'escau, a la comissió de govern de les entitats locals, als òrgans col·legiats del Govern de la Nació i als òrgans de govern de les comunitats autònomes.
La incorporació a suport informàtic dels registres a què es refereix l'article 38.3 d'aquesta Llei és efectiva atenent el grau de desenvolupament dels mitjans tècnics de què disposin.
En el termini de divuit mesos a partir de l'entrada en vigor d'aquesta Llei, s'ha de dur a terme, reglamentàriament, l'adequació a aquesta de les normes reguladores dels diversos procediments administratius, sigui quin sigui el seu rang, amb una menció específica dels efectes estimatoris o desestimatoris que produeixi la falta de resolució expressa.
Les taxes que generin les actuacions del procediment administratiu s'han d'exigir d'acord amb el que disposi la norma que les reguli.
Els procediments tributaris i l'aplicació dels tributs es regeixen per la Llei general tributària, per la normativa sobre drets i garanties dels contribuents, per les lleis pròpies dels tributs i les altres normes dictades en el seu desplegament i l'aplicació.
Si no hi ha cap norma tributària aplicable, regeixen supletòriament les disposicions d'aquesta Llei.
En tot cas, en els procediments tributaris, els terminis màxims per dictar resolucions, els efectes del seu incompliment, així com, si s'escau, els efectes de la falta de resolució són els que preveu la normativa tributària.
La revisió d'actes en via administrativa en matèria tributària s'ha d'ajustar al que disposen els articles 153 a 171 de la Llei general tributària i les disposicions dictades en desplegament i aplicació d'aquesta Llei.
La impugnació dels actes de la Seguretat Social i desocupació, en els termes que preveu l'article 2n del text articulat de la Llei de procediment laboral, aprovat pel Reial decret legislatiu 521/1990, de 27 d'abril, així com la seva revisió d'ofici, es regeixen pel que disposa la Llei esmentada.
Els actes de gestió recaptadora de la Seguretat Social es regeixen pel que disposa la seva normativa específica.
Els procediments d'exercici de la potestat disciplinària de les administracions públiques respecte al personal al seu servei i dels qui hi estiguin vinculats per una relació contractual es regeixen per la seva normativa específica i no els és aplicable aquesta Llei.
Els procediments administratius per a la imposició de sancions per infraccions en matèria de trànsit, circulació de vehicles de motor i seguretat viària, es regeixen pel que disposa la seva legislació específica i, supletòriament, pel que disposa aquesta Llei.
L'article 37.1 de la Llei reguladora de la jurisdicció contenciosa administrativa, de 27 de desembre de 1956, queda redactat de la manera següent:
«El recurs contenciós administratiu és admissible en relació amb les disposicions i els actes de l'Administració que hagin posat fi a la via administrativa, d'acord amb el que preveu la Llei de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú.»
Els procediments instats davant les missions diplomàtiques i oficines consulars per ciutadans estrangers no comunitaris es regeixen per la seva normativa específica, que s'ha d'adequar als compromisos internacionals assumits per Espanya i, en matèria de visats, als Convenis de Schengen i les disposicions que els despleguin, i supletòriament s'aplica aquesta Llei.
La responsabilitat patrimonial de les entitats gestores i serveis comuns de la Seguretat Social, siguin estatals o autonòmics, així com de les altres entitats, serveis i organismes del sistema nacional de salut i dels centres sanitaris concertats amb aquestes, pels danys i perjudicis causats per l'assistència sanitària o en ocasió d'aquesta, i les reclamacions corresponents, han de seguir la tramitació administrativa que preveu aquesta Llei; la revisió jurisdiccional correspon a l'ordre contenciós administratiu en tot cas.
En l'àmbit de l'Administració General de l'Estat, els titulars dels departaments ministerials i els presidents o directors dels organismes públics vinculats o dependents, poden establir els convenis que preveu l'article 6, dins de les facultats que els atorga la normativa pressupostària i amb el compliment previ dels tràmits establerts, entre els quals s'inclou necessàriament l'informe del ministeri o els ministeris afectats.
El règim de subscripció i, si s'escau, de l'autorització, així com els aspectes procedimentals o formals relacionats amb aquests, s'ha d'ajustar al procediment que s'estableixi per reglament.
El que disposa el títol I d'aquesta Llei sobre les relacions entre l'Administració General de l'Estat i les administracions de les comunitats autònomes és aplicable a les relacions amb les ciutats de Ceuta i Melilla en la mesura que afecti l'exercici de les competències assumides estatutàriament.
En l'àmbit de l'Administració General de l'Estat, i als efectes de l'article 42.3. b d'aquesta Llei, s'entén per registre de l'òrgan competent per a la tramitació d'una sol·licitud qualsevol dels registres del ministeri competent per iniciar-ne la tramitació.
En els procediments iniciats a sol·licitud de l'interessat la tramitació i resolució dels quals correspongui a òrgans integrats a l'Òrgan Central del Ministeri de Defensa, Estat Major de la Defensa i Casernes Generals dels Exèrcits, el termini per resoldre i notificar es compta des de la data en què la sol·licitud hagi tingut entrada als registres dels òrgans esmentats.
En la Comunitat Autònoma del País Basc, a efectes del que disposa l'article segon, s'entén per administracions públiques les diputacions forals i les administracions institucionals que en depenen, així com les juntes generals dels territoris històrics quan dictin actes i disposicions en matèria de personal i gestió patrimonial subjectes al dret públic.
Per a l'exercici de la funció consultiva com a garantia de l'interès general i de la legalitat objectiva de les comunitats autònomes, els ens forals s'organitzen d'acord amb el que estableix aquesta disposició.
L'Administració consultiva es pot articular mitjançant òrgans específics dotats d'autonomia orgànica i funcional respecte a l'Administració activa, o a través dels serveis jurídics d'aquesta última.
En aquest cas, els serveis esmentats no poden estar subjectes a dependència jeràrquica, ja sigui orgànica o funcional, ni rebre instruccions, directrius o qualsevol classe d'indicació dels òrgans que hagin elaborat les disposicions o produït els actes objecte de consulta, i hagin actuat per complir aquestes garanties de manera col·legiada.
Aquesta disposició té caràcter bàsic d'acord amb l'article 149.1.18a de la Constitució.
Els procediments que regula la Llei orgànica 4/2000, d'11 de gener, sobre drets i llibertats dels estrangers a Espanya i la seva integració social, modificada per la Llei orgànica 8/2000, de 22 de desembre, es regeixen per la seva normativa específica, i s'hi aplica supletòriament aquesta Llei.
Els estatuts de cada consorci han de determinar l'Administració pública a què està adscrit, així com el seu règim orgànic, funcional i financer d'acord amb el que preveuen els apartats següents.
D'acord amb els següents criteris de prioritat, referits a la situació el primer dia de l'exercici pressupostari, el consorci queda adscrit, en cada exercici pressupostari i per tot aquest període, a l'Administració pública que:
a ) Disposi de la majoria de vots en els òrgans de govern.
b ) Tingui facultats per nomenar o destituir la majoria dels membres dels òrgans executius.
c ) Tingui facultats per nomenar o destituir la majoria dels membres del personal directiu.
d ) Disposi de més control sobre l'activitat del consorci a causa d'una normativa especial.
e ) Tingui facultats per nomenar o destituir la majoria dels membres de l'òrgan de govern.
f ) Financi en més d'un cinquanta per cent o, si no, en una mesura més gran l'activitat duta a terme pel consorci, tenint en compte tant l'aportació del fons patrimonial com el finançament concedit cada any.
g ) Tingui el percentatge més gran de participació en el fons patrimonial.
h ) Tingui un nombre d'habitants o una extensió territorial més grans depenent de si els fins definits a l'estatut estan orientats a la prestació de serveis, a les persones, o al desenvolupament d'actuacions sobre el territori.
En el supòsit que participin en el consorci entitats privades sense finalitat de lucre, en tot cas el consorci ha d'estar adscrit a l'Administració pública que resulti d'acord amb els criteris que estableix l'apartat anterior.
Els consorcis han d'estar subjectes al règim de pressupostació, comptabilitat i control de l'Administració pública a què estiguin adscrits, sense perjudici de la seva subjecció al que preveu la Llei orgànica 2/2012, de 27 d'abril, d'estabilitat pressupostària i sostenibilitat financera.
En tot cas, s'ha de portar a terme una auditoria dels comptes anuals que és responsabilitat de l'òrgan de control de l'Administració a què s'hagi adscrit el consorci.
Els consorcis han de formar part dels pressupostos i s'han d'incloure en el compte general de l'Administració pública d'adscripció.
EI personal al servei dels consorcis pot ser funcionari o laboral i ha de procedir exclusivament de les administracions participants.
El seu règim jurídic és el de l'administració pública d'adscripció i les seves retribucions en cap cas poden superar les establertes per a llocs de treball equivalents en aquella.
Excepcionalment, quan no sigui possible disposar de personal procedent de les administracions participants en el consorci en atenció a la singularitat de les funcions a exercir, el Ministeri d'Hisenda i Administracions Públiques o l'òrgan competent de l'administració a la qual s'adscrigui el consorci pot autoritzar la contractació directa de personal per part del consorci per a l'exercici de les funcions esmentades.
L'Agència estatal Butlletí Oficial de l'Estat ha de posar a disposició de les diferents administracions públiques un sistema automatitzat de remissió i gestió telemàtica per a la publicació dels anuncis de notificació al Butlletí Oficial de l'Estat previstos a l'article 59.5 d'aquesta Llei i en aquesta mateixa disposició addicional.
Aquest sistema, que ha de complir amb el que s'estableix a la Llei 11/2007, de 22 de juny, i la seva normativa de desplegament, ha de garantir la celeritat en la publicació dels anuncis, una inserció correcta i fidel, així com la identificació de l'òrgan remitent.
En el cas dels procediments administratius que tinguin una normativa específica, si concorren els supòsits previstos a l'article 59.5 d'aquesta Llei, la pràctica de la notificació s'ha de fer, en tot cas, mitjançant un anunci publicat al Butlletí Oficial de l'Estat, sense perjudici que prèviament i amb caràcter facultatiu es pugui dur a terme de la manera prevista per la normativa específica esmentada.
La publicació al Butlletí Oficial de l'Estat dels anuncis a què es refereixen els dos paràgrafs anteriors s'ha de fer sense cap contraprestació econòmica per part dels organismes que l'hagin sol·licitat.
Les corporacions de dret públic representatives d'interessos econòmics i professionals han d'ajustar la seva actuació a la seva legislació específica.
Mentre no es completi aquesta legislació, els són aplicables les prescripcions d'aquesta Llei en el que sigui procedent.
Als procediments iniciats abans de l'entrada en vigor d'aquesta Llei no els és aplicable aquesta Llei, i es regeixen per la normativa anterior.
Els procediments iniciats durant el termini d'adequació que es considera a la disposició addicional tercera es regeixen pel que disposa la normativa anterior que els sigui aplicable, llevat que amb anterioritat a l'expiració d'aquest termini hagi entrat en vigor la normativa d'adequació corresponent; en aquest cas, els procediments iniciats amb posterioritat a la seva entrada en vigor, els regula la normativa esmentada.
Als procediments iniciats després del termini de sis mesos a què es refereix la disposició addicional tercera els és aplicable, en tot cas, el que disposa aquesta Llei.
El que disposen l'apartat 5 de l'article 59 i la disposició addicional vint-i-unena és aplicable a partir de l'1 de juny de 2015, tant als procediments que s'iniciïn amb posterioritat a aquesta data com als ja iniciats.
Queden derogades totes les normes del mateix rang o inferior en els aspectes que contradiguin el que disposa aquesta Llei o s'hi oposin.
Queden derogades expressament les disposicions següents:
a ) De la Llei de règim jurídic de l'Administració de l'Estat, de 26 de juliol de 1957: els punts 3 i 5 de l'article 22, els articles 29, 33, 34, 36, 37, 38, 39, 40, 41, 42 i 43.
b ) De la Llei de procediment administratiu, de 17 de juliol de 1958: el títol preliminar, els capítols primer, segon i quart del títol primer, el títol segon, els articles 29 i 30, l'article 34, en els seus punts 2 i 3, l'article 35, els capítols segon, tercer, quart i cinquè del títol tercer, el títol quart, el títol cinquè i els capítols segon i tercer del títol sisè.
c ) De la Llei reguladora de la jurisdicció contenciosa administrativa, de 27 de desembre de 1956: els articles 52, 53, 54 i 55.
Es declaren expressament en vigor les normes, sigui quin sigui el seu rang, que regulin procediments de les administracions públiques en els aspectes que no contradiguin el que disposa aquesta Llei o s'hi oposin.
Les referències que contenen normes vigents a les disposicions que es deroguen expressament s'han d'entendre efectuades a les disposicions d'aquesta Llei que regulen la mateixa matèria que aquelles.
S'autoritza el Consell de Ministres a dictar totes les disposicions per aplicar i desplegar aquesta Llei que siguin necessàries.
Aquesta Llei entra en vigor tres mesos després d'haver estat publicada en el Butlletí Oficial de l'Estat '.