Aquest mes de setembre se celebra la IV edició de la Setmana del Patrimoni de Sant Feliu de Llobregat amb el títol de "El Sant Feliu dels oficis artesans"
Cal boter i cal ferrer, aquest darrer del taller de manyeria d'en Martí.
L'home que es troba dret amb un martell és el boter al costat, el ferrer, que posava les ferradures als cavalls i feia les parts de metall dels carruatges.
Col·lecció ciutadana d'imatges.
Imatge cedida per Antoni Martí.
Grup del sastre i carnisser amb el veïnat.
Imatge cedida per Valentí Grané Balsells.
Maria Queraltó Pibernat a l'eixida de casa seva i fent puntes.
Col·lecció ciutadana d'imatges Anna Ribas Queraltó Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat.
Aquesta iniciativa serveix per aplegar diverses activitats de difusió organitzades per les entitats i les institucions de la ciutat per difondre el patrimoni.
Darrere d'una part important d'aquestes activitats hi ha fotografies, pel·lícules, dibuixos, plànols i documents textuals de l'Arxiu Comarcal.
També hi ha el coneixement construït entorn el tema que s'ha recopilat en els llibres, treballs i estudis no publicats, conservats a la biblioteca auxiliar de l'Arxiu.
L'evolució dels oficis i les professions ens apropa a la història de les viles i ciutats.
Al llarg del temps les ocupacions apareixen, es perden o es transformen, tal com canvia la societat.
L'observatori d'aquests canvis pot servir per conèixer les transformacions dels pobles, en aquest cas de Sant Feliu de Llobregat.
Els primers oficis documentats naixen vinculats a un passat exclusivament agrícola i ramader.
En l'edat mitjana, veiem petits pagesos que conreen les terres de la reserva del senyors i també terres cedides a cens o a part de fruits.
De mica en mica la pagesia es va diversificant amb propietaris de l'ús de la terra, arrendataris, mossos, bracers, jornalers, treballadors del camp, i a partir del segle XVIII, rabassaires.
Al costat es desenvolupen altres oficis estretament lligats al treball agrari: pastors, ferrers, forners, boters, traginers, etc.
La proximitat de Barcelona afavoreix des de ben aviat els oficis relacionats amb la manufactura.
A partir del segle XV tenim teixidors i teixidores de lli, paraires de llana, corders, i sastres.
AI final d'aquesta centúria, ja hi ha l'hostal i la carnisseria (a l'espai que seria després la plaça del mercat) i a principi del segle següent, la botiga del Comú.
Són els anys en què Sant Feliu comença a sortir de la gran crisi del final de l'època medieval.
Es reconstrueixen alguns masos i augmenta el nombre de cases i de persones que es dediquen a la construcció (mestres de cases, fusters, mestres rajolers...).
Tot i que sempre havia hagut remeieres per guarir als malalts i dones que assistien els parts, poc a poc, a partir de finals del segle XVI, es diversifiquen els serveis destinats a la salut, amb barbers, cirurgians, metges, farmacèutics i hospitalers i hospitaleres (en l'hospital de pobres de la vila), al segle XVI; i llevadores, a partir de finals del segle XIX.
Al llarg del segle XVII, en el marc d'una societat santfeliuenca més complexa i relacionada amb l'entorn, es desenvolupen oficis més específics, com argenters, aromaters, candelers de cera, entre altres; i professions pròpies d'una societat més avançada, com el correu major o mestre de postes (aleshores emplaçat a can Monmany, al carrer de Falguera); i el mestre de minyons (el primer surt document el 1656).
Tot i així, les nenes hauran d'esperar a l'any 1861 per tenir mestra.
Durant aquesta època, els minaires de Sant Just Desvern i Santa Creu d'Olorda, que comencen a treballar per als grans propietaris barcelonins, condueixen les aigües a les grans finques del pla; primer, ho fan a can Falguera, a partir de 1637; i més tard, entorn de 1790, a ca l'Erasme.
Al segle XVIII, amb la construcció de la Carretera, es crea i consolida el primer eix comercial, escenari ideal per aplegar oficis i botigues (tendes de queviures, de plats i olles, carboneries, estanc, de vins i aiguardents, majoristes de grans, joguines i menuderies, terrissaires, cistelleries, espardenyers, etc... ).
Aquesta via estreny les relacions amb Barcelona i l'interior de Catalunya, camí de València i Madrid.
Aleshores circulen més les mercaderies i les persones, i algunes d'elles arrelen a la vila.
Fins llavors, més que mai, Sant Feliu s'integra en l' interland de la ciutat, ho fa amb els seus productes del camp, especialment les fruites fresques i el vi, i també amb les manufactures del treball domiciliari, sobretot dels teixits de seda i de les puntes que fan les dones de la vila.
Arran de la creació del partit judicial de Sant Feliu de Llobregat, l'any 1834, la vila esdevé un petit centre administratiu, amb procuradors, advocats, jutges i notaris.
Més tard, l'arribada de la industrialització obre el ventall dels oficis relacionats amb el tèxtil, com les filadores, els teixidors i les teixidores, els sortejadors i les sortejadores, les metxeres, els bitllaires, els bataners, els contramestre, els tintorers, els aprestadors, etc. Un sector que, poc després, ja en el segle XX, donarà pas als oficis relacionats amb la indústria metal·lúrgica, especialment d'aixetes; i amb la indústria química i, més tard, amb la farmacèutica.
Els cafès i els oficis que s'hi relacionen són també de finals del segle XIX, moment en què es cobreix la plaça del mercat (1884), un nucli comercial originari de l'època medieval.
L'èxode rural i les migracions bastiran de personal la industrialització i incrementaran el comerç i, en general, els serveis de la vila que esdevé ciutat.
En el segle XX, els oficis i les professions es diversifiquen i es transformen, a tall d'exemple esmentar alguns oficis que s'introdueixen aleshores, com els serenos, els guàrdies urbans, les benzineres, les minyones (que ja existien, però que s'incrementen molt), les telefonistes, les taquimecanògrafes, els taxistes (amb alguna dona pionera), els conductors d'autobús, les perforistes, i un llarg etcètera que demanaria un esment més detallat.
Les fonts primàries per a l'estudi dels oficis i les professions de Sant Feliu de Llobregat abans del segle XIX pertanyen a l'Arxiu de la Catedral de la Barcelona, en concret és la documentació de la Pia Almoina, institució que va tenir la senyoria de la vila des del segle XIV fins al segle XIX (són processos, capbreus, llibres del batlle i dels jurats i protocols notarials).
Altres fons són els llibres sagramentals de batejos, matrimonis i defuncions de la Parròquia de Sant Llorenç de Sant Feliu, que hores d'ara es conserven a l'Arxiu del Bisbat de Barcelona i a l'Arxiu del Bisbat de Sant Feliu de Llobregat.
Un esment especial mereix el fons de l'Arxiu de Protocols de Barcelona, amb documentació de notaris que tenien clientela a la vila (testaments, capítols matrimonials, inventaris, etc.).
També, en casos concrets, el fons de la Junta de Comerç de l'Arxiu de la Corona d'Aragó que proporciona informació sobre el treball de la manufactura de la seda.
Properament es facilitarà informació sobre les fonts de l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat per a l'estudi dels oficis i les professions.