Malgrat el seu inicial regust historicista, les Diputacions provincials configurades per la Constitució de Cadis derivaren ràpidament sota la influència del jacobinisme, que, de fet, revalidava les tendències centralitzadores i uniformistes de la monarquia absoluta.
D'una banda, una nova divisió territorial, tot respectant els límits externs del Principat de Catalunya, el feia desaparèixer com a entitat política i el dividia en quatre províncies.
De l'altra, la teoria i la pràctica governamentals espanyoles s'anà decantant, segons el model napoleònic, per la supeditació dels òrgans col·lectius als càrrecs unipersonals d'una cadena jeràrquica que anava des del cap del govern a Madrid fins als alcaldes passant pels ministres -especialment el de Governació- i els caps polítics de la província o governadors civils.
La militarització freqüent dels càrrecs, a començar per la presidència del Consell de ministres durant el regnat d'Isabel II, contribuí al reforçament de l'autoritarisme, incrementat en el cas de Catalunya i la ciutat de Barcelona pel freqüent recurs a l'estat d'excepció i la suspensió de les garanties constitucionals.
Amb tot, els consistoris representatius, provincials i municipals, s'erigiren sovint en portaveus de les reclamacions d'una societat amb dinamisme propi i model prou diferenciat de l'espanyol, dinamisme i diferències més acusades arran de l'engegada definitiva de la revolució industrial al segon terç del segle XIX.
Catalunya, i sobretot la ciutat de Barcelona, desenvoluparen una activitat important, sovint protagonista, en els viratges del règim liberal espanyol cap a l'esquerra, amb la intenció d'aconseguir una descentralització de l'Estat o una revisió més profunda del model en sentit federalista.
En aquestes etapes sempre precàries però molt creatives, com ara el Bienni Progressista de 1854-1856 i el Sexenni Democràtic de 1868-1874, les Diputacions provincials catalanes i, molt particularment, la de Barcelona esdevingueren un escenari polític estratègica.
Tot i que la repetida frustració de les esperances de reforma del règim liberal espanyol afavorí, sota la Restauració, la recerca de solucions al marge de les institucions de l'Estat i l'eclosió del nacionalisme, a començament del segle XX el govern espanyol acabà reconeixent la personalitat diferencial de Catalunya sota la forma de la Mancomunitat de les quatre Diputacions provincials de 1914-1925, una experiència que és l'antecedent pròxim de la Generalitat contemporània.
La crisi de la monarquia borbònica i l'ocupació napoleònica de 1808 crearen una situació de buit de poder estatal que donà lloc a l'autoorganització de les diferents províncies d'Espanya, entre les quals el Principat de Catalunya, on es constituí, com a poder provisional, una Junta Superior que mirà de dirigir la resistència encetada.
En el congrés de Tarragona de 1810, que reuní la Junta amb representants de tots els corregiments i de l'estat eclesiàstic, presidits pel capità general, fou jurat el respecte a «las leyes, exenciones, privilegios, buenos usos y costumbres del Principado».
Mentrestant, els ocupants francesos, i especialment el mariscal Augereau, governador general de Catalunya entre gener i maig de 1810, intentaven atreure els catalans amb promeses polítiques i econòmiques que derivaren, però, cap a l'annexió directa a l'Imperi francès el 1812 i l'aplicació al Principat de la divisió departamental.
A Espanya, la Junta Central formada pels resistents convocà una assemblea constituent que celebrà les seves sessions a la ciutat de Cadis i on la influència historicista de les Corts medievals -en especial, les de la Corona d'Aragó- fou marcada i va voler compensar les tendències centralitzadores derivades de la inèrcia de la monarquia absoluta i de les noves formulacions jacobines i napoleòniques.
Fou aquell historicisme, plasmat al preàmbul de la Constitució de 1812, el que portà a recuperar per al nou règim liberal el nom tradicional de Diputació per designar les institucions polítiques de representació i govern dels territoris dels antics reialmes històrics que havien de substituir les Juntes territorials interines.
Sota l'autoritat del capità general Lacy, es va produir la substitució de la Junta Superior per la Diputació Provincial de Catalunya, que es constituí el 30 de novembre de 1812 i que l'any següent reclamava a les Corts espanyoles la simbòlica Casa de la Diputació.
Amb el retorn de Ferran VII i la restauració de l'absolutisme el 1814, desaparegueren les institucions emanades de la Constitució de Cadis i, entre elles, la Diputació Provincial de Catalunya, que fou recuperada el 1820 a l'inici del Trienni Constitucional.
El debat intern entre els corrents historicista i jacobí dins les Corts de Cadis anà, però, decantant-se a favor del darrer, i el 1813 fou encarregat un projecte de divisió provincial que havia de desvincular les noves demarcacions de la memòria dels antics regnes i que consistí en una quarantena de províncies, tres de les quals corresponien al territori del Principat: Barcelona, Tarragona i Urgell.
Un nou projecte de 1821, amb 47 províncies, preveia la creació d'una quarta demarcació, Girona, i rebatejava Barcelona com a Catalunya.
En el debat parlamentari de 1822, el nombre de províncies fou incrementat fins a 52 -Catalunya quedà dividida en les quatre que coneixem-, però el retorn a l'absolutisme el 1823 deixà ajornat l'esquarterament definitiu del Principat fins al decret de 30 de novembre de 1833, que dividia el territori nacional en 49 províncies i revalidava, a grans trets, l'anterior divisió entre les quatre províncies catalanes.
El 1833 fou establerta amb caràcter definitiu la divisió provincial espanyola, i al capdavant de cadascuna de les províncies fou posat un delegat governamental, el cap polític (després anomenat governador civil), però no s'organitzaren les Diputacions, que, altrament, no eren previstes a l'Estatut Reial de 1834.
Arran de l'esclat de la revolució, l'estiu de 1835 -seguint un hàbit d'autoorganització nascut i legitimat per la lluita contra l'invasor francès i que es perllongà fins al final del cicle revolucionari el 1843 i reapareixeria encara més tard- es formà a Barcelona una Junta revolucionària que s'adreçà a tot Catalunya i mirà de coordinar-se amb les de Saragossa i València.
El 25 de setembre de 1835, el govern de Mendizábal establí per decret les Diputacions provincials, elegides en forma indirecta pels majors contribuents i presidides pel cap polític.
Foren definitivament incorporades al disseny del règim constitucional el 1836.
L'esclat de la primera guerra carlina, però, posà en marxa un altre mecanisme igualment característic i recurrent a la Catalunya vuitcentista.
Sota l'autoritat dels capitans generals (en aquest cas Espoz y Mina), que continuaven sent un càrrec per a tot l'antic Principat, eren creades juntes ciutadanes d'abast territorial català, més operatives que les Diputacions provincials i amb capacitat d'imposar contribucions extraordinàries i emetre moneda.
Com sota el règim de la Nova Planta, la lògica constitucional conduïa a la unificació i la centralització, però el pragmatisme dels capitans generals anava en sentit contrari, cap a una entesa pràctica amb la societat civil catalana i un autoritarisme deslligat de les directrius de Madrid, sovint arbitrari, però més permeable que els canals ordinaris de relació amb el poder.
Poc després que la llei de 9 de gener de 1845, una de les definidores del règim moderat, reduís les Diputacions a la condició de comissions consultives del governador civil, el capità general Manuel Pavía articulava les quatre Diputacions catalanes en una Junta de Carreteres de Catalunya, que imposà arbitris extraordinaris per fer front a aquestes obres públiques i fou força efectiva al llarg de vint anys, fins a la revolució de 1868.
Si el Bienni Progressista de 1854-1856 restaurà de manera efímera el model polític abandonat el 1843, que en teoria donava més relleu als consistoris provincials i municipals, amb el Sexenni Democràtic de 1868-1874 el tomb descentralitzador fou més marcat.
La llei de 20 d'agost de 1870, tot i que continuava atorgant poders de bloqueig als governadors civils, ampliava i garantia les competències d'unes Diputacions amb membres elegits per sufragi universal que, al seu torn, triaven entre ells mateixos el president de la institució.
L'acumulació de problemes i la inestabilitat no permeteren un funcionament polític normal, però la Diputació de Barcelona fou un escenari important: el 9 de març de 1873, els federals intransigents la incitaren a proclamar l'Estat Català.
La fugaç República recollí aquestes inquietuds en un projecte frustrat de Constitució, segons el qual els estats regionals tindrien la facultat de mantenir o variar la divisió provincial de 1833.
El 1876, la primera legislació de la Restauració tornà, de fet, al model moderat, però la reforma de la llei provincial de 1882 recuperà parcialment la de 1870, amb fórmules per aconseguir que tots els partits judicials tinguessin representació al consistori provincial, elecció interna del president i ampliació del sufragi, que el 1890 tornà a ser universal masculí.
Ara bé, l'establiment del torn dinàstic, amb la falsificació de les eleccions, i la pràctica governamental sempre centralista crearen un ambient propici al sorgiment d'un catalanisme que no sols reclamava esmenes en el funcionament del cos d'institucions existent, sinó que construïa alternatives específiques per a l'autoorganització política de Catalunya, des del projecte de constitució federal de 1883 fins a les Bases de Manresa de 1892.
En el missatge adreçat a la reina regent per cinc presidents d'entitats catalanes l'11 de novembre de 1898, es demanava una Diputació general de Catalunya amb concert econòmic a l'estil de les Diputacions basques, una petició presentada l'any següent al nou govern de Silvela per la Diputació de Barcelona.
La implantació del sufragi universal masculí el 1890 i la unificació del Pla de Barcelona, que creà una entitat municipal de mig milió de persones, van variar de manera substancial el panorama polític a la capital de Catalunya i, de retruc i progressivament, a la resta de Catalunya.
La celebració d'eleccions municipals netes, el 1901, donà com a resultat a Barcelona l'arraconament dels partits dinàstics i el primer esbós d'un sistema de partits específic, amb la Lliga Regionalista i els republicans com a forces hegemòniques.
Arran d'aquest triomf electoral, revalidat el 1903, les Diputacions provincials, fins aleshores rebutjades pels regionalistes, esdevingueren un objectiu a conquerir, com a segona plataforma -després del municipi de Barcelona- per reconstruir la personalitat política de Catalunya.
El 1903, el ministre Antoni Maura va presentar un projecte per a la reforma de l'administració local que parlava de "mancomunitats municipals" per prestar serveis d'interès compartit.
El 1904, les diputats de la Lliga van presentar una esmena al projecte Maura que consistia a demanar que el dret a mancomunar-se es fes extensiu a les Diputacions, per impulsar ensenyaments tècnics, agrícoles i comercials, crear biblioteques i museus, conservar monuments, repoblar boscos, de obres públiques de tota mena i constituir ports francs i altres institucions per al foment de l'exportació.
L'any de la constitució de Solidaritat Catalana, 1906, es reuní per primera vegada, a Barcelona, l'assemblea general de les Diputacions provincials d'Espanya, a la qual Enric Prat de la Riba presentà un disseny per a les mancomunitats provincials, amb competències en obres públiques i comunicacions, beneficència i ensenyament universitari i transferència dels recursos fiscals necessaris per a fer-hi front.
A les eleccions provincials de 10 de març de 1907, el gran triomf de Solidaritat Catalana donà a Prat de la Riba la presidència de la Diputació de Barcelona, que va anar revalidant fins a l'any de la seva mort prematura, el 1917.
Una de les primeres decisions de Prat de la Riba fou la creació de l'Institut d'Estudis Catalans, que fou allotjat al mateix Palau de la Generalitat.
La nova formulació del projecte Maura, presentat a les Corts el juny de 1907, contenia ja el reconeixement del dret de mancomunació a les províncies.
La crisi de Solidaritat el 1908, la Setmana Tràgica, que va fer caure el govern Maura el 1909, i l'assassinat de Canalejas el 1912, entre altres obstacles, retardaren i, finalment, frustraren l'aprovació de la llei de reforma de l'administració local, però des del 1911 el projecte de la Mancomunitat de Catalunya havia quedat desvinculat del conjunt de la reforma.
Fou Rovira i Virgili, aquest any, qui digué que el nou organisme no s'hauria de denominar Mancomunitat, mot que considerava un arcaisme castellà, sinó Generalitat, per tota la càrrega de voluntat autonomista que comportava aquesta paraula.
Finalment, el govern presidit per Eduardo Dato permeté, amb decret de 12 de desembre de 1913, la mancomunació de diputacions provincials espanyoles per atendre necessitats administratives compartides.
La possibilitat, que sols va ser aprofitada per les províncies catalanes -Barcelona, Girona, Lleida i Tarragona-, va permetre fer aflorar novament l'entitat política de Catalunya dins l'Estat espanyol.
L'assemblea formada pels diputats de les quatre províncies -36 per Barcelona i 20 per cadascuna de les altres circumscripcions- va elegir Enric Prat de la Riba, líder de la Lliga Regionalista, com a president de la Mancomunitat el dia 6 d'abril de 1914.
A més de l'assemblea i del president, la Mancomunitat constava d'un consell executiu amb vuit consellers, en principi dos per província i, en el seu conjunt, expressius del ventall polític català.
Encara que l'Estat no transferí a la Mancomunitat altres competències i recursos que els de les Diputacions provincials, el pes relatiu del nou organisme i la cohesió política dels catalanistes al voltant del fort lideratge de Prat de la Riba va permetre una important tasca en àrees com les obres públiques, els serveis d'assistència social i l'educació i la cultura, amb efectes exemplars i duradors.
A la mort de Prat de la Riba el 1917, la presidència va recaure en la persona de Josep Puig i Cadafalch.
El segon president de la Mancomunitat mirà d'estabilitzar l'acció positiva de la institució en un context econòmic i social progressivament enrarit que, finalment, comportà que la Lliga afavorís el cop d'Estat de Primo de Rivera el 1923.
El dictador va destituir Puig i nomenà nou president en la persona del monàrquic Alfons Sala, comte d'Egara, abans de procedir a la supressió de la Mancomunitat el 20 de març de 1925.
Enric Prat de la Riba, primer president de la Mancomunitat (1914-1917)
Josep Puig i Cadafalch, president de la Mancomunitat (1917-1924)