I. El Projecte de decret sotmès a dictamen té per objecte el desplegament de l'article 10 de la Llei 1/1998 de 7 de gener de política lingüística; és a dir el precepte que regula l'ús de les llengües oficials en els documents públics per tant entre ells els documents notarials.
De fet l'esmentat article 10 configura un sistema més complet que el de l'article 9 de la Llei 7/1993 de 18 d'abril però de la mateixa manera que aquest últim fou desenvolupat pel Decret 129/1984 de 17 d'abril el Projecte de referència tracta de fer el mateix amb el nou precepte.
Amb tot quant aquest deixa de reproduir el contingut del precepte legal es pot plantejar-se la qüestió de la competència autonòmica sobre això.
No es tracta evidentment de discutir la constitucionalitat d'aquell article 10; es tracta en un nivell certament inferior d'examinar l'aptitud del Govern per a dictar una norma l'abast de la qual està en alguna relació amb la competència en matèria d'instruments públics que l'article 149.1.8 de la Constitució atribueix a l'Estat en exclusiva.
Però el problema ja fou resolt per la sentència 74/1986 de 24 d'abril del Tribunal Constitucional que declarà precisament la constitucionalitat d'aquell Decret 125/1984 de contingut similar al Projecte sobre el qual es dictamina amb una argumentació de caràcter general i una altra d'específica.
En sentit específic el mateix fonament més endavant puntualitza l'abast de les dues competències.
La nitidesa d'aquests plantejaments i el fet que com s'ha dit es refereixin precisament a aspectes que són els tractats en el Projecte sobre el qual es dictamina fa innecessari insistir en la qüestió de constitucionalitat.
La tramitació ha estat correcta i figuren en l'expedient tots el documents exigibles d'acord amb l'article 63.2 de la Llei 13/1989 de 14 de desembre d'organització procediment i règim jurídic de l'Administració de la Generalitat de Catalunya.
Es preveu la publicació del futur Decret pels departaments de Justícia i de Cultura circumstància que no cal considerar objectar atès el seu contingut alhora normalitzador de la llengua i relatiu a un àmbit el notarial pròpiament jurídic.
En aquest segon aspecte cal tenir en compte que el Decret 125/1984 que restaria ara derogat fou publicat precisament només pel primer d'ambdós departaments.
Aquest és a dir el de Justícia és el que ha tramès el Projecte a aquesta Comissió Jurídica Assessora.
Malgrat tot el text inicial fou redactat pel Departament de Cultura i més concretament a iniciativa de la Direcció General de Política Lingüística.
Cal indicar finalment que figuren a l'expedient un informe de la Confederació Catalana de Caixes d'Estalvis que es limita a donar la seva conformitat amb el text tramès i un altre certament llarg del Col·legi de Notaris de Catalunya que en una bona part del seu text podria entendre's com un intent de justificació de la pobra situació actual en allò que fa referència a la presència de la llengua catalana en les escriptures públiques.
Quant al contingut del Projecte de decret cal començar observant que el text proposat conserva la denominació del Decret 125/1984 és a dir l'ús de la llengua catalana en els documents públics notarials.
Ara bé el fet és que la regulació es refereix pròpiament a les dues llengües no solament a l'ús de la llengua catalana i el terme "documents públics notarials" és redundant.
Es tracta més pròpiament de documents notarials.
També en l'aspecte terminològic i com a observació general aplicable a diversos articles del text llevat en l'article 1.3 l'expressió "escriptura" s'hauria de substituir per la de "document notarial" car aquest concepte comprèn no solament les escriptures sinó també les actes.
I l'expressió "atorgant" per la de "compareixent" car en les actes no existeix atorgament.
Pel que fa referència a aspectes més concrets de l'articulat cal fer les observacions següents:
a) Quant a l'article 1 l'ús per l'apartat 2 de la paraula "mandataris" per a significar les persones que igual que els atorgants poden determinar la llengua de les escriptures introduïda a iniciativa de l'informe de l'esmentat Col·legi sense ser evidentment incorrecte resulta potser excessivament tècnic.
Per a millor intel·ligència general del text se suggereix l'ús d'una expressió més gràfica com ara la de "la persona que en nom seu (dels atorgants) l'encarregui (el document)".
D'altra banda s'ha suprimit de la redacció inicial també a iniciativa del Col·legi de Notaris un apartat 4 que establia l'obligació del notari de fer constar que el document es redactava en la llengua escollida pels atorgants més pròpiament compareixents.
Se suggereix la reconsideració d'aquesta supressió atès que les raons donades tal vegada no resulten prou convincents i en canvi comporta el record d'un precepte legal que atesa la finalitat de la Llei de política lingüística no sembla inconvenient.
b) L'article 3 preveu que les entitats que cita han d'emprar normalment el català en els documents notarials –el text empra aquella expressió d'escriptures– en els quals compareguin –el text diu que atorguin– si s'autoritzen a Catalunya.
És evident que la Llei 1/1998 ha d'interpretar-se de manera sistemàtica i per tant l'article 14 s'ha de posar en relació amb els altres articles que regulen l'ús de la llengua en les actuacions de les esmentades entitats concretament els articles 9 i 30.
Sobre aquesta base caldria distingir d'una banda les actuacions internes i les relacions entre les esmentades entitats i d'altra les comunicacions i les notificacions adreçades als ciutadans.
En les primeres i en les segones en la terminologia de l'article 9 "han d'emprar el català" en les terceres en la mateixa terminologia "l'han d'emprar normalment" sens perjudici del dret dels ciutadans a rebre aquelles comunicacions o notificacions en castellà si ho demanaven.
Prenent aquests antecedents com a referència en els documents atorgats per aquelles entitats elles soles o entre elles s'hauria de preveure només l'ús del català.
En canvi en aquells en els quals compareguessin les entitats i altres persones físiques que totes elles tinguessin la condició de ciutadans de Catalunya per aplicació també dels criteris dels articles 9 i 30 citats s'hauria d'emprar normalment el català però hauria d'emprar-se el castellà si tots aquells ciutadans ho demanaven.
En els altres casos s'aplicaria el règim general.
c) Al final de l'article 4 s'ha omès la paraula "no" davant de "constin aquests aspectes".
En realitat però se suggereix la substitució de l'expressió resultant per la de "no constin aquestes manifestacions".
Ara bé al marge d'aquest comentari cal fer aquí una nova referència a l'aspecte competencial atesa la finalitat del precepte; és a dir la regulació de la interpretació del document si aquest es redacta en les dues llengües.
Cal tenir en compte però que l'article reprodueix bàsicament la regulació feta per l'article tercer del Decret 125/1984 i aquest fou declarat constitucional per aquella sentència 74/1989 que en el seu fonament jurídic 4 va plantejar-se aquesta qüestió precisament a partir de la competència estatal en matèria d'interpretació de normes.
Amb la qual cosa la correcció constitucional de l'article queda constatada.
d) En relació amb la disposició addicional segona la indicació que allò que s'estipula per a la llengua catalana és aplicable a l'aranès hauria de completar-se en el sentit que allò que s'estipula per a la llengua castellana és aplicable a aquesta i també a la catalana.
A part d'això el terme "estipula" podria substituir-se pel de "disposa".
e) La disposició final primera és sobrera.
De l'article 61 d'aquella Llei 13/1989 resulta que els consellers només poden dictar normes reglamentàries de caràcter general per a l'organització del Departament o si els ho autoritza una llei no un decret.
Per tant si la norma a dictar té aquest últim caràcter per exemple si es tracta de regular de manera específica les comunicacions de l'article 7 no fa falta l'autorització.
S'informa favorablement sobre el projecte de Decret sobre l'ús de la llengua catalana en els documents públics notarials amb les observacions formulades en el fonament jurídic III que no es qualifiquen d'essencials.