Sóc la Sandra Martínez, coordinadora de la Cooperativa Cuidem Lluçanès i membre del Consell Rector.
Vaig néixer a Mataró però ja fa set anys que visc al Lluçanès, ara a Prats de Lluçanès.
De professió infermera, educadora social i terapeuta gestalt.
La meva feina aporta sentit a la meva vida.
Crec en el que estic fent i en el poder transformador que implica aquesta tasca i aquests elements són imprescindibles per mi.
La Cooperativa Cuidem Lluçanès és un projecte sense ànim de lucre que busca dignificar el treball de les dones, donar garanties i valor a les tasques de cura, de la llar i de les persones, reconeixent la seva importància a nivell social.
La Cooperativa aposta per treballar des de la comunitat i la proximitat, busca desenvolupar el territori rural, oferir feina amb condicions justes i dignes per a la gent del territori i serveis de qualitat centrats en la persona.
Com a coordinadora, faig una tasca relacionada amb la meva professió i, a la vegada, no té res a veure amb el que havia fet fins ara.
M'agrada perquè em col·loca en una posició nova, amb molts reptes i oportunitats; estic en un camí d'aprenentatge constant, així que em treu de la zona de confort i em posa a prova a cada moment; està sent un procés molt enriquidor.
I no deixa de ser una feina que té a veure amb la cura de les persones que és, sense cap dubte, el que vull fer a la meva vida i el que li dona sentit.
Per mi són essencials els valors de responsabilitat, respecte i amor.
Només podem millorar el món si les persones que hi vivim prenem consciència de nosaltres mateixos i ens responsabilitzem dels nostres pensaments, emocions i accions.
Des d'aquesta posició podem veure els altres, respectar-los i estimar-los des de la diferència, pel que són realment i no pel que volem que siguin; l'amor sincer radica en voler que cada persona desenvolupi la seva individualitat sense condicions.
Només podem construir un món millor a partir de crear alternatives al model actual i això passa per estructures més justes i solidàries on totes les persones trobem el nostre lloc i puguem desenvolupar-nos com a éssers lliures i únics.
En un moment de la meva vida vaig tenir una crisi personal i existencial que em va portar a replantejar-me tot el que havia construït fins al moment i a fer-me preguntes sobre què volia fer realment.
En aquell temps jo treballava d'infermera a un hospital de Barcelona i estava acabant d'estudiar Educació Social.
Vaig decidir deixar-ho tot i fer realitat un somni que feia temps que em rondava, un viatge a l'Índia i Nepal amb bitllet d'anada, sense cap data ni compromís més enllà.
Després de set mesos d'aventures tenia ganes de tornar i vaig venir a viure per casualitat a una masia del Lluçanès amb la meva companya de viatge.
A partir d'aquí, el rumb de la meva vida va fer un gir.
Fa temps que tinc un projecte al cap i al cor, el meu interès personal té a veure amb l'acompanyament al final de la vida i al dol.
Crec que el final de la vida és un moment únic i molt important; per tant, és necessari que puguem escollir com volem morir i que siguem protagonistes de la nostra vida fins al final.
La mort està envoltada de misteri i és un tabú per a la societat actual; hem de parlar d'ella i mirar-la als ulls; no serveix de res amagar-la, ja que ens acompanya en cada moment i és un fet imprevisible del qual no es pot fugir.
Una vida més plena passa per ser conscients de la seva finitud i viure des d'aquesta consciència i amb coherència.
La creació i posada en marxa de la Cooperativa Cuidem Lluçanès.
Em sembla un fet innovador i pioner que en un entorn rural com el Lluçanès s'hagi creat un projecte així; es tracta d'un model d'empresa diferent, que impulsa l'economia social i solidària i busca la participació i presa de decisions conjunta.
Crec que és un exemple que pot fomentar l'aparició d'altres projectes en sintonia i em sembla un fet molt positiu que l'administració hagi apostat per donar impuls i suport a un projecte d'aquestes característiques.
Jo vaig néixer al Maresme i, per mi, la Catalunya Central era ben desconeguda fins que vaig arribar per casualitat al Lluçanès; per tant, l'identifico amb aquest territori, els seus paisatges, la manera de fer de la gent, el seu entorn ple de racons per descobrir i, com no, els porcs.
Diria que tot el Lluçanès, ja que cada municipi té les seves particularitats i bellesa úniques; però si n'he d'escollir un, aquest seria Lluçà.
Lluçà és un racó del món entranyable i especial; quan visito Lluçà tinc la sensació d'endinsar-me en una altra època, visitant el monestir i claustre romànics de Santa Maria de Lluçà o fent la ruta cap a les runes de l'antic castell, sense oblidar-me de fer un cafè o una cervesa a la terrassa de la Primitiva.
És difícil d'explicar, s'ha de visitar.
És terra de bruixes i això li aporta una energia particular que només es pot percebre quan ets allà.
En el meu temps lliure m'agrada no fer res, gaudir del silenci i estar present, gaudir d'estar amb la meva filla fora de les presses i la rutina del dia a dia; és un moment per parar el temps.
Reviso de tant en tant alguns diaris digitals i no m'interessen gaire les xarxes socials.
Els llibres sí, especialment aquells relacionats amb psicoteràpia, mort i dol.
En recomano un especialment: "La mort íntima", de Marie de Hennezel, una psicoterapeuta que treballa amb persones al final de la vida en un hospital francès.
Explica la seva experiència i parla de la mort com una vivència transformadora, especial i única.
La comunicació és bàsica, en primera instància, amb mi mateixa, escoltar les meves necessitats, les meves emocions i el meu cos. A partir d'aquí em puc comunicar amb els altres amb honestedat, des de l'escolta i l'empatia, mirant als ulls.
Crec en una comunicació a un nivell més profund; no m'agraden les converses buides que es mouen des d'un plànol únicament mental, prefereixo els silencis que omplen que les paraules buides.