Himne dedicat a la Mare de Déu de Montserrat la primera estrofa del qual comença amb els versos "Rosa d'abril, Morena de la serra, de Montserrat estel", i que fan que sigui conegut també amb el nom de "Rosa d'abril".
La lletra del Virolai fou composta per Mn.
Jacint Verdaguer i fou publicada en el programa del certamen artístic i musical celebrat amb motiu de les festes del Mil·lenari de Montserrat, el 1880.
En el mateix programa s'oferia el premi d'un flabiol d'or amb esmalts a la millor melodia popular que s'adaptés al text de Verdaguer.
El 25 d'abril del mateix any fou declarada guanyadora —enmig d'una setantena de composicions— la melodia de Josep Rodoreda.
Amb serra d'or els angelets serraren
eixos turons per fer-vos un palau.
Reina del Cel que els Serafins baixaren,
Alba naixent d'estrelles coronada,
Ciutat de Déu que somnià David,
Dels catalans sempre sereu Princesa,
dels espanyols Estrella d'Orient,
sigueu pels bons pilar de fortalesa,
pels pecadors el port de salvament.
Doneu consol a qui la pàtria enyora
sens veure mai els cims de Montserrat;
torneu a Déu els cors que l'han deixat.
Mística Font de l'aigua de la vida,
rageu del Cel al cor de mon país;
dons i virtuts deixeu-li per florida;
feu-ne, si us plau, el vostre paradís.
Ditxosos ulls, Maria, els que us vegen!
ditxós el cor que s'obri a vostra llum!
Roser del Cel, que els serafins voltegen,
a ma oració doneu vostre perfum.
el fruit sagrat que vostre amor ens dóna
és Jesucrist, el Redemptor del món.
Amb vostre nom comença nostra història
i és Montserrat el nostre Sinaí:
sien per tots l'escala de la glòria
eixos penyals coberts de romaní.
Nascut a Folgueroles el 1845, fill d'uns pagesos modestos, entrà al seminari de Vic, l'any 1855 i el 1865 guanyà el seus primers premis als jocs florals.
Ordenat prevere el 1870, fou destinat a la parròquia rural de Vinyoles d'Orís, on compongué un gran nombre de poemes de to popular i d'apologètica religiosa i on, sobretot, treballà en la seva obra L'Atlántida.
Per raons de salut, el 1874 es traslladà a Barcelona i entrà com a capellà a la Companyia Transatlàntica, amb la qual féu nou vegades la travessia d'Amèrica i recuperà del tot la salut.
El període comprès entre els anys 1877 i 1893 fou el més fecund i brillant de la seva creació literària.
Els anys següents foren marcats per una sèrie de problemes i malentesos amb el seu protector, el marquès de Comillas i amb les autoritats eclesiàstiques de Barcelona i Vic.
Els anys que passà al santuari de la Gleva esdevingueren per a ell un exercici ascètic que recull en uns versos desolats i dramàtics reunits en les Flors del Calvari.
Va morir a Vallvidrera, l'any 1902.
Començà els estudis a l'Escolania de Nostra Senyora del Remei a Barcelona amb Nicolau Manent.
Del 1875 fins al 1883 va ser professor de solfeig i piano al conservatori del Liceu.
Mestre director de la Societat Coral Euterpe del 1876 fins al 1886.
El 1878 fou nomenat membre numerari de la Reial Acadèmia de Ciències Naturals i Arts de Barcelona.
El 1886 fou nomenat director de la Banda Municipal i de l'Escola Municipal de Barcelona.
El 1896 marxà a Sant Sebastià per posar-se al front de la Banda Municipal d'aquella ciutat.
Cap al 1910 es traslladà a Buenos Aires per dirigir l'acadèmia de música que havia fundat Joan Goula on es dedicà a l'ensenyament fins a la seva mort el 1922.
Com a nota interessant cal remarcar que a les cançons de l'anomenat "Llibre Vermell" hi havia la cançó Rosa plasent, cant que avui no és al còdex, publicada per Villanueva arran del seu viatge al monestir el 1806.
La publicació del text del Rosa plasent, amb el títol de " Birolay ", en un moment en què hom considerava definitivament perdut el nostre "Llibre Vermell" durant el saqueig i l'incendi de Montserrat de l'any 1811, causà un veritable impacte, les conseqüències del qual s'anirien descabdellant fins a la recuperació del còdex.
La nova actualitat del còdex, marcada pel segell d'una mítica supervivència, s'inicià amb la popularització propiciada per la literatura romàntica i patriòtica, eixida principalment de les plomes de Pau Piferrer i de Víctor Balaguer, que veia en el còdex tot un símbol del Montserrat medieval.
Mentrestant, com a contrapartida erudita, els col·leccionistes i estudiosos del cançoner tradicional català i de la poesia trobadoresca incorporaven el "Rosa plasent" als seus reculls i vivien atents a la possible troballa d'alguna de les altres cançons catalanes del còdex perdut.
Foren ambdós corrents els que l'any 1879, poc abans de la celebració del suposat mil·lenari de la invenció de la santa imatge de Montserrat, ressuscitaren novament el "Llibre Vermell".
Per inspiració del canonge Jaume Collell, hom adoptà el nom de "Virolai" per a l'himne popular compost per mossèn Cinto Verdaguer que comença "Rosa d'abril" com a rèplica o reminiscència d'aquell "Rosa plasent".
I encara en ple esclat de les festes del mil·lenari, pel setembre de 1880, el canonge vigatà, des de les planes de "La Veu del Montserrat", assegurava que Marian Aguiló havia trobat l'antiga melodia del "Rosa plasent".
En realitat no existia tal troballa sensacional, com mostra la lectura de la carta d'Aguiló de l'any 1879 a partir de la qual Collell bastí aquella conjectura.
Tanmateix, l'afirmació del canonge ha estat donada per bona, i encara als nostres dies ha fet sospitar si entre els papers dispersos d'Aguiló no existiria almenys una transcripció d'aquesta melodia, o fins i tot el full corresponent del "Llibre Vermell".
El que en realitat tenia Aguiló —i ho confirmen els seus papers— eren dues còpies d'un altre cant del "Llibre Vermell", l'" Imperayntz ".
L'una, molt matussera i amb gairebé tota la melodia, prové de les antigues pàgines 121–124 del volum tercer dels "Sacra antiquitatis Cataloniae monumenta " del P. J. Pasqual, com ho demostra una còpia conservada a l'Arxiu de Montserrat feta abans que en fossin arrencades.
L'altra còpia també porta tota la lletra, però solament una línia de melodia, que semblaria escrita per la mà de l'arxiver montserratí Dom Benet Ribas.
Aguiló, tal com comunicà a Collell el 1879, pensava editar l'" Imperayntz " al seu "Cançoner gòtic" tan aviat com F. Asenjo Barbieri li solucionés els problemes de transcripció musical que ningú no li havia resolt fins aleshores.
Posteriorment, però, tot i haver esmenat la primera de les còpies sobre el còdex ja retrobat, abandonà aquesta idea i publicà altres cobles de Montserrat.
VERDAGUER, J. (1885): Cançons de Montserrat, Llibreria y Tipografia Católica, 0, Barcelona.
VERDAGUER, J. (1966): Montserrat, llegendari, cançons, odes, Selecta, 0, Barcelona.