projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
L'article 23 de la Carta Canadenca de Drets i Llibertats, promulgada el 1982, atorgava als francòfons minoritaris del Canadà els drets a l'ensenyament en la llengua de la minoria i a gaudir d'institucions esco- lars pròpies.
Aquest text aborda els canvis demogràfics i lingüístics que l'article esmentat ha afavorit pel que fa als efectius escolars, a les escoles, als interessats i al nombre d'infants de llengua materna francesa entre 1982 i 1995.
Així mateix, mostra que les relacions de poder entre minories i majoria que han envoltat l'execució de l'article 23 han tingut efectes paradoxals.
La militància, les reivindicacions judicials i l'establiment d'estructures institucionals pertanyents a les minories han contribuït a un augment dels efectius, de les escoles i dels parlants de francès.
De tota manera, quan s'atenua el procés judicial, s'atenuen també els guanys demogràfics i lingüístics.
A les comunitats plurilingües, la utilització de les diverses llengües en l'àmbit administratiu respon, d'una banda, al principi de la defensa de les minories lingüístiques i, de l'altra, a la garantia del bon funcionament de l'Administració.
En aquest sentit, el Tribunal Constitucional italià va sentenciar l'any 1983 que, a la província de Bolzano, tant els funcionaris com aquells que exerceixen un servei d'interès públic tenen l'obligació de conèixer tant la llengua italiana com l'alemanya.
Per accedir a la magistratura ordinària a la província de Bolzano, a part dels requisits que exigeixen en els concursos d'àmbit nacional, cal satisfer dues condicions més: pertànyer a un dels tres grups ètnics de la regió (comunitats lingüístiques alemanya, italiana i ladina) i presentar certificats de coneixement de les llengües italiana i alemanya.
Han estat establerts mecanismes per garantir la utilització de les llengües alemanya i italiana en els processos judicials que tenen lloc a la província de Bolzano, fins al punt que, si es violen les garanties atribuïdes en defensa de la llengua d'origen del ciutadà que participa en el procés, en resulta la nul·litat dels actes d'aquest mateix procés.
No obstant tot això, hi ha encara algunes qüestions que no acaben d'estar prou definides.
En primer lloc, el problema dels individus que no pertanyen a un dels tres grups lingüístics esmentats.
Cal esperar que el Govern revisi els criteris que declaren la pertinença lingüística per tal que es puguin garantir els drets d'aquests grups.
Es planteja, a més, el problema de la discriminació de la minoria ladina.
La resolució d'aquestes qüestions i d'altres és necessària per garantir als ciutadans de la província de Bolzano l'accés als processos judicials en condicions d'igualtat.
L'objectiu d'aquest article és analitzar les experiències amb infants com a intermediadors lingüístics als serveis públics suecs, i les seves conseqüències.
Comencem comentant i comparant els conceptes d'intermediació i d'interpretació.
Tot seguit analitzem i comentem les dades obtingudes per mètodes quantitatius i qualitatius, en concret, dues enquestes en línia fetes a treballadors de l'àmbit de l'atenció sanitària i els serveis socials, i set entrevistes en grup que incloïen persones amb experiència en intermediació lingüística quan eren infants.
Un dels resultats principals és que hi ha discrepàncies en la manera com el personal del servei públic descrivia les seves experiències a l'hora de fer servir infants com a intèrprets, i la manera com els joves intèrprets percebien la seva situació.
Els primers afirmen que gairebé mai es fan servir infants com a intèrprets, només en situacions crítiques o per a tasques senzilles, però mai amb regularitat.
Per contra, els entrevistats amb experiència en intermediació lingüística quan eren infants declaren que recorrien a ells amb freqüència per interpretar, cada dia, en tota mena de situacions.
Manifesten que no se'ls demanava el seu consentiment, i que tampoc no es qüestionava mai la seva presència.
Tot i que són contradictòries, les dues perspectives són rellevants i descriuen la realitat de les persones que van participar en les enquestes i les entrevistes en grup.
Aquesta discrepància es pot explicar pel fet que els pares i els familiars dels infants que fan d'intermediadors poden haver tingut contacte amb diferents institucions públiques diverses vegades a la setmana.
Si totes aquestes institucions legitimessin l'ús d'infants en ocasions aïllades i en situacions senzilles i crítiques, això pot semblar una feina a jornada completa des del punt de vista d'un infant.
Per acabar, ens centrem en les conseqüències per als pacients i per als usuaris del servei pel que fa a seguretat jurídica i discriminació.
L'article explora la valoració jurídica i econòmica de vint anys de política de foment del cinema català (política cultural) i de l'oferta de cinema en llengua catalana (política lingüística).
Es fa servir una metodologia combinada per determinar els efectes reals que les polítiques públiques de foment tenen sobre l'oferta a disposició del públic.
L'impacte de les subvencions en la producció cinematogràfica catalana és pràcticament nul.
No hi ha diferència substancial entre les pel·lícules produïdes l'any 1982 i el 2002, tot i les quantitats subvencionades.
Hi ha un sostre industrial productiu que fa que l'augment dels imports de les subvencions no tingui un reflex real en el nombre de pel·lícules que es fan.
La mitjana durant els anys és de 17,5 pel·lícules/any.
Les dades, a més, suggereixen que el sector és dèbil, ja que acusa fàcilment les retallades en les dotacions dedicades al foment del cinema català.
D'altra banda, l'opció d'elecció que pot exercir el consumidor es materialitza per mitjà del doblatge de pel·lícules al català.
En aquest sentit, el foment de la llengua catalana passa necessàriament pel reforçament de la subvenció pública al doblatge, tot i que els èxits d'aquesta política poden entrar en contradicció amb el foment del teixit industrial de la cinematografia catalana.
Desafortunadament, la política de foment del cinema català i la política de doblatge al català depenen del cicle polític, a través de les eleccions, encara que la seva influència varia segons les convocatòries electorals.
Els anys d'eleccions s'augmenta notablement l'atenció pressupostària per aquestes partides sense que aquest fet tingui un reflex en els resultats industrials.
Vista la derogació del Decret 237/1998, l'única fórmula disponible per garantir la presència de la llengua catalana al cinema passa per incrementar les dotacions públiques, que es troben en l'actualitat encara molt per sota dels imports esmerçats en el foment de la indústria cinematogràfica catalana.
En aquest sentit, no hi ha cap impediment en el dret europeu per regular un sistema complet d'ajuts a l'oferta de doblatge en llengua catalana amb més ambició que el que actualment existeix.
Correspon, d'acord amb el principi de subsidiarietat, a la Generalitat de Catalunya la definició del que s'ha d'entendre per producte cultural i del grau de territorialització de la despesa.
L'article té per objectiu descriure l'ordenació jurídica del multilingüisme a Finlàndia, fruit d'una situació sociolingüística molt concreta i, per tant, difícilment aplicable en una altra societat.
Per tal d'entendre el sistema legal d'ordenació del bilingüisme finlandès, l'autor fa un repàs per la història del país i n'exposa la situació sociolingüística.
Al marge de la gran desproporció numèrica entre el grup lingüístic finès (majoritari) i el suec, la Constitució finlandesa declara totes dues llengües com a nacionals i paritàries.
S'hi estableix un sistema de drets lingüístics orientat cap al reconeixement de drets individuals però amb elements de drets col·lectius i tant amb el principi de personalitat com amb el de territorialitat.
La realitat sociolingüística finlandesa, però, és més extensa d'allò que s'estableix a la Constitució de 1919, i de resultes d'això ha estat recentment reformada per introduir-hi referències al multilingüisme, multi culturalisme i multietnicitat de l'Estat.
Es presenta el marc jurídic i lingüístic del país i el desenvolupament legislatiu de la Constitució quant al tema lingüístic.
Es comenten les característiques més importants del règim jurídic i lingüístic de les illes Aland (regió autònoma amb competència legislativa molt extensa), amb una immensa majoria suecòfona i una protecció de la llengua sueca (única llengua oficial) molt més àmplia de la que el sistema general atorga a la resta del país.
S'hi analitza, també, la complicada situació actual del poble sami, població molt dispersa en diferents territoris i amb una gran varietat cultural i lingüística, i la seva posició legal en el país.
Per acabar, l'autor exposa l'activa participació de Finlàndia en relació amb la Carta europea de les llengües regionals o minoritàries, dissenyada per protegiries i promoure-les, alhora que en descriu el contingut i l'estructura.
L'entusiasme general per la proclamació del nou estat independent d'Ucraïna apuntava cap a un fort desenvolupament de la cultura i la llengua ucraïneses.
Aquestes expectatives, però, van desaparèixer ràpidament.
Les causes del retrocés inesperat amb, fins i tot, un increment en l'ús de la llengua russa a la nova Ucraïna, estan fortament lligades als problemes polítics i econòmics d'aquest nou estat i s'expliquen, a més, per les diverses polítiques de desprestigi —organitzades tant pels poders tsaristes com pel poder soviètic, el qual també havia promogut el ressorgiment nacional i lingüístic a Ucraïna— i per les reformes que ha patit aquesta llengua, que han resultat en el caos lingüístic actual.
Una altra raó que fa del cas ucraïnès un cas únic ha estat la dificultat de no haver tingut tradició històrica com a estat i d'haver de superar les fortes tendències de l'imperi rus i del sistema totalitari de la Unió Soviètica, amb una protecció social garantida per l'estat.
Les grans diferències socials causades per la pèrdua d'aquesta protecció social han produït el desinterès pels temes nacionals i lingüístics, ja que l'ucraïnès ha quedat associat amb la ideologia que ha provocat el descens en el nivell de vida.
El poc suport estatal per al desenvolupament de la llengua i la manca d'intel·lectuals a causa de les opressions en èpoques soviètiques, són elements addicionals que fomenten el retrocés que experimenta actualment l'ucraïnès.
La difícil situació de la llengua a Ucraïna depèn del ompliment d'un objectiu bàsic: l'establiment i el desenvolupament d'un estat democràtic.
En aquest sentit, la ignorància de la realitat per part dels líders polítics fa que el futur lingüístic proper no sigui gaire esperançador.
La llengua catalana disposa d'un corpus important d'obres sobre convencions gràfiques.
La recerca s'ha centrat en el buidatge de fonts que contenen convencions relatives a l'ús de les majúscules, convencions susceptibles d'ésser emprades en l'àmbit de la redacció juridicoadministrativa.
Les fonts analitzades estan en molts casos relacionades directament amb aquest tipus de redacció, però s'han estudiat igualment obres de referència general i llibres d'estil.
Els resultats han estat classificats en els tipus de designacions següents: tractaments protocol·laris, càrrecs i dignitats, designació de persones fora de la documentació protocol·lària, entitats o organismes formalment constituïts, institucions, normes jurídiques i documentació administrativa.
La discussió dels resultats presenta alguns elements de reflexió analitzats al corpus: l'ús de l'antonomàsia conceptual i l'aplicació del principi de singularitat semàntica com a regles d'escriptura dels noms de càrrecs, la problemàtica de la constitució formal dels organismes i entitats i les seves repercussions en l'ús de la majúscula, el paper desenvolupat per les excepcions de designació (els correferents, les designacions abreujades o incompletes i els plurals aglutinadors), l'ambigüitat del concepte d'institució i les seves conseqüències gràfiques i les diferències entre les fonts pel que fa a la denominació dels instruments jurídics.
En els darrers anys, el llenguatge no sexista s'ha fet un lloc en els discursos dels partits polítics.
Sens dubte, la CUP (Candidatura d'Unitat Popular) és qui ha trencat més esquemes, amb relació al tractament del gènere.
En el seu discurs s'observa l'ús de noms col·lectius, desdoblament i femení genèric amb l'objectiu de fer reflexionar i fer canviar la societat.
En aquest article tenim l'objectiu d'investigar de manera exhaustiva els canvis que la CUP ha introduït al seu llenguatge en relació amb el gènere, els motius que hi ha darrere dels criteris de gènere aplicats i, finalment, la coherència del seu discurs no sexista.
Per a l'anàlisi, hem recollit un corpus que inclou tant textos escrits (programes electorals, cartells publicitaris i piulades fetes per la CUP) com orals (intervencions al Parlament i intervencions públiques).
Pel que fa als resultats, hem observat que l'ús d'un llenguatge no sexista es deu exclusivament a criteris ideològics i que no hi ha uns criteris lingüístics que se segueixin de forma sistemàtica.
També hem observat diferències d'ús d'aquest llenguatge segons el gènere textual estudiat, la intenció del text, la paraula escollida o el membre de la candidatura que emet el discurs.
El respecte dels drets de tots els subjectes espanyols que acudeixen als tribunals en l'exercici del seu dret fonamental contingut a l'article 24 de la Constitució espanyola hauria de ser inherent en totes les actuacions processals que es duen a terme dins dels òrgans jurisdiccionals.
Això no obstant, l'estranya coexistència de normes orgàniques processals datades d'abans de la Constitució espanyola, de normes constitucionals i de disposicions reglamentàries que les despleguen, juntament amb la manca d'un criteri clar i orientador sobre la manera d'aplicar i materialitzar el dret dins d'un procés, poden crear situacions que atempten contra aquesta seguretat jurídica.
Aquest treball exposa algunes de les contradiccions terminològiques que s'observen en el vast i complex «puzle processal» que és el dret en els diferents ordres jurisdiccionals.
Es defineixen i es classifiquen els diversos actes processals dels jutges i secretaris i es presenten les normes de la Llei orgànica del poder judicial que regulen les actuacions judicials.
Els autors també es refereixen a la regulació dels actes de comunicació que poden emetre els jutjats o tribunals, dels actes de comunicació amb altres òrgans judicials i autoritats, i de les peticions de cooperació jurisdiccional internacional.
En altres apartats es toquen altres aspectes de les actuacions judicials (publicitat, horaris) i es detalla com està regulat el factor temps concedit per dur a terme els actes processals.
A partir d'aquestes exposicions, els autors consideren que és urgent reformar totes les disposicions anteriors a la Constitució espanyola de 1978 i a la Llei orgànica del poder judicial de 1985, crear una uniformitat terminològica de mots que sigui similar en els diferents ordres jurisdiccionals, i aclarir i delimitar les funcions de cada un dels operadors processals.
La redacció ambigua de l'article tercer de la Constitució espanyola que regula el pluralisme lingüístic ha estat analitzada en dues ocasions pel Tribunal Constitucional.
La segona sentència (1986) interpreta el terme «Estat», a «el castellà és la llengua oficial de l'Estat», com el conjunt de poders públics espanyols, amb la inclusió dels autonòmics i els locals.
Es magnifica el castellà com a oficial a tot l'Estat i se situa l'oficialitat de les llengües territorials a un nivell qualitatiu inferior.
L'autor del treball critica aquesta sentència perquè en incidir en el deure de conèixer la llengua oficial només es refereix al castellà, ja que ni la Constitució ni els Estatuts autonòmics no estableixen el deure de conèixer les llengües territorials, tot i ser oficials.
Aquesta interpretació comporta un estrany dret d'al·legar-ne el desconeixement.
La sentència, segons l'autor, és contradictòria pel que fa al concepte d'oficialitat, per aquest dret pretès d'al·legar ignorància de les llengües territorials; és errònia pel fet d'identificar l'omissió constitucional amb la negació del deure de conèixer aquestes llengües; i viola el precepte de respectar-les i protegir-les.
El dret d'emprar el castellà i l'esment de l'oficialitat de les llengües territorials són altres punts de l'article tercer que també s'examinen.
Després es fa una referència global al sentit d'aquest article, tenint en compte aspectes que introdueixen els Estatuts.
Aquest minuciós treball pretén mostrar les dificultats que experimenta el Tribunal Constitucional a l'hora d'assumir totes les conseqüències de la doble oficialitat
En aquest article, comparem la noció de norma del camp de la lingüística amb la de llei en l'aplicació de la justícia, i com les regles de tots dos àmbits no han de ser interpretades d'una manera rígida sinó adequada al context.
El cas que utilitzem per il·lustrar aquest principi de flexibilitat i adaptabilitat és un projecte lexicogràfic i de terminologia jurídica que s'ha dut a terme en el marc de la comunitat canadencotàmil d'Ontario (Canadà) i que s'ha desenvolupat amb la col·laboració d'aquesta mateixa comunitat, la qual, a més, és beneficiària i autora del projecte.
En la terminologia wüsteriana 'clàssica' el "terme ideal" és monosèmic, o monoreferencial, biunívoc, exempt de connotacions, normalitzat, prescriptiu en el seu ús, productiu i motivat.
Hem aplicat al corpus jurídic objecte del nostre estudi —la responsabilitat civil extracontractual— aquest filtre de lectura de la terminologia clàssica.
El resultat observat és que, a cadascuna d'aquestes característiques (menys la darrera), corresponen exemples que desmenteixen l'ideal terminològic.
Tanmateix, en abordar l'últim tema de la motivació dels termes, la investigació ha de desistir de la idea de 'defectes' i reconèixer als juristes una singular i constant preocupació per l'afinament de les denominacions.
Això justifica els presumptes 'defectes' anteriorment observats, en realitat suscitats per l'esforç mateix de perfeccionament de les denominacions.
Davant d'una anàlisi semblant, la nostra conclusió ja no pot sotmetre's a l'ideal wüsterià de normalització, sinó que ens sembla més encertat posar en qüestió els requisits mateixos del 'terme ideal' de la seva doctrina terminològica.
En conclusió, corregim l'idealisme wüsterià assignant un paper just als trets nocionals i lingüístics de les llengües per a finalitats específiques (LFE).
En aquest article s'analitza en profunditat i es realitza una proposta de representació del coneixement jurídic subjacent al concepte de responsabilitat de l'Estat des d'una perspectiva multilingüe i juscomparativa.
Per a això, es proposa d'augmentar la informació dels marcs semàntics (a partir d'ara, marcs) a través dels semantic types en el sistema FrameNet, amb el doble objectiu de servir com a representació interlingua del coneixement jurídic i de formalitzar les causes del desajust lèxic i conceptual dels sistemes jurídics.
S'estudia el principi de responsabilitat de l'Estat en els models espanyol, anglès, francès i italià i es demostra com una descripció més detallada del coneixement jurídic, a través de la vinculació dels frame elements (a partir d'ara designats amb l'acrònim FE) dels marcs amb els tipus semàntics [ ±sentient ], possibilita no només la utilització d'aquests com a representació interlingua, sinó, a més, procura explicar les divergències/convergències dels diferents plantejaments del concepte de responsabilitat de l'Estat, ancorats en contextos socioculturals de diferent tradició.
La present proposta evidencia els avantatges de l'esmentada formalització com a model explicatiu del procés dinàmic de vaig donar/convergència en la jurisprudència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (a partir d'ara designat amb la sigla TJUE).
L'objectiu d'aquest article és advocar per un seguit de reformes en el dret processal que ampliïn els poders dels secretaris judicials, en una nova concepció del sistema jurisdiccional que permeti administrar justícia d'una manera més racional i eficient.
Després d'algunes observacions sobre el concepte de jurisdicció (és a dir, l'activitat d'aplicar les lleis), els autors presenten la seva visió de la justícia com un servei públic fonamental per a l'estat de dret.
Des d'aquesta perspectiva, els autors advoquen per una racionalització de l'activitat dels òrgans jurisdiccionals, que segons ells es pot aconseguir amb una nova divisió del treball entre els operadors processals.
Concretament, proposen una nova mentalitat sobre el paper dels jutges que permeti els canvis que es consideren necessaris per realçar l'estatus i les funcions dels secretaris judicials.
Els secretaris judicials no solament haurien d'encarregarse de la tramitació dels casos sinó també de l'execució de les resolucions judicials, i entre les seves noves facultats hi hauria d'haver la capacitat de dictar resolucions pròpies, que només haurien de ser revisades pel jutge a instància de part.
Naturalment, aquest nou repartiment d'obligacions només seria possible amb les reformes processals oportunes, i amb el pas dels secretaris judicials del Ministeri de Justícia al Consell General del Poder Judicial.
Aquest article és un estudi de la toponímia i la retolació al País Basc des del punt de vista del dret lingüístic.
Es tracta de matèries que tenen relació amb l'estatus i el corpus de la llengua i contribueixen a la formació del "paisatge lingüístic".
Després d'una breu introducció històrica, l'autor centra la seva atenció en els dos factors que incideixen en la retolació i el paisatge lingüístic: el factor competencial i el factor lingüístic.
La descripció del segon factor porta l'autor a una discussió del règim lingüístic existent, on la cooficialitat del castellà i l'èuscar no implica necessàriament l'obligació d'usar simultàniament totes dues llengües.
Fent servir aquesta discussió com a marc de referència, l'autor analitza successivament la toponímia, els senyals de trànsit i la retolació.
Pel que fa a la toponímia, la normativa existent és considerada rígida i poc ambiciosa per tal com no persegueix la generalització de formes oficials basques.
En els senyals de trànsit, l'èuscar ha d'aparèixer al costat del castellà, que és obligatori segons la legislació espanyola, encara que aquest bilingüisme exclou els topònims que només tenen una forma oficial basca.
Quant a la retolació, l'autor analitza les instal·lacions i els edificis públics, les empreses concessionàries de serveis públics i el sector privat.
Per a les instal·lacions i els edificis públics no existeix cap regulació específica, però la condició de llengua pròpia de l'èuscar, juntament amb els propòsits identificadors i informatius de la retolació, permetrien l'ús exclusiu d'aquesta llengua.
Segons l'autor, les empreses concessionàries de serveis públics haurien d'observar el mateix règim lingüístic que caracteritza l'administració pública i per tant haurien de promoure l'ús de l'èuscar.
Finalment, en el sector privat l'autor defensa la legitimitat de mesures de foment com les bonificacions i exempcions fiscals en la publicitat i la retolació comercial.