projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Bàrbara Raubert, periodista i professora al Conservatori Superior de Dansa
La sincronia amb la qual la dansa s'afirma radicalment insinua un endemà incert per a aquest sector; les mateixes característiques que l'arrelen al cos i a l'instant fan que costi d'encaixar tant en històries (del passat) com en plans culturals (per al futur).
I també dins la nova i tensa normalitat.
Això explica els múltiples intents de guardar-ne el pòsit.
Celebrem l'inici de la col·lecció «Paragrafies» per recollir el pensament dels nostres coreògrafs (comencen Cesc Gelabert i Pere Faura, amb qui he tingut el gust de col·laborar).
Abans, la col·lecció de «LiquidDocs» i algunes iniciatives dels mateixos coreògrafs han intentat difondre un coneixement propi de la dansa que és també útil per a tota la societat.
Les pantalles bullen amb la feina d'aquests creadors mentre els escenaris són xuclats pel silenci: obres de repertori al costat de peces creades en captivitat mostren que l'adaptació ens pot convertir en espectadors de cinema, a uns, i en creadors audiovisuals, als altres.
Adaptació cap a l'entreteniment i cap a la pràctica física, amb proliferació de vídeos de pilates o danses africanes per acompanyar la captivitat.
Però un regust amarg d'aquestes derives solipsistes apunta que la dansa és tota una altra cosa, que la immediatesa digital i la presència física no són intercanviables.
Per això el Festival Grec s'ha convertit en un espai de resistència: observar la convivència de ballarins mig despullats mentre a platea seiem a metre i mig i amb la cara tapada ja no és el somni compartit en vigília del qual ens parla Cesc Gelabert, sinó un malson des d'on recordar el paradís perdut i una espècie en perill d'extinció.
Com a art, la dansa ajuda a entendre'ns amb eines que ara semblen antisistema: reconèixer el cos més enllà del límit de la pell, el valor de la carícia, de l'alè i de l'espai compartit.
Pot ser això el que ens recuperi com a societat?
Llavors, calen més sales per assajar i fer presentacions regulars, consolidació de circuits estables i equipaments de proximitat en cada barri, en cada municipi.
Però després de l'aïllament social necessitem, més que mai, dansa estructural.
Mireia Rosich, historiadora de l'art i directora del Museu Víctor Balaguer
S'ha de continuar valorant qualsevol fenomen cultural només en funció del seu valor instrumental?
En el camp dels museus, ens demanen xifres de visitants —ara afegint-hi els no presencials—, complir amb la nostra missió educadora, esdevenir grans espais socials, nodrir l'agenda cultural, tenir presència continuada a les xarxes, generar continguts de qualitat, etc., sense oblidar les tasques tradicionals de conservació i documentació dels objectes, que —innocentment— es donen per fetes.
Però en una reflexió sobre com ha de ser la cultura de l'endemà, em temo que no és suficient parlar de l'ús que s'hauria de fer dels museus, ni de les eines que poden millorar aquests usos, sinó que el debat és molt més profund.
Entre l'entreteniment amb accions atractives, la distracció amb agendes imparables i l'artifici tecnològic amb tantes finestres obertes, diria que perdem de vista l'essència.
En el cas dels museus d'art, que és el camp sobre el qual puc parlar, l'art no és útil.
Com deia Oscar Wilde, és completament inútil, però aquí, precisament, radica la seva grandesa.
Allunyar-se de tot allò mesurable i ordinari és el que ens permet accedir als intangibles, a les franges sensibles i extraordinàries: expressió, imaginació, creativitat; en definitiva, a allò que ens humanitza.
Custodiar els béns artístics que en són testimoni significa no perdre el fil d'aquesta via subtil, tan fràgil i alhora tan fonamental.
Si no hi hagués museus, tindríem, com a comunitat, una immensa amnèsia col·lectiva.
O encara ho hem de justificar amb indicadors de productivitat?
Jo no vull un futur obsessionat a analitzar quants retuits s'han fet, quants turistes s'han captat o quants escolars han fitxat.
Voldria copsar com les obres d'art predisposen els visitants —de qualsevol edat i condició— a tenir una vivència humana intransferible, no computable i només definible amb llenguatge poètic, no amb estadístiques.
No ho dic jo, ho van dir el 1996 les de la Llibreria de Dones de Milà al text Il patriarcato è finito, més per a visionàries que per a distòpiques.
Després, anys d'esfondrament s'han esdevingut, amb el, entre d'altres epifanies.
Em direu: i les quotes minses de les dones a tots els àmbits de la cultura?
Per a mi són símptoma d'aquest final enunciat, perquè una civilització que es construeix sense més de la meitat de les que hi respirem és insostenible i avorrida, com una pel·lícula que ja saps com acaba i t'hi adorms, com una obra de teatre que dura massa i tens mala visió a la localitat que t'han assignat.
Les que ens miràvem l'espectacle de biaix o d'esquenes no hem esperat que ens toqués la tanda.
Hem anat cultivant espais (cultura ve de cultivar), que valdrà la pena tenir en compte, per a la festa fundacional d'una nova civilització que ens espera.
La Cultura majúscula, androcèntrica, blanca, oïdora, hetero-pesada, urbanocentrista, colonial i tota la lletania de defectes, ha mort.
Visca les cultures minúscules i de rodalies, d'escriptores mai publicades, de cineastes oblidades, de dramaturgues mai existides, de compositores exiliades, de pageses i migrades, de lesbianes i gitanes, i totes les inadequades a l'Auca del senyor Esteve.
L'endemà ves a saber, però avui tenim el present d'una civilització que acaba i que la pandèmia ha reblat posant les cures a l'epicentre sísmic.
En aquest final, les institucions culturals hi tenen un paper vital, el de garantir allò que ens és imprescindible, el pa i la poesia, com ja augurava Simone Weil.
Lali Àlvarez, dramaturga, directora d'escena i escriptora
M'aturaré quan arribi a 300 paraules, des d'ara a ssumint que no puc parlar de l'endemà des d'aquest avui perenne, que m'omple de contradiccions i de recerca de límits i horitzons (seguretat - llibertat - responsabilitat - bé comú - etcètera), i assumint que necessito perspectiva i temps per a comprendre el moment que vivim i què ens explica aquest moment del món que vindrà, no puc parlar de com hauria de ser la cultura post-COVID, sinó de:
- Que sigui entesa i defensada com a aquells processos que ens conformen com a societat, i no com a negoci o com a factoria de productes que hauran de ser inserits en un mercat.
Que per a defensar-la no haguem de parlar de PIB, ni d'indicadors d'ocupació, ni de beneficis econòmics, sinó de retorn social, d'R+D de la imaginació, d'espai de llibertat, dissensió, creativitat i trobada.
- Que el «sector cultural» s'entengui com a servei públic.
- Que totes les persones treballadores del que anomenem «sector cultural» treballin amb dignitat.
Que oblidem conceptes com «emergent» o «revelació» si han de servir per a perpetuar la precarietat.
Aquest punt només serà possible amb la mort dels guetos de privilegi i si es fa una distribució justa i equitativa dels recursos (econòmics, de projecció pública, materials).
- Que les institucions entenguin que la cultura no la fan elles, sinó les persones, i que són només les que gestionen els recursos destinats a la cultura.
Que en destinin més i els distribueixin de manera que es puguin garantir els punts anteriors.
- Que tots els agents culturals signem un acord verd, que ens empenyi a fer que les nostres pràctiques responguin a criteris de sostenibilitat.
Hangars de material de les institucions culturals públiques compartits amb tot el teixit (reutilització, reciclatge, reducció de residus).
Contractació d'energia provinent de fonts renovables.
Subcontractacions a empreses ètiques.
Massa s'ha escrit sobre cultura i molt poc sobre una veritat desagradable que ens pertoca viure: la necessitat de comprendre com la «nova normalitat» és, en paraules de Žižek, la construcció sobre les ruïnes de les nostres antigues vides.
El que estem vivint no és tan sols una crisi sociosanitària, sinó una crisi sistèmica de la qual la cultura tampoc s'escapa.
Però lluny de caure en els característics i buits eslògans de la mercadotècnia on es diu, tan elàsticament, «la crisi és una oportunitat», sí que direm que és arribat un temps kairològic on això anomenat cultura, en primer lloc, ha de decantar-se.
Decantar-se per autoafirmar, desacomplexadament, quina és la seva missió, així com per apartar-se del simple entreteniment alienant i ximplet que ha impossibilitat, col·lectivament a hores d'ara, saber establir la diferència entre l'obra de teatre i la sala de festes, o d'haver volgut fer creure, des del deconstructivisme, com la indústria del videojoc és cultura.
Creure-ho forma part de les creences d'un món prepandèmic que ja no existeix.
Amb la pandèmia s'albiren a l'horitzó noves exigències per a l'esperit humà, com, de fet, ho va acabar sent el Renaixement com a conseqüència de la pesta negra (1348-1350).
A la cultura li calen manifestacions allunyades de l'oci i la diversió, per ordir un relat que sintetitzarem en allò que és ecosòfic: la necessitat d'una nova lectura de la globalització per generar una nova consciència crítica de l'espècie humana i desxifrar com ha de ser la seva organització.
Ens cal aprofitar la naturalesa kairològica d'aquests temps postreligiosos i postseculars, de desocialització i hipercomunicació, per dibuixar un nou horitzó prenyat d'esperança perquè el que està en joc no és cap broma.
Com han indicat importants antropòlegs i especialistes en l'evolució, és la pròpia supervivència i reproducció de l'espècie humana.
Xavier Vidal, periodista i llibreter
Sovint aquesta pregunta va acompanyada de peticions a les administracions públiques.
Sigui per desencís o per desinterès, ja fa temps que poso per davant de tot una qüestió d'actitud i d'orgull que hem d'exhibir sense complexos.
La Cultura, amb majúscula, és un sector econòmic com qualsevol altre que, ves per on, a banda de donar feina, dona més valor a la paraula «ciutadania» perquè l'omple de contingut.
Per això, per ser presos seriosament, hem de fugir de discursos victimistes i de caritat com si la cultura fos el parent pobret.
Ha estat sempre des d'aquí, des de la Cultura, que s'ha pogut dubtar del que teníem per, a partir d'aquí, crear, innovar, debatre i discutir.
Som una peça important, diria que cabdal en la dinàmica social.
És només des d'aquesta assumpció del mateix poder que podrem deixar de ser menystinguts, considerats com una peça suplementària de l'engranatge social.
Dir no a segons què és sempre un valor.
Plantar-se quan cal i exigir respecte per la nostra feina és el pas previ.
Acceptar almoines de l'Administració o de l'empresa privada i agrair-ho com si ens fessin un favor és un mal negoci.
I és des d'aquí que es pot posar la primera pedra d'una nova col·laboració basada en el reconeixement mutu de la feina que fa cadascú.
Treballar per la cultura cada dia, fer una difusió amplíssima de tota l'activitat cultural —no només la suportada amb el pes dels diners públics a través de les grans institucions, tan necessàries com, de vegades, anorreadores de la resta del discurs que neix fora d'elles—, crear els canals perquè la cultura s'estengui com una taca d'oli a tota la societat, establir programes perquè la creació i la producció arribin a totes les capes de la població i no només fer programes dirigits a l'ensenyament o a les criatures com a target principal —com es fa en el cas del llibre...
Montserrat Garrich, filòloga, bibliotecària-documentalista i especialista en dansa popular
Massa sovint, quan pensem en la cultura o en parlem, ens referim a accions culturals de les quals som subjectes passius, espectadors, consumidors segons alguns.
I oblidem, també massa vegades, que en cultura podem ser subjectes actius, hem de ser subjectes creatius.
Aquesta és una reflexió en moments de tancament a casa en aquests dies desafortunats que vivim.
Deduir «no soc present en activitats culturals; per tant, no faig cultura», potser dit de manera barroera, porta implícit el «jo no soc cultura», no soc agent cultural, no puc fer cultura, oblidant que l'ésser humà és per se cultura.
La tecnologia ens ha servit per estar connectats de lluny, i sort n'hem tingut, però no hem tret profit de la cultura que podem exercir a casa, amb la família o sols, perquè hem abandonat aquestes accions de subjecte cultural.
Dibuixar, escriure, cantar, pintar, fer música, recitar, ballar, fer teatre, brodar i altres accions són activitats culturals en les quals podem exercir l'ésser creador, el jo cultural en primera persona.
Hem abandonat tota activitat creadora que no es desenvolupi fora de la llar o a través dels mitjans tecnològics.
Creiem que només podem fer música, per exemple, si seguim uns cursos reglats que ens porten cap a una titulació gradual que, de lluny o de prop, ens permetrà fer accions culturals per als altres que davant nostre exerciran de subjectes culturals passius.
Això també ens ha portat a menystenir, fora de casa, aquells grups de teatre, mal dit amateur, o aquells grups especialitzats en muntatges musicals o la tan menyspreada sarsuela, o altres accions culturals de proximitat en les quals podem exercir d'éssers creatius.
Una de les polítiques culturals que més hem de promoure és la del foment de l'ésser creador més bàsic, més proper; el jo cultural.
Perdut l'hàbit de fer-ho, ens calen polítiques reals per invertir l'estat actual.
I de passada, gaudir d'estones creadores tancats a casa.
Després de la descoberta i l'exaltació de la creativitat que tots atresoràvem i no deixàvem traspuar per falta de temps, el confinament ha propiciat l'eclosió d'un exèrcit d'escriptors, artistes plàstics i audiovisuals, poetes, rapsodes, compositors i assagistes.
Catalunya ha engendrat gràcies a un virus l'exèrcit més poderós de creadors i consumidors de cultura.
La cultura de demà serà la cultura dels millors.
Tindrem una cultura com cal en una nació noble, culta, rica, lliure, desvetllada i feliç.
La població no només tindrà una llengua per omplir-se'n la boca, sinó que a més en tindrà la cura ortogràfica essencial, hi haurà qui compri llibres encara que no sigui Sant Jordi, es faran pel·lícules i hi haurà moltes estrenes d'espectacles, magníficament dirigits i interpretats, amb posades en escena en què participaran artistes plàstics que ens enlluernaran i amb unes músiques que requeriran la perícia de les grans orquestres per fer-los justícia.
Cada vegada que hi hagi algun esdeveniment cultural, el conseller o consellera del ram elogiarà el dinamisme de la indústria cultural i la gran creativitat de la nostra nació.
Som els millors i haurem de continuar sent els millors.
Aquest és el pronòstic sobre la cultura de demà en un país en què avui la majoria de la població no sap fer la llista de la compra sense faltes, amb polítics que en lloc de faltes fan «manques», amb uns nivells de consum cultural ínfims i en què Barcelona —i Catalunya, com a submarca— s'ha convertit en un centre irrellevant.
Si aconseguim assassinar Pulcre Trompel·li potser ens en sortirem.
Haurà volgut dir que algú sap qui és (fem una enquesta?) i que deixaran de garlar i ser escoltats els predicadors de l' streaming i els que mantenen el discurs dels «millors».
Haver fet de la vida la monarquia del benefici individual monetitzable ha construït una col·lectivitat malalta.
Les paraules que ens queden per anomenar l'endemà han estat infectades, abusades, traïdes, esclavitzades, i es troben moribundes i consumides per la Corona.
Fora de la normalitat del regne, hi ha la deixalleria de la indústria i del tauler de joc, un abocador de dimensions estratosfèriques que engoleix en el mutisme a qui el trepitja.
Crec que la transformació que ens permetrà recuperar allò que és viu i sa només es pot fer amb la força prodigiosa de la col·lectivitat, dirigint-la a impossibilitar la industrialització de la cultura, a sepultar els discursos que normalitzen que un material mort com els diners sigui el centre i motor de la creació, a destituir els beneficis immediats i privilegis individuals com a emperadors de l'objectiu.
Intueixo que, per fer-ho, primer ens caldrà preparar una terra que encengui el desig, nodrida amb bellesa i gust per l'aprenentatge, desposseïda d'amos, accessible per a tothom i còmoda per intercanviar-nos, pluralitzar-nos, barrejar-nos, elaborar-nos, experimentar-nos, posar-nos en risc i en crisi i multiplicar-nos en l'acte creatiu.
Cal aturar la invasió del proveïdor-client com a única forma de relació.
Esdevenir cossos socials gestants de l'escolta activa, l'observació, el silenci, la passió, l'atenció als somnis.
Generar una cartografia multiradial on al cor bategin l'obra, la tasca i la creació, irrigant aspiració al virtuosisme.
Això possibilitaria el naixement d'una cultura de pensament, llenguatge i símbols NOUS, on la saviesa abandonés la seva forma de dinosaure envellit i polsegós per esdevenir un ésser irresistiblement atractiu, en trànsit constant i el·líptic entre l'herència transgeneracional i la projecció interestel·lar.
Recordem-nos que estan en joc el paisatge, les interpretacions del passat i el present, les projeccions de futur, els mites on s'assentarà la història, l'organització i la construcció de normalitat, la vida, la salut i l'ànima.
Frederic Montornés, critic d'art i comissari d'exposicions
Aquesta pregunta pot respondre a dues raons:
- A la voluntat d'evolucionar en l'articulació d'un projecte cultural en què es vol continuar treballant.
- A la urgència d'inventar un nou model de cultura degut a la ineficàcia de les polítiques culturals vigents.
Si la primera parla d'una societat que escolta i considera els agents del sector cultural i hi col·labora per assolir el nivell d'excel·lència que vol una societat reflexiva, crítica i adulta, la segona retrata un sistema de gestió cultural fracassat, cansat, sense iniciativa i avesat a escoltar però que no fa cas a les reivindicacions del sector.
El nostre no és el primer cas i dubto que el «nostre sistema» faci alguna cosa en favor de la regeneració integral de la cultura.
És per això que em limitaré a dir com m'agradaria que fos la cultura, avui.
La nostra cultura, avui, hauria de disposar de recursos econòmics per erradicar del seu lèxic la paraula «precarietat» i fomentar la professionalització d'un sector malacostumat a treballar en condicions indignes.
La nostra cultura, avui, s'hauria de fonamentar en les línies traçades per experts en la matèria.
Veure com, any rere any, les poltrones de la gestió cultural privada i governamental són ocupades per inexperts amb una data de caducitat que només permet recordar el seu nom si fan alguna pífia, no és la millor manera de demostrar que la cultura importa.
La nostra cultura, avui, hauria de transitar per camins traçats a llarg termini.
Ja n'hi ha prou de polítiques culturals d'urgència, tractaments de xoc o buides campanyes de neteja d'imatge.
Una gestió cultural, per millorar, necessita continuïtat i no l'amenaça d'una desaparició imminent.
La cultura, avui, no és allò a què es dediquen saltimbanquis, bohemis, paràsits o incapaços.
La cultura és un dret universal pel qual treballa gent tan vàlida com mereixedora d'alguna cosa més que el menyspreu continuat.
La cultura, avui, hauria de ser acció, acció i acció.
Ja n'hi ha prou d'informes, debats sobre informes, pensar a seguir fent informes i continuar perdent el temps.
Quan s'ha perdut gairebé tot, només és fent que es pot guanyar alguna cosa.
Fa unes 72 hores rebo el repte d'escriure per la cultura del futur.
I just llavors es desencadena un altre tsunami. i altres etiquetes a les xarxes canalitzen la frustració i ràbia del sector.
Cap dels 140 brots sorgeix d'un esdeveniment cultural, repeteixo com un eco desconcertat.
I malgrat això aquest vespre possiblement ens concentrarem al Grec i també en el futur per reclamar coherència i intel·ligència al Govern.
Des d'una perspectiva quàntica i literària, penso que escric com una veu de totes les companyes del present mentre les veus del passat i les del futur s'estan esdevenint.
Tenim l'oportunitat de reactivar i crear noves variants en la creació i la innovació —parlo per un moment de les arts escèniques—; de potenciar el dispositiu escènic per donar cabuda al moviment i la paraula, a l'espai i l'arquitectura artística, a la llum, al so i la música; de desintoxicar-nos de logocentrisme i volar.
I en essència ho faig extensible a totes les arts.
Alhora, hem d'aprofitar l'avinentesa per descentralitzar els circuits culturals d'exhibició amb un impuls nou del rol de les programadores culturals dels municipis, així com per crear una Comissió de Suggeriment i Provocació Culturals (a banda de la potent feina dels festivals que ja tenim) a fi de donar suport al seu criteri i buscar també sorprendre i seduir.
Ja hi ha programadores fantàstiques així, però hi ha d'altres perfils als quals els resultaria un gran estímul tenir aquestes aliances.
I hem de fer realitat el Règim d'Intermitència d'Artistes.
Cal voluntat política i fiscal.
Calen accions concretes i pràctiques per dignificar la figura de l'artista i combatre la precarietat.
És divendres: dilluns a la concentració del Grec, a les properes..., a les avantguardes de fa un segle o a les del que vindrà.
Si la perspectiva quàntica no té una lògica lineal de causa-efecte, podríem, ara i aquí, incidir a pensar que tot pot transformar-se.
La qüestió torna amb cada època de crisi.
El tema del futur dels museus porta també la càrrega d'un passat pesant.
Es van crear a l'època revolucionària amb la missió grandiosa de reunir les obres d'art del geni universal i encomanar-les a la cura —per a la posteritat— d'un poble lliure.
Certament, sovint ens hem interpel·lat sobre la seva «expansió prodigiosa», sobre el fet que estiguin de «moda», «l'entusiasme» que generen i la seva multiplicació, que no sempre es correspon amb un projecte cultural i científic.
La devastació econòmica causada per la COVID-19 ens empeny a reinventar-nos en tots els dominis; la cultura, que és una de les grans víctimes de la crisi, continua sent una de les peces clau de la reconstrucció.
La situació d'excepcionalitat ens ha obligat, com a tots els museus, a replantejar-nos alguns projectes i també ha generat noves propostes, com ara campanyes digitals, seminaris en línia i, de forma més genèrica, diverses activitats virtuals, que, de ben segur, es reforçaran en el futur, però que no «assoliran» —en tots els sentits del terme— els museus reals i el diàleg que podem establir amb les obres d'art, el plaer de la descoberta que constitueix l'essència mateixa de l'art. Les exposicions temporals han d'adaptar-se a la realitat econòmica i ecològica: permeten fer el balanç científic sobre un artista, un període, un estil; proposen una veritable lectura crítica, atreuen també al museu públics que només els visiten en comptades ocasions i augmenten la visibilitat de la institució mercès a la cobertura mediàtica que generen.
Però la missió fonamental d'un museu patrimonial com el Museu Picasso continua sent la de sempre: conservar, restaurar, enriquir (que és el més complicat en aquests moments; comptarem amb el suport del mecenatge), difondre i estudiar el nostre patrimoni per a l'actualitat i també per al futur.
Un patrimoni excepcional i únic que dona testimoni de la gran complicitat de Picasso amb la seva ciutat d'adopció.
Per descomptat, un museu té abans de tot la missió fonamental de compartir i transmetre als públics —la paraula naturalment en plural.
Sense això no existiria i no tindria sentit.
El futur dels museus també rau en la seva particularitat i en la unicitat de les seves col·leccions i els seus projectes.
Queda lloc per a l'admiració, capaç de transmetre una mica de l'entrega, la reflexió i la paciència que constitueixen la gènesi de l'obra.