En aquest article es realitza un homenatge a les primeres dones que foren escollides diputades al Parlament de Catalunya el 1980.
La seva elecció va ser un primer pas per assolir que la presència de les dones a nivell institucional no fos una excepció.
Sessió Constitutiva de la I Legislatura, 1980.
Concepció Ferrer i Casals © Parlament de Catalunya / Guillermina Puig, 2015
Trobada exdiputats del Parlament.
Acte d'homenatge a les primeres diputades del Parlament celebrat el 17 de març de 2015, coorganitzat entre el Parlament de Catalunya i el Memorial Democràtic de Catalunya.
D'esquerra a dreta, Barenys, Calzada, Sallés, de Gispert, C. Ferrer, Neras, H. Ferrer i Calvet en l'audiència prèvia a l'acte. ©Parlament de Catalunya, 2015
La composició de les institucions durant la primera legislatura ens indica fins a quin punt la representació política està esbiaixada a favor d'un dels dos sexes.
Doncs bé, set: només set diputades electes el 1980.
Vuit diputades al final de la legislatura.
Respecte als 135 escons, no suposaren més del 5,4% del total.
Tan sols 3 dels 6 partits amb representació parlamentària tingueren diputades (CiU, PSUC i PSC).
La baixa presència de les dones al Parlament no fou un fet aïllat.
A les eleccions generals del 1977, només foren electes tres diputades i una senadora, del total de 63 representants de Catalunya que conformarien l'Assemblea de Parlamentaris.
La Comissió dels Vint, escollida entre els integrants d'aquesta Assemblea per redactar l'Estatut del recuperat autogovern (1979), estigué formada per 19 homes i una dona, la diputada M. Dolors Calvet.
A nivell local, el 1979 hi hagué un 2% d'alcaldesses i un 5% de regidores.
Per què hi hagué una presència tan baixa de dones en totes les institucions?
Primera hipòtesi: hi havia poques dones disposades a anar a les llistes o bé s'oferiren molts més homes que dones.
Al llarg de la meva recerca, moltes dones en càrrecs de partit han coincidit a apuntar el següent patró de conducta: en rebre la proposta d'integrar una llista electoral, la reacció més comuna entre les dones sol ser qüestionar-se si estan prou preparades per exercir el càrrec.
En canvi, la resposta més recurrent en el cas dels homes és preguntar quina posició de les llistes se'ls ofereix.
La sobreconfiança de molts homes en llurs capacitats i la infraconfiança de les dones és el resultat de la socialització diferenciada que reben els uns i les altres.
Però, hi havia o no hi havia dones políticament actives als anys 70?
Sense cap mena de dubte podem afirmar que n'hi havia moltes, tot i que sovint eren invisibilitzades per les seves pròpies organitzacions.
La historiografia tampoc ha contribuït a visibilitzar-les.
A tall d'exemple, com em recordava la Blanca Serra, sempre s'ha parlat dels 113 integrants de l'Assemblea de Catalunya que van ser detinguts l'any 1973 a l'església de Maria Mitjanera de Barcelona i portats a la presó Model.
Les dones detingudes van ser traslladades a la presó de dones de la Trinitat, sent una d'elles la diputada Assumpció Sallés.
També als partits hi havia una major proporció de dones afiliades del que van reflectir les respectives llistes electorals.
I, si expandim la cerca, trobem moltes més dones.
Al principi dels anys 70, les dones foren protagonistes de la lluita pels serveis públics.
Així mateix, les Vocalies de Dones del moviment veïnal van tenir un paper molt rellevant en la recuperació de pràctiques democràtiques, en la integració social de dones migrades i en la reivindicació dels drets de les dones, incloent ja el dret al propi cos. La participació massiva de les dones a les mobilitzacions veïnals contrastava, però, amb la seva baixa presència en els llocs de decisió de les associacions de veïns.
El 1979, amb les primeres eleccions municipals, va haver-hi una forta cooptació de quadres de les associacions de veïns, això sí, bàsicament varen ser quadres masculins.
Cal recordar també la mobilització feminista d'aquests anys, amb les Primeres Jornades Catalanes de la Dona del maig del 1976 com a principal exponent, amb més de 4000 participants desbordant el paranimf de la Universitat de Barcelona.
Va ser un dels primers actes del període de la transició totalment obert a la participació ciutadana, on s'exposaren les reivindicacions de les dones.
A més d'exigir als partits que no subordinessin l'emancipació de les dones a la lluita per la democràcia, se'ls va reclamar que incorporessin dones a les llistes quan arribés el moment.
La hipòtesi de l'oferta no troba, doncs, suport empíric; de dones políticament actives n'hi havia moltes.
La confecció de les llistes operava de la següent manera: en els primers llocs s'ubicava a dirigents del partit, que eren gairebé tots homes; tot seguit a dirigents sindicals, que sempre eren homes; i, finalment, s'ubicava alguna «veterana» en una franja sense gaires possibilitats de sortida.
Per exemple, a la circumscripció de Barcelona, la primera dona a les llistes de CiU anava a la desena posició; a ERC, a la catorzena; al PSC, a la dissetena; al PSUC, a la quarta i a la catorzena.
Només una dona va encapçalar les llistes en una de les quatre circumscripcions, la diputada Marta Matas (a Tarragona).
Per tant, les pràctiques de reclutament polític reproduïen les normes socials de gènere: quin activisme es considerava més valuós, qui ocupava els llocs de poder en partits, sindicats o organitzacions socials, i a qui s'ubicava en posicions més avançades a les llistes.
Dibuixin mentalment aquesta piràmide: a la base, 52% de dones en el conjunt de la població; en el següent esglaó, almenys el 50% d'activistes dones en l'acció comunitària; segueixin pujant, de mitjana, un 12% de candidates a les llistes electorals; i arribant a la cúspide de la piràmide, un 5% de diputades i un 0% de conselleres.
Entrant ja a la segona part de la ponència, més enllà de la presència, com es reflectia la masculinització del Parlament en el seu funcionament?
Les institucions no només reprodueixen les desigualtats entre dones i homes que s'observen en el conjunt de la societat, sinó que també «fan» gènere a través de diverses pràctiques i normes no escrites, a través de les interaccions quotidianes que s'hi produeixen.
Presentaré a continuació els elements més bàsics del «gènere» de la primera legislatura:
Segregació vertical: tot i representar al voltant del 5% dels escons, les dones només van ocupar el 3% de les presidències o vicepresidències de les comissions parlamentàries.
Entre els set càrrecs de la Mesa, només hi hagué una dona, la diputada Concepció Ferrer, com a vicepresidenta primera.
Segregació horitzontal: la major part de les diputades foren assignades a les comissions de polítiques socials, culturals o de serveis; les comissions de més pes, o les que tradicionalment s'han considerat més prestigioses, es reservaven als homes, com subratllava la diputada Rosa M. Barenys en una entrevista de premsa.
Aquesta segregació horitzontal segmentava les àrees polítiques a partir de la divisió sexual del treball imperant a la societat.
Permanència: la meitat de les diputades va ocupar l'escó durant una o dues legislatures, mentre que molts diputats van tenir una carrera parlamentària força més dilatada.
L'expressió verbal reflectia el pensament pel que fa a la igualtat.
La relació de càrrecs, professions o nominatius jurídics (com pares, fills, etc.) es redactava en masculí.
El llenguatge no sexista no va ser considerat un tema important pel Parlament en aquell moment, com recordava la diputada Teresa Eulàlia Calzada en una compareixença el 1998 en qualitat d'experta en coeducació.
L'Estatut de Sau no va fer esment de les dones en parlar d'igualtat, drets o llibertats.
A més, en les primeres intervencions al Ple, les dones no casades rebien el tracte de «senyoreta diputada», mentre que als homes no casats no se'ls deia «senyorets diputats».
Això ens porta al cinquè element.
La «trampa de la maternitat»: la meitat de les diputades eren solteres, al marge de la seva edat, i de mitjana tenien un fill o filla.
En canvi, el perfil típic dels diputats era el d'un home casat amb dues criatures.
Es feia així palès que les exigències derivades de la disponibilitat de temps o de desplaçaments o el volum d'actes de la política són de difícil combinació amb la maternitat..., però no pas amb la paternitat.
La capacitat de defensar els drets i interessos de les dones: en la primera legislatura «no es parlà de la igualtat entre homes i dones», com recordava la diputada Helena Ferrer en una entrevista en ocasió dels 30 anys del Parlament.
En aquesta mateixa línia, la diputada M. Dolors Calvet expressava en el documental Las Constituyentes (cito literalment): «Quan defensaves temes de dones eres perfectament conscient que la soledat era l'ambient que t'envoltava».
Dit això, com explicava la diputada Trinitat Neras en una entrevista de premsa, malgrat ser tan poques, van lluitar per donar visibilitat als temes d'igualtat, per exemple mitjançant l'establiment d'una comissió d'estudi sobre la igualtat d'oportunitats o la creació de l'aleshores anomenat Institut Català de la Dona.
Impacte simbòlic, o fins a quin punt el conjunt de la ciutadania se sentí inclosa: el predomini masculí de les institucions traslladà de manera diàfana a la ciutadania el següent missatge: la política institucional era bàsicament una «cosa d'homes».
És a dir, l'escassa presència política de les dones no només ens priva d'una diversitat de referents sinó que instaura una ideologia inconscient de dominació masculina de l'espai públic.
Finalment, com ha evolucionat la presència de les dones a les institucions?
El nombre de diputades al Parlament s'ha multiplicat per vuit entre el 1980 i el 2012.
La feminització de les institucions ha estat, però, progressiva i s'explica fonamentalment per l'adopció de les quotes electorals.
La primera mesura d'aquest tipus a l'Estat espanyol va ser introduïda pel PSC el 1982, quan es va garantir una reserva mínima del 12% de dones en els òrgans del partit i llistes electorals.
L'aprovació d'aquesta quota és filla del seu temps, per això m'hi aturo un moment.
Entre els delegats congressuals hi havia només una dona.
Per aquest motiu, les feministes que impulsaven la quota des de la Comissió de la Dona s'apuntaren al servei d'ordre del congrés, amb l'objectiu estratègic de pressionar els homes de les diferents delegacions territorials que hi votessin a favor.
Argumentaven que l'esmena als estatuts no seria aprovada, però suposaria un primer pas per conscienciar el partit.
Davant la perplexitat i oposició de molts delegats i d'alguns dirigents, l'esmena obtingué el 52% dels vots a favor.
El 1990 la proporció passà del 12% al 25%.
ICV aprovà també una quota en la seva fundació, posteriorment ampliada a la paritat, igual que el PSC, a principis dels anys 2000.
ERC no adoptà cap quota fins al 2004, el mateix any que CDC va recollir com a objectiu l'equilibri de gènere.
La paritat en el conjunt del Parlament, amb un 41,4% de diputades, s'assolí finalment el 2010 gràcies a la Llei d'igualtat estatal, que fixa un màxim del 60% per a qualsevol dels dos sexes en les llistes electorals.
Aquesta legislatura, la presència de les dones és lleugerament inferior.
El 2012 foren electes un 40% de diputades, tot i que, de mitjana, els 7 partits amb escons presentaren un 45% de candidates.
I és que els partits encara ubiquen en els llocs segurs de les llistes una proporció més elevada de candidats que de candidates.
De fet, l'única mesura efectiva que impedeix aquesta pràctica és la cremallera, on dones i homes s'alternen consecutivament en el conjunt de la llista.
En les posicions més visibles segueixen predominant els homes.
El 2012 només 6 dones encapçalaren una candidatura del total de 28 caps de llista presentats a les quatre províncies catalanes pels set partits amb representació parlamentària.
No és una dinàmica exclusiva del Parlament: als ajuntaments trobem un 86% d'alcaldes.
A la Generalitat, fins al 1992 no hi va haver cap dona consellera, i, de fet, fins al 1999 va perdurar la regla d' una sola dona consellera.
Actualment, la Generalitat té un 75% de consellers, un percentatge similar al dels governs tripartits (72%).
Encara avui celebrem massa sovint que les dones arribin a diferents càrrecs per primer cop.
La primera presidenta de la Generalitat encara ha d'arribar i, en tot cas, no ho farà abans de la número 130!
La renovació de les dones segueix registrant un ritme més elevat que la dels homes en totes les institucions, fet que dificulta la consolidació d'experiències, l'acumulació de capital polític o la creació de xarxes entre dones.
Tot i que ha disminuït la incidència de les segregacions vertical i horitzontal en la distribució dels càrrecs en els òrgans del Parlament, aquestes dinàmiques no s'han extingit del tot.
I segueix operant la «trampa de la maternitat», malgrat que des del 2006 les diputades poden exercir el vot per delegació en les baixes de maternitat.
Les vuit diputades que foren escollides durant la primera legislatura varen ser «invasores d'espais», com descrivim des de la ciència política feminista.
«Invasores d'espais» perquè la seva presència evidencià que la política institucional opera a partir de les experiències vitals dels homes.
La feminització de les institucions no s'esgota amb la paritat formal, sinó que cal un canvi cultural i organitzatiu que permeti reflectir les experiències vitals tant dels homes com de les dones.
Aprofundir en la igualtat en la política passa també per facilitar l'equilibri entre la vida pública i personal de les diputades i els diputats.
En aquest sentit, la Unió Interparlamentària recomana no només ampliar el vot per delegació en les baixes de paternitat per fomentar la coresponsabilització, sinó també revisar els reglaments i pràctiques parlamentàries des de la perspectiva de gènere, racionalitzar els horaris de les sessions o introduir llars d'infants, mesures que beneficiarien també el personal de suport de la cambra.
Parlaments d'arreu del món ja treballen en aquesta direcció.
A casa nostra, ens resta, doncs, bona part del camí per recórrer fins a aconseguir impregnar de sensibilitat de gènere les estructures polítiques i llurs mètodes de treball.
La següent legislatura, per a la qual s'auguren molts canvis, en podria sumar un més: revisar el funcionament del Parlament per tal que contribueixi a avançar en la igualtat entre homes i dones.
Tània Verge Mestre, professora del Departament de Ciències Polítiques i Socials de la Universitat Pompeu Fabra