Professor de Dret Constitucional de la Universitat de Girona
Resum: El plantejament restrictiu de la STC 31/2010 respecte de les possibilitats reguladores de les comunitats autònomes en matèria d'immigració situen el punt de partida d'aquest treball.
La idea de fons és que, davant el fre al desenvolupament competencial que imposa la sentència, resulta necessària una aproximació comparada amb altres experiències per tal d'ampliar el debat i remoure els obstacles que dificultin una major implicació autonòmica en la regulació dels assumptes que afecten la integració social de les persones.
En relació amb el cas italià, el text aborda l'evolució de la conflictivitat competencial en matèria d'immigració entre Estat i regions i abans i després de la reforma constitucional de 2001, quan es realitza una profunda reforma dels títols competencials continguts al Títol V. De manera específica, s'analitza una conflictivitat que ha estat especialment intensa pel que fa a les possibilitats de la legislació regional a l'hora de configurar el contingut dels drets de les persones immigrades, en ocasions ampliant el contingut o destinataris previstos per la normativa estatal, i en d'altres restringint les possibilitats d'exercici.
El text mira de subratllar de quina manera la distribució competencial en matèria d'immigració, tant en el cas espanyol com en l'italià, es troba determinada per la manera d'entendre la naturalesa del fenomen migratori i del marc de convivència que es vulgui construir, que jurídicament parteix del règim de titularitat i exercici dels drets constitucionals.
Paraules clau: immigració; estrangeria; dret autonòmic; conflictivitat competencial; dret comparat; drets socials; estats compostos; model territorial italià.
Professor investigador becari de recerca de l'Àrea de Dret Constitucional de la Universitat de Girona
Resum: L'objectiu principal d'aquest article és aprofundir en el coneixement i difusió d'un concepte encara poc conegut a casa nostra: el federalisme judicial.
Per fer-ho, l'autor estudia el cas de Suïssa, d'especial interès tenint en compte que es tracta d'un Estat federal, plurinacional, multilingüe i multiconfessional des de l'any 1848.
La Constitució federal helvètica contempla la distribució de competències en matèria d'Administració de justícia, donant als cantons plena discrecionalitat per crear consells de justícia d'àmbit cantonal i regular l'organigrama judicial dins dels seus territoris, si bé en els darrers anys s'ha produït una tímida onada centralitzadora que, per exemple, ha acabat amb l'atribució a la Confederació d'una competència històrica dels cantons en matèria de dret processal civil i penal.
Amb tot, es tracta d'un model de federalisme judicial en el que la participació del cantons és fonamental, tant en la determinació del organigrama judicial, com en el sistema d'elecció dels jutges i el respecte a les diferents llengües oficials en seu judicial.
Lògicament, certs extrems d'aquest model no són importables a casa nostra sense una reforma prèvia del text constitucional.
Això no obstant, el coneixement d'aquest model, eficient i exitós d'acord amb la doctrina majoritària suïssa, pot resultar d'especial interès en un eventual escenari futur de reforma del sistema judicial.
Paraules clau: federalisme; descentralització; distribució competencial; poder judicial; Administració de justícia; Suïssa; tribunals federals.
Director de l'Institut d'Estudis Autonòmics de la Generalitat de Catalunya i catedràtic de Dret Constitucional de la Universitat Pompeu Fabra
Responsable d'Investigació a l'Institut d'Estudis Autonòmics i professora de Ciència Política i de l'Administració
Resum: Amb l'objectiu de precisar la contribució del Parlament de Catalunya a la consolidació i desenvolupament de l'autogovern i a la defensa de la identitat nacional de Catalunya, aquest article analitza les resolucions, mocions i declaracions adoptades pel ple i per les comissions parlamentàries des del restabliment del Parlament l'any 1980 fins el gener de 2013 en relació a quatre qüestions fonamentals: l'ampliació i millora de la qualitat de les competències i l'establiment d'un sistema de finançament just per a Catalunya; la reivindicació del dret a l'autodeterminació o "dret a decidir"; la defensa del reconeixement de Catalunya com a nació i la del català com la seva llengua pròpia.
Pel que fa a la primera qüestió, el treball constata l'antiguitat i permanència de la reivindicació i les seves diverses fases, des de les propostes de relectura, fins a la necessitat d'establir un nou marc constitucional, passant per les propostes de reforma estatutària i pacte fiscal.
També en relació a la defensa del dret a l'autodeterminació s'observa la persistència de la seva reivindicació, en 11 resolucions que tenen el seu origen en les dels anys 1989 i 1991, i l'evolució del seu contingut des de les primeres que és limiten a proclamar l'existència d'aquest dret sense reclamar-ne el seu exercici fins a les darreres que declaren obert el procés adreçat a fer-lo efectiu.
En tercer lloc s'analitzen els intents fallits d'assolir el reconeixement per part de l'Estat espanyol del caràcter nacional de Catalunya i de la plurinacionalitat de l'Estat.
Finalment, es constata que el major nombre de resolucions del Parlament al llarg dels 33 anys analitzats fan referència a la defensa del català, entès com a llengua pròpia de Catalunya –fet finalment negat per la sentència del Tribunal Constitucional sobre l'Estatu d'Autonomia de 2006– i element essencial de la identitat catalana.
Paraules clau: activitat parlamentària; autogovern de Catalunya; autodeterminació i dret a decidir; identitat nacional; llengua pròpia.
Catedràtica de Dret Financer i Tributari de la Universitat Autònoma de Barcelona
Resum: Aquest treball té la finalitat d'analitzar els límits constitucionals i legals establerts en matèria d'estabilitat pressupostària i sostenibilitat financera i la seva possible aplicació a les comunitats autònomes.
de l'atribució d'autonomia financera, reconeguda en l'article 156 CE, però també del contingut d'altres preceptes que poden suposar algun tipus de la seva delimitació.
En particular l'article 135 CE la modificació de la qual ha suposat un sever límit respecte de la despesa pública que s'articula a través del concepte de dèficit públic permès, disposant també els mecanismes per a aconseguir-ho.
Es tracta de la denominada regla de despesa, sostre de despesa, i de la limitació de l'ús del deute públic com a font de finançament de la despesa de les administracions públiques.
Així, mitjançant el control quantitatiu de la despesa, s'incideix directament en un dels recursos públics previstos en l'article 157 CE sobre el qual només existia un precepte constitucional que hi incidís directament: l'article 157.3.
S'estudia la LO 2/2012 d'estabilitat pressupostària i sostenibilitat financera l'objecte de la qual està implícit en el títol i que constitueix, a l'empara de l'article 135 CE, la norma aplicable en aquesta matèria sobre el deute de les comunitats autònomes, en particular.
Paraules clau: estabilitat pressupostaria; sostenibilitat; transparència; regla de despesa; dèficit estructural; deute públic; límit del deute; tècniques de control; mesures preventives, correctives i coercitives; competències de l'Estat; intervenció de les comunitats autònomes; Consell de Política Fiscal i Financera.
Resum: El treball que ens ocupa tracta sobre el principi d'estabilitat pressupostaria i les comunitats autònomes.
S'examina la reforma de l'article 135 de la Constitució i la Llei orgànica 2/2012, de 17 d'abril, d'estabilitat pressupostaria i sostenibilitat financera.
Mitjançant aquesta normativa, l'Estat ha assumit el paper d'ens obligat respecte de les obligacions que es deriven del principi d'estabilitat pressupostaria, però també la funció de garantir el compliment d'aquestes obligacions per part de les comunitats autònomes i les entitats locals.
El resultat ha estat no només una reducció del marge de les comunitats autònomes per adoptar una política pressupostaria pròpia en el marc de la seva autonomia financera, sinó també un condicionament de les seves decisions sobre les matèries concretes de la seva competència.
Es pot afirmar, per tant, que la cessió de sobirania de l'Estat a la Unió Europea en matèria de política econòmica es transforma, en l'àmbit intern, en un límit afegit a l'autogovern de les comunitats autònomes.
Això ha comportat, a la pràctica, una "mutació" del contingut de l'autonomia financera i, més en general, una "mutació" dels estatuts d'autonomia, en especial dels de nova generació.
Paraules clau: estabilitat pressupostària; comunitats autònomes; reforma constitucional; autonomia financera.
Catedràtic de Dret Administratiu de la Universitat del País Basc / Euskal Herriko Unibertsitatea
Resum: Aquest treball realitza una anàlisi de les sentències 80/2012 i 110/2012 del Tribunal Constitucional.
Dotze anys després del seu plantejament es resol sobre les competències en l'àmbit internacional de les comunitats autònomes en matèria d'esport.
Tot i ser una competència assumida en els estatuts català i basc, el Tribunal Constitucional resol creant una nova matèria competencial constituïda per l'activitat esportiva internacional.
Per fer-ho es basa en tres criteris, el caràcter supraautonòmic de l'actuació, l'interès general i el principi de territorialitat.
Aquesta vertadera creació d'una nova matèria competencial per la jurisprudència constitucional es compensa autonòmicament mitjançant una sentència interpretativa que salva les dues normes impugnades, que havien donat origen al pronunciament del Tribunal.
Les sentències resolen de tal manera que s'impedeix la creació d'un sistema d'ordenació de l'esport que tingui en compte el fet autonòmic.
Certament no és funció del Tribunal Constitucional crear aquest sistema, però la forma de pronunciar-se a favor de l'Estat fa que la possibilitat de construir un model d'organització de l'esport federat que tingui en compte l'estructura autonòmica de l'Estat sigui pràcticament nul·la.
Paraules clau: comunitats autònomes; relacions internacionals; competències; jurisprudència del Tribunal Constitucional.
Resum: Universalisme i descentralització constitueixen les característiques centrals del SNS espanyol.
A més de les pressions pressupostàries comuns a tots els sistemes sanitaris dels països occidentals (el creixement de la despesa sanitària vinculat a l'envelliment, l'increment de les expectatives socials, les conseqüències de la creixent desigualtat social i el desenvolupament tecnològic) existeixen tensions estructurals específiques que assenyalen els punts febles en l'arquitectura institucional del sistema sanitari espanyol (complexitat de la governança multinivell).
L'actual context de crisi econòmica i fiscal ha portat les autoritats sanitàries a adoptar una sèrie de mesures (retallades pressupostàries, reducció de la cobertura del sistema, privatització i reforma de la governança sanitària) que amenacen amb desvirtuar el SNS com a sistema sanitari públic, universalista i descentralitzat construït durant les tres últimes dècades.
Paraules clau: política sanitària; descentralització; universalisme; retallades; reformes.