Devolució dels arxius protegits.
El document d'aquest mes és un plànol que mostra la ubicació d'una part dels arxius públics i privats que la Generalitat de Catalunya va protegir durant la Guerra Civil situant-los en el Monestir de Pedralbes.
El patrimoni cultural del país, com en tot conflicte bèl·lic, es trobava exposat als perills inherents de destrucció i desaparició.
Per això, la Generalitat Republicana engegà un seguit de mesures de protecció per tal de garantir la seva seguretat.
Agustí Duran i Sanpere (1887-1975), aleshores director de l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona i Cap de la Secció d'Arxius del Servei de Patrimoni Històric, Artístic i Científic de la Generalitat de Catalunya va assumir la responsabilitat del salvament del patrimoni documental, al mateix temps que Joaquim Folch i Torres n'assumia la del fons artístic i Jordi Rubió i Balaguer la de les biblioteques.
Amb l'objectiu de salvaguardar el patrimoni de tipus documental, la Secció d'Arxius va seguir un protocol que implicava: portar un diari de totes les operacions realitzades, concentrar els arxius en un nombre reduït de dipòsits, sempre mantenint el principi de procedència i d'integritat dels fons, protegir la documentació en paquets numerats dins de caixes impermeables i dissimular al màxim els dipòsits.
Inicialment, els arxius-refugi es van instal·lar a Lleida, Tortosa, Cervera, Manresa, Reus, Tarragona, Poblet, Barcelona, Vic, Girona, Ripoll i Viladrau, però a mesura que l'evacuació forçosa de les poblacions ho feia inevitable, els dipòsits que havien de desaparèixer es van anar concentrant a Viladrau o a Barcelona.
Així mateix, es va procurar que els arxius que es trobaven suficientment protegits en el seu emplaçament no s'haguèssin de moure.
El 30 de novembre de 1936, Duran i Sanpere es va adreçar al conseller de Cultura de la Generalitat, Ventura Gassol, per expressar-li el risc que comportava el fet de mantenir els arxius més importants prop dels edificis de govern de la ciutat i li va manifestar la conveniència de dipositar els arxius a Viladrau, que a partir d'aquell moment es va convertir en el dipòsit de l'Arxiu General de Catalunya.
Els dipòsits documentals que van fer possible la instal·lació i protecció de la documentació es van concretar en diverses ubicacions.
A la ciutat de Barcelona es van situar a la Casa de l'Ardiaca -fins que el 19 de juliol de 1938 va patir les conseqüències d'un bombardeig-, a la Casa Guarro del carrer Setantí, a la Casa Maspons i Grassot del carrer Sant Gervasi, i al convent de l'Esperança.
Tantmateix aquest últim es va acabar substituint pel Monestir de Pedralbes just a temps, ja que poc després del trasllat de la documentació, la zona del convent fou bombardejada.
L'equip que duia a terme aquesta exigent tasca de rescat, trasllat i protecció estava format per unes 70 persones distribuïdes pel territori, entre arxivers, restauradors, personal d'administració i equips de trasllat que, a vegades, es van haver de jugar, fins i tot, la seva integritat física.
Acabada la Guerra Civil, la documentació fou retornada als seus respectius llocs de procedència.
El plànol de situació dels arxius dins del Monestir de Pedralbes que us presentem, junt amb d'altres de similars i documentació textual relacionada, està a l'Arxiu Nacional de Catalunya dins del fons Generalitat de Catalunya (Segona República) i és consultable en línia.
Aixalà i Fàbregas, C., & Ramos i Ruiz, J. (2014).
Viatge a Olot: La salvaguarda del patrimoni artístic durant la Guerra Civil.
Testimoni del projecte de salvaguarda del patrimoni documental per part de la Generalitat de Catalunya durant la Guerra Civil