En el marc de la II Setmana del Patrimoni de Sant Feliu de Llobregat, l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat inicia una sèrie d'articles per tal de donar a conèixer les fonts d'arxiu per a l'estudi de la industrialització.
Us mostrarem documents des dels orígens, al segle XIX, fins a la Guerra Civil
Grup de treballadores i treballadors de la fàbrica tèxtil Bertrand, davant d'una de les naus.
Col·lecció ciutadana d'Imatges reproduïdes de Sant Feliu de Llobregat.
Imatge cedida per Carles Martí Torras
Per a la construcció de nou coneixement sobre el procés d'industrialització cal anar a les fonts primàries, és a dir als documents, a les peces d'arqueologia industrial i als testimonis orals, entre altres recursos.
Aquesta és la forma de desvetllar nova informació sobre un procés que, d'una banda, va transformar radicalment el territori i, de l'altra, va capgirar la vida de les persones
Els documents d'arxiu són petjades que ens mostren el naixement i l'evolució de la indústria, la transformació del paisatge, la fesomia dels edificis i de les xemeneies i el brogit de les activitats a l'interior de les fàbriques i els tallers.
També ens il·lustren sobre les transformacions tecnològiques (l'arribada del ferrocarril, les calderes de vapor, els telers, l'electrificació i les dinamos, entre altres).
Darrere dels documents hi ha la vida dels protagonistes de la història, és a dir dels homes i dels nens i també de les dones, i les nenes que van fer possible el trànsit d'una societat agrícola a industrial.
Aquests testimonis són proves de la quotidianitat, les condicions de vida i la conflictivitat obrera que emmirallen els patiments i les alegries de les persones que ens van precedir.
La sèrie, que tindrà una periodicitat setmanal, contindrà els articles següents:
Us emplacem a que descobriu els documents, són les pistes que us conduiran en el viatge del coneixement de la industrialització.
A partir de la consolidació del liberalisme, als anys trenta del segle XIX, comença a implantar-se l'estadística a l'Estat espanyol.
Aquesta disciplina té com a objecte l'agrupament metòdic per a una època determinada de fets socials que es pretenen avaluar de forma numèrica – població, producció industrial, agrícola, serveis públics, etc...- Són les primeres dades metòdiques sobre diversos aspectes de la indústria (nombre de fàbriques, d'obrers i obreres, maquinària, etc. )
L'Estat liberal, introduït a principi del segle XIX i consolidat al llarg del vuit-cents, promou una major intervenció en tots els aspectes de la vida de l'individu, per això necessita conèixer dades sobre la població i el territori.
L'estadística és una eina necessària perquè els estats puguin exercir el poder.
Darrera de l'estadística hi ha la implantació d'un model d'administració centralitzada i unificadora que necessita saber per governar, per recaptar impostos i fomentar l'activitat econòmica.
L'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat, a través del fons de l'Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat, conserva estadístiques sobre la vila i, ocasionalment, sobre els pobles del partit judicial, especialment durant la dècada dels anys 40 del vuit-cents.
En aquestes estadístiques se sol·licita tot tipus d'informació.
Hi ha estadístiques que ens mostren espurnes del passat, de l'activitat preindustrial i, sobretot de la protoindustrialització, l'etapa anterior a la Revolució Industrial(segle XVIII i primer terç del XIX), quan la manufactura estava lligada al cànem, al lli i la seda.
Treballs que havien estat molt importants a la comarca a finals del segle XVIII, però que quan es fan les estadístiques ja són en plena decadència (docs. 1 i 2).
Ha mort un sistema protoindustrial, però triguen d' albirar-se les noves indústries i les autoritats demanen dades sobre el procés de centralització de la producció a les fàbriques.
Les dades requerides són el nombre de fàbriques, el valor de la fabricació, l'estat de funcionament, l'època de creació, el nombre d'operaris, les despeses de jornals, el nombre de màquines, telers o calderes i la força motriu emprada.
El procés encara és molt incipient (doc. 3).
Són petites fàbriques de vida efímera que en estadístiques posteriors desapareixen (doc. 4).
És durant la dècada dels seixanta i del setanta quan comencen a consolidar-se les indústries, primer amb l'arribada de la fàbrica Bertrand (1861) i més tard amb Sola-Sert (1876)i la de Francisco i Angel Vila (1893) (doc. 5).
Algunes de les empreses, que consten relacionades, desapareixen poc després i d'altres romandran durant dècades (doc. 6).
Els alcaldes, presideixen les Juntes de Reformes Socials Locals, i per això s'encarreguen durant un temps, entre 1900-1924, d'actualitzar els censos obrers, així com d'una sèrie de dades estadístiques sobre l'ocupació i l'atur (doc. 7, 8 i 9).
Una altra font d'informació estadística són els padrons municipals d'habitants.
Al principi, les dades són molt bàsiques, però mica en mica contenen més informació sobre els oficis de la gent de Sant Feliu.
En els primers padrons només hi ha dades d'ocupació sobre el cap de la família, mentre que les dones i els nens i nenes, que treballaven al camp, la botiga i la fàbrica no surten en les estadístiques, o bé apareixen (en el cas de les dones) amb la paraula «su sexo» o «sus labores» (doc. 10).
Veiem professions relacionades amb la manufactura preindustrial, com a teixidor de vels.
Pel que fa a la llavors nova industria, normalment els homes surten com a jornalers, perquè vivien tant dels jornals que aconseguien en el camp com en la fàbrica.
Més tard, s'especifica millor en seu treball a la fàbrica, amb les paraules com, teixidors, tintorer, mecànic, rodetera, entre altres, però les dones, continuen sense ocupació, llevat de les minyones.
Hi ha un padró excepcional pel que fa a l'ocupació econòmica dels habitants de Sant Feliu de Llobregat.
Es tracta del padró de 1936, poc abans de la guerra civil, que a més d'incloure l'ocupació de les dones, hi consta també l'empresa en la que treballaven o literalment el «patró per qui treballa» (doc.11).
Tota aquesta documentació és consultable a través del cercador de fons i documents «Arxius en línia».
Per visionar algunes estadístiques i els padrons municipals d'habitants complerts, podeu entrar al web de l'Arxiu:
Després heu de prémer la icona d'«Arxius en línia: cercador de fons i documents» (situada a la dreta de la pantalla), fer «una cerca avançada», prémer «documentació textual», posar «Arxiu Comarcal del Baix Llobregat», en el camp de centre, fons de l'administració local, en el camp de tipus de fons, i triar l'opció de llista de «Documents amb imatge associada», que es troba a la part inferior de la pantalla.
Aleshores accedireu als fons de l'Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat amb unitats amb imatges associades.
A la part esquerra hi ha els quadres de classificació dels fons i a partir d'aquí podeu entrar a la sèrie estadístiques (a administració general ) i padrons municipals d'habitants (a població).
Estadística sobre el foment del ram de la sederia dels pobles del partit judicial lliurada al Jefe Superior Político Barcelona.
E stadística sobre fàbriques diverses i noves indústries existents als pobles del partit judicial de Sant Feliu de Llobregat lliurades al Jefe Superior Político de la Provincia de Barcelona (l'antecessor del Governador Civil).
Nou nomenclàtor, poblament dispers: masies, torres, barraques i fàbriques.
Treballs estadístics de la contribució de consums, on es detalla la riquesa del municipi.
Qüestionari sobre el nombre de fàbriques tèxtils i nombre d'obres i obreres.
Ofici adreçat per Gabriel Vila coll a l'Alcalde de Sant Feliu de Llobregat sobre la maquinària que està en funcionament.
Nota dels obrers i obreres de Pedro Roma, "Cal Pelesquenes".
Full del padró municipal d'habitants de 1857, de la casa d'un hostal, on podem veure diverses professions: teixidor, jornaler, fonedor, fuster, traginer ("arriero"), espardenyer ("alpargatero"), músic.
Doc.11 Full del padró municipal d'habitants de 1936, on podem llegir les professions de.
Cañameras, Jordi, «Aproximació a l'estructura sòcio-professional de Sant Feliu de Llobregatl al segle XVIIII», El pas de la societat agrària a industrial al Baix Llobregat.
Sobre les primeres estadístiques de fàbriques vegeu:
Retuerta, M. Luz, «Les primeres indústries a la comarca.
Estadístiques de 1844-1845», Baix Llobregat.
Butlletí del Centre d'Estudis Comarcals del Baix Llobregat, núm. 7 (4rt.
Sobre la industrialització a partir de 1861:
Calvo i Calvo, Àngel, Orígens i desenvolupament de la indústria a Sant Feliu de Llobregat.
[Sant Feliu de Llobregat]: Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat, (Col·lecció d'història; 3), 36 p.
Calvo i Calvo, Àngel, La Industrialització al Baix Llobregat, dels inicis a la guerra civil.
Sant Feliu de Llobregat]: Consell Comarcal del Baix Llobregat, 1997
Campillo, Sònia, Sant Feliu de Llobregat [Manuscrit].
Carbonell i Porro, Joan Anton, «Desenvolupament de la indústria textil a Sant Feliu de Llobregat (1861-1923) », El pas de la societat agrària a industrial al Baix Llobregat.
Morales Vacas, M. Luz, El vol de la llançadora: el treball de les dones a la indústria tèxtil de Sant Feliu de Llobregat (1939-1975).
[Sant Feliu de Llobregat]: Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat, 2008, 167 p.
Coberta del lligall on es guardaven les estadístiques de la dècada dels 40 del segle XIX, lliurades al "Jefe Superior Político de la Provincia de Barcelona", después el Governador de Barcelona.
Interior d'una de les naus de la fàbrica tèxtil de Gabriel Vila Coll.
S'observen els ordidors amb els embarrats a l'esquerra.
Interior de la foneria de ferro de Pere Fisas de Sant Feliu de Llobregat, amb un grup d'operaris que treballen.
A la dreta, s'observen les caixes emmotllades a les quals es posarà el ferro colat per la peça.
Interior de la nau amb telers de la fàbrica tèxtil de Pere Roma, "cal pelesquenes", situada al final del carrer de Falguera cantonada amb el carrer Rupert Lladó.
S'observa a una dona a costat d'un teler.
Al damunt, en el sostre, hi ha els embarrats, que transmetien el moviment a tota la maquinària.
La font fiscal més important per conèixer l'evolució de la indústria és la contribució industrial i de comerç, un equivalent del que, des de l'any 1992, és l'IAE (impost d'Activitats Econòmiques) i abans, entre 1980-1991, havia estat la llicència fiscal d'activitats comercials i industrials.
La contribució industrial i de comerç era un impost directe que s'organitzava a efectes recaptatoris com un impost de quota.
Es dividia en dues parts, una fixa i l'altra variable i proporcional en funció de l'activitat.
Les quotes les fixava les corts espanyoles i gravava a totes aquelles persones que exercien qualsevol activitat industrial, de comerç, professió, art i ofici.
L'Estat establia la quantitat que s'havia de recaptar i la base impositiva per municipis, per l'extensió o la qualitat de l'activitat o pel nombre i el tipus de màquines d'una determinada indústria.
Aquest impost es va implantar arran de la gran reforma d'Alejandro Mon de 1845, que va transformar el sistema tributari de l'Estat i va introduir un sistema unificat i centralista, basat en els principis liberals de legalitat, suficiència i generalitat.
A partir de llavors, es van suprimir altres tributs, com les duanes interiors, els delmes, l'alcabala i els "millones".
Amb aquesta reforma es va donar més importància als impostos directes que als indirectes.
El nou sistema tributari es va fonamentar en tres impostos directes (contribució sobre béns immobles, conreus i ramaderia; subsidi industrial i de comerç; i dret d'inquilinat, de només un any de vigència) Entre els impostos indirectes hi havia el de consums i el d'hipoteques (anomenat després drets reials, gravava les transmissions, l'arrendament i l'establiment de càrregues sobre béns immobles)
La contribució industrial i de comerç és una font que permet estudiar l'evolució de les activitats comercials, els oficis, les professions i la indústria d'un municipi determinat.
L'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat conserva diversos fons d'ajuntaments de la comarca, que contenen repartiments anuals d'aquest impost, anomenats "matrícula industrial i de comerç".
Es tracta dels municipis de Castellví de Rosanes, Collbató, Corbera de Llobregat, Sant Feliu de Llobregat, Santa Coloma de Cervelló i Torrelles de Llobregat.
Si analitzem el primer repartiment de la contribucions industrials i de comerç de Sant Feliu de Llobregat, després de la reforma de Mon, (doc. 1) veiem que l'impost està dividit en tres tarifes:
La primera és subdivideix en diverses classes i grava diferents activitats comercials (mercader al por menor de sedes, proveïdor de carn i arrendatari de la carnisseria, revenedor i confiter) botigues (de queviures "abaceria", de plats i olles, d'espardenyes, d'ordi) oficis relacionats amb la capitalitat del partit judicial (procuradors de pobres, escrivans e jutjat, procuradors de jutjats, advocats), oficis relacionats amb la construcció (fusters, paletes), i altres professions i oficis, com metges-cirurgians, farmacèutics, mestres, sabater, sastre, ferrer, hostaler, boter, constructor de carros, fuster, cadiraire, cabrer, taverner, fabricant de matons, espardenyer, baster...
La segona és sobre els forns, les botigues de farina al detall i a l'engròs, el molí d'oli o cereals i els traginers.
La tercera grava el que ara consideraríem la indústria, tot i que sovint es barreja amb l'artesania, com els terrissers.
En el cas de Sant Feliu de Llobregat hi ha les petites fàbriques tèxtils, com la d'Antonio Camins, amb 4 telers; la de Pau Tintorer, amb 16 telers; la de Bonaventura Muntané, amb 6 telers ila de Bartomeu Betriu, amb 2 telers, tots ells telers mecànics.
Mica en mica les noves fàbriques es consoliden, augmenten en nombre i comencen a gaudir de més maquinària.
És el moment en què comencen a arribar les fàbriques que tindran una més llarga trajectòria, com can Bertrand, que a banda de telers, tributava per un prat i ebullició per als productes de la fàbrica i 2 màquines a cilindre per pintar les teles (doc.2).
Anys després veiem la fàbrica de Martí Galtés Llubià (antecedent de la que, a partir de 1901, ésla Solà Sert, coneguda popularment com a «can Corrons» ) (doc. 3) i a finals del segle XIX, la de Franciscoy Ángel Vila «can Güell» (doc. 4).
A partir de principis del segle comencem a trobar les indústries, comla de PedroÀlvarez i els primers tallers metal·lúrgics, primer de maquinària per a les pròpies fàbriques tèxtils i després d'altres productes.
Neix el tradicional sector especialitzat en la fabricació d'aixetes.
Els noms amb més llarga tradició són Joan Ribas Estapé (primer a la Carretera, més tard a tocar la Riera de la Salut), Germans Carnicé (al carrer de Baix), Josep Ros (aquest últim de reparació de maquinària i emplaçat al carrer d'en Serra) (doc. 5)
S'observa com evolucionen les fons d'energia, amb les màquines mogudes pel vapor (la primera caldera a vapor de Sant Feliu és de 1873) i més tard l'electrificació de la indústria (doc.6).
Veiem com proliferen les fàbriques i tallers i com es diversifica la indústria (doc. 7 i 8)
Perquè pugueu veure el transit vers la industrialització hem digitalitzat les matrícules comercials i industrials dels anys acabat en 0 i en 5 del període de 1845-1935.
Per fer la consulta podeu entrar al web de l'Arxiu:
Després heu de prémer la icona d'«Arxius en línia: cercador de fons i documents» (situada a la dreta de la pantalla), fer «una cerca avançada», prémer «documentació textual», posar «Arxiu Comarcal del Baix Llobregat», en el camp de centre; fons de l'administració local, en el camp de tipus de fons; Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat (Arxiu Comarcal del Baix Llobregat), en el camp de fons; i triar l'opció de llista de «Documents amb imatge associada», que es troba a la part inferior dela pantalla.
Aleshores accedireu a la part del fons de l'Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat que té imatges associades.
A la part esquerra hi ha els quadre de classificació dels fons i a partir d'aquí podeu entrar a la sèrie impostos municipals i estatals on podreu consultar les matrícules industrials.
1 Matrícula de la contribució industrial i de comerç de 1845.Signatura: ACBL50-01-T2-348
2 Matrícula de la contribució industrial i de comerç de 1864-1865.Signatura: ACBL50-01-T2-367
3 Matrícula de la contribució industrial i de comerç de 1879-1880.Signatura: ACBL50-01-T2-381
4 Matrícula de la contribució industrial i de comerç de 1899-1900.Signatura: ACBL50-01-T2-401
5 Matrícula de la contribució industrial i de comerç de 1910.
6 Matrícula de la contribució industrial i de comerç de 1915.
7 Matrícula de la contribució industrial i de comerç de 1924-1925.
8 Matrícula de la contribució industrial i de comerç de 1935.
Portada de la matrícula industrial i de comerç de l'any 1860
Visió general de l'interior d'una nau de la secció de teixits de la fàbrica tèxtil de tovalles i velluts de "HIjo de Solà Sert". s'observen els embarrats i les fileres de maquinaria i telers.
Sala de cubs, a l'interior de la fàbrica de productes químics de Pedro Àlvarez.
Estava situada prop de la confluència de la riera de la Salut amb la carretera de Laureà Miró.
Interior del taller metal•lúrgic i foneria de Rafael Carnicé Déu, amb un conjunt d'operaris treballant.
Aquest capítol tracta de les imatges que es conserven a l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat, que ens il·lustren, per una banda, del trànsit de l'agricultura a la indústria, i per altra, dels diversos aspectes de la pròpia industria a Sant Feliu de Llobregat
El pas d'un Sant Feliu de Llobregat rural i agrícola amb la coexistència amb la industria ens permet de veure un paisatge on predominen els camps de conreu i alhora, alguns edificis industrials on emergeixen les altes xemeneies fumejant indicatives del funcionament de les màquines de vapor.
Panoràmica de Sant Feliu de Llobregat, des de la finca Sayrach o torre dels Dimonis, actual complex de piscines, on s'observen caps de conreu i els edificis fabrils al fons amb les xemeneies que fumegen.
Imatge cedida per Llorenç Sans Fàbregas.
L'arribada del ferrocarril l'any 1854 va possibilitar la implantació de la industria, amb la vinguda de les matèries primeres i el combustible, com el carbó, per alimentar les calderes, i donar sortida a la distribució dels productes elaborats.
Moll de descàrrega de mercaderies de l'estació del ferrocarril de Sant Feliu de Llobregat, amb els vagons de carbó i els carros que el transportaven a les fàbriques.
També, l'activitat agrícola com la recollida de verdures i fruita en camps situats a costat de parets de fàbrica, indica aquest solapament dels dos sectors.
En aquest cas s'observa uns pagesos que han recol·lectat unes carbasses gegants i les carreguen en un carro, el sistema de transport emprat fins al seu bandejament pels automòbils.
Recol·lecció i càrrega de carbasses damunt d'un carro per part d'uns pagesos, al costat de la paret d'una fàbrica tèxtil.
Podem mostrar una imatge d'un camió de la fàbrica de productes químics de Pedro Álvarez, (Foto 4), la primera d'aquest ram a Sant Feliu de Llobregat, que data de 1907, i de la qual podem veure l'interior dels laboratoris amb el personal que treballa (Foto 5)
Imatge cedida per la família Remolà Estapé.
F oto 5.- Laboratori d'anàlisi de colorants de la fàbrica de productes químics de Pere Álvarez Gonzalbo, situada a la riera de la Salut.
Apareix a la fotografia Teresa Alcaraz.
Imatge cedida per la Josep Maria Mirabet Alcaraz.
De finals dels segle XIX i principis del XX són característiques les fotos col·lectives de grups d'obreres i d'obrers amb els seus patrons.
L'anàlisi d'aquestes imatges ens permeten observar diversos aspectes com la indumentària de treball, la presència femenina i també la de la infància.
En elles veiem la disposició jeràrquica, on cadascú està situat en el seu lloc, i en el centre hi està situat l'empresari.
En elles impera l'ordre i l'equilibri, i podem entreveure l'expressió poc il·lusionada de la majoria de les persones que apareixen a la fotografia, amb les mirades que convergeixen a la càmera fotogràfica.
Foto 6.- Grup de treballadors de la fàbrica tèxtil Francisco y Ángel Vila -Can Güell- Anys 1910-1915.
Imatge cedida per Antònia Company Olivella.
Foto 7.- Grup de treballadors de la fàbrica tèxtil Bertrand.
Foto 8.- Grup de treballadors del segle XIX de la fàbrica tèxtil Solà-Sert.
Imatge cedida per Jaume Pagès Grau.
Hi ha també els grups de direcció tècnica i administrativa d'alguna industria, on la disposició de les persones indican aquesta diferenciació jeràrquica.
Apareixen asseguts i relaxats els de més rang, amb vestimenta més distingida.
A peu dret, darrera, hi ha els quadres d'inferior categoria (Foto 9)
Foto 9.- Direcció tècnica i administrativa de la fàbrica tèxtil de can Bertrand.
Imatge cedida per Montserrat Morral.
Els exteriors d'edificis industrials són presents a les imatges, on podem veure les naus industrials, de dimensions generoses, amb la filera de finestres i les destacades xemeneies.
Junt amb això, ens ajuden a coneèixer les transformacions del paisatge, donat que el lloc que ocupaven, a l'actualitat s'ha convertit la gran majoria en zones urbanitzades residenials.
Foto 10.- Edifici de la fàbrica tèxtil de Solà-Sert.
Foto 11.- Visió general del conjunt d'edificis de la fàbrica tèxtil de Hijos de Gabriel Vila, emplaçada a la confluència de la riera de la Salut amb el carrer de Santa Creu i l'actual plaça de les Roses, davant del cementiri.
S'bserven al voltant camps de conreu, vinyes i horts.
Un tema singular son els espais interiors dels edificis fabrils, que no sovintegen, a excepció del reportatge de la industria santfeliuenca, entre d'altres, realitzat l'any 1935 pel fotògraf Agustí Salvador.
Va ser un encàrrec per a l'Exposició de Pobles de Catalunya que va tenir lloc al Palau Nacional de Montjuïc.
Podem descobrir les dependències internes de diversos tallers metal·lúrgics, les fàbriques tèxtils i d'altres, amb la seva maquinària, on són característics els embarrats.
Distingim també en algunes d'elles al personal que treballa en el seu lloc de treball, en especial les relatives a foneries, on impacta la flama de la fosa de metalls.
Foto 12.- Visió de l'interior del taller mecànic dels germans Gaspà, dedicat a reparacions mecàniques diverses, a la construcció de mascles i fileres per a metalls i pintat.
S'observa al centre un torn mecànic amb la politja d'un embarrat, a la dreta eines penjades, més enllà, un operari que treballa i al fons una forja de ferro.
Foto 13.- Grup d'obres que fan i observen una fosa de metalls a la secció de foneria de metalls de Rafel Carnicé situada al carrer de Joan Maragall.
S'observa una gran flama al bell mig de la imatge i al voltant un grup d'obrers metal·lúrgics alguns del quals sostenen unes barres, d'altres que venten i d'altres que observen.
Tots ells van coberts amb gorres.
Les fotografies procedeixen de diversos fons, com la Col·lecció Ciutadana d'Imatges Reproduïdes de Sant Feliu de Llobregat, integrada en els fons de complement de l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat, que provenen de particulars i han permès de digitalitzar les imatges per completar les diverses temàtiques que mancaven.
També la Col·lecció de l'Abans, un conjunt d'imatges captades amb motiu de la publicació del col·leccionable abans, i que foren cedides a l'arxiu.
El fons de l'Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat, que conté una important visió de la indústria santfeliuenca de l'any 1935, per la raó que s'ha esmentat en el text anteriorment.
Al segle XIX, amb la industrialització es van crear nous grups socials, els industrials, propietaris dels medis de producció, i la classe obrera o proletariat, que va aportar la seva força de treball a canvi d'un salari.
Una part important de la població pagesa es va desplaçar cap a les fàbriques i va proporcionar la força necessària per moure les màquines o manipular els objectes que es fabricaven (vegeu les migracions a partir dels padrons d'habitants d'aquesta època).
El treball a la fàbrica era en condicions molt dures de 14 a 16 hores diàries i només es cobrava el jornal els dies que es treballava.
L'Arxiu Comarcal conserva documentació sobre l'evolució de les condicions socials dels treballadors i treballadores i sobre la conflictivitat obrera.
La documentació de l'Arxiu de caràcter social, comença a partir de 1900, amb la primera legislació sobre aquesta matèria.
Aleshores es va legislar sobre els accidents laborals i el treball de les dones i els nens.
L'Estat va crear l'Institut de Reformes Socials (1903-1924) que tenia un seguit d'atribucions concretes (doc. 1).
L'objectiu era que fos un punt de trobada neutral entre representants de la patronal i de la classe obrera.
A la pràctica era un mitjà per garantir que les lleis tutelars es complissin i per a frenar la conflictivitat del proletariat a través d'una legislació laboral que aturés les reivindicacions obreres.
Al redós de les primeres disposicions legals de contingut social, van néixer, el 1900, les Juntes Locals i Provincials de Reformes Socials, que van seguir criteris d'actuació conjunta a partir de 1904.
Aquestes juntes tenien com a objectiu inspeccionar els centres de treball, procurar la creació de jurats mixtes de patrons i obrers, atendre les reclamacions que uns i altres els elevessin per a la seva deliberació i vetllar pel compliment de la Llei.
Les presidien els alcaldes i els governadors civils.
A Sant Feliu de Llobregat es va crear una d'aquestes juntes.
L'integrava l'alcalde, el rector, el metge titular i a més a més els vocals patrons i obrers, que podien ser més de sis per cadascuna de les parts representades, tot i que l'habitual era que en fossin quatre (doc. 2).
Supervisaven el compliment dels reglaments de treball de les empreses (doc. 3) de les festes (doc. 4) i feien de mediadores en els conflictes laborals (doc. 5).
L'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat també conserva la documentació del Tribunal Industrial del partit judicial de Sant Feliu de Llobregat del període de 1924-1938.
Aquests tribunals van ser els antecedents de les magistratures de treball.
Els composaven 15 jurats patrons i 15 jurats obrers dels municipis del partit judicial.
Tenien competències sobre les reclamacions judicials de caràcter civil entre patrons i obrers, les rescissions de contractes d'arrendaments de serveis, de contractes de treball o d'aprenentatge i els litigis per a l'aplicació de la Llei d'accidents de treball.
L'alcalde, com a president de la Junta de Local de Reformes Socials, s'encarregava de la formació de les llistes electorals que constituïen el cens que servia per a l'elecció dels jurats patrons i jurats obrers.
Com a exemple us mostrem un litigi per un accident laboral d'un treballador de l'empresa de la Sànson, quan la fàbrica encara es trobava al municipi veí de Sant Just Desvern (doc. 6).
L'any 1931, per mitjà de la Llei de 27 de novembre, es creen els jurats mixtos -d'obrers i patrons-, que van assumir una part de les funcions d'arbitratge i conciliació que tenien els tribunals industrials.
Alhora que l'Estat prenia consciencia de la importància de legislar per evitar la conflictivitat social, els empresaris vetllaven de forma paternalista pels seus treballadors amb l'objectiu de desactivar les reivindicacions laborals.
Això ho van fer a través de la prestació de serveis, com el servei de guarderia per als nens i les nenes de les dones treballadores de can Bertrand, a càrrec de les monges carmelites; o la construcció d'habitatge obrer, com els pisos Bertrand de 1923, dissenyat per Gabriel Borrell, arquitecte municipal de Sant Feliu de Llobregat, que anys abans, havia teoritzat sobre com hauria de ser l'habitatge obrer (doc. 7).
L'Arxiu també custodia el fons de la Cooperativa de la Colònia Güell, una iniciativa dels treballadors que va comptar amb l'ajut d'Eusebi Güell.
Era una societat on els habitants de la colònia compraven els queviures a un preu més baix que a altres establiments.
Estava dirigida per una junta que s'encarregava de comprar i vendre els productes, repartint els beneficis entre tots els socis a final d'any. (doc. 13)
A l'empara de la industrialització van néixer noves formes de sociabilitat, de cultura i de lleure.
A finals del segle XIX es van crear les tres grans entitats recreatives de Sant Feliu de Llobregat: el Casino Santfeliuenc, l'«Ateneo Libre del Llobregat» i La Unió Coral, les dues últimes de clara significació obrera i la primera amb fabricants entre els socis fundadors (doc. 8).
L'Ateneu, fins i tot, va crear unes escoles per formar a la classe obrera, amb classes nocturnes, des de l'any 1883, per als nois que treballaven, i diürnes, a partir de 1893, només per a nens (doc. 9).
L'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat conserva els fons de les tres entitats amb sèries completes d'actes des dels seus inicis.
Durant el període de la Guerra Civil es van col·lectivitzar les fàbriques i els tallers.
A partir de l'alçament, molts empresaris van marxar del país i aleshores es va posar en pràctica un nou règim productiu.
Les assemblees de treballadors de les fàbriques van nomenar comitès obrers que es van encarregar de fiscalitzar la gestió de les empreses.
L'Arxiu conserva documentació que hi fa referència.
Es tracta d'escrits del Comitè Local de Milícies Antifeixistes del fons de l'Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat. (doc. 10 i doc. 11).
En els casos d'abandó dels antics titulars, la gestió de l'empresa la van assumir els propis comitès.
Un exemple és la col·lectivització de la fàbrica «Aluminio Hispano Suiza», de la qual es conserva l'expedient, l'únic document d'aquest fons empresarial que ha pogut ingressar a l'Arxiu (doc. 12).
Circular del Instituto de Reformas Sociales adreçades als presidents de les Juntes Locals de Reformes Socials.
Ofici del Ministeri de Treball i Previsió referit al pacte i l'horari per recuperar les hores festives de l'empresa Oena Bolsas de Papel adreçat a l'alcalde de Sant Feliu de Llobregat.
Ofici de l'Alcalde de Sant Feliu de Llobregat adreçat al Governador Civil on comunica el nombre de treballadors i de fàbriques que són en vaga.
4 de juliol de 1913 Fons Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat.
Expedient de la vaga dels treballadors de 1913.
Reclamació d'indemnització a l'empresa Sànson per accident de treball de Francisco Aymerich Serra.
Fons Tribunal Industrial del Partit Judicial de Sant Feliu de Llobregat.
Llicència d'obres dels pisos Bertrand.
Al final, entre els socis fundadors, hi ha Juan i Jose Bertrand, els fills de l'amo, Manuel Bertrand i Cortalé.
Acta de creació i organització de les escoles nocturnes de l'«Ateneo Libre del Llobregat».
Atribucions dels comitès de fàbriques i tallers.
Elecció dels membres dels comitès de la indústria metal·lúrgica i de la indústria tèxtil.
Expedient de col·lectivització de l'empresa «Aluminio Hispano Suiza».
Factura del proveïment d'esperdenyes per la cooperativa de la Colonia Güell de l'any 1922.
ACBL fons de la Cooperativa de consum Colònia Güell.
ANTOLIN, Pilar, FERRERAS, Enric i G. LARIOS, Agustí, Els Inicis de l'associacionisme contemporani a Sant Feliu de Llobregat: 1850-1914.
Sant Feliu de Llobregat: Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat; Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1997.
LUQUE FERNÁNDEZ, Rafael, «Les juntes de reformes socials i l'intervencionisme de l'Estat en el món del treball de Catalunya» Tesis doctoral presentada a la UAB, 2011.
SANTACANA, Carles, Les col·lectivitzacions al Baix Llobregat (1936-1939).
Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserra: Centre d'Estudis Comarcals del Baix Llobregat, 1989.
TARDÀ, Joan, Republicans i catalanistes al Baix Llobregat a principi del segle XX: modernització dels comportaments polítics i socials (1900-1923).
Sant Feliu de Llobregat: Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat; Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1991.
Interior de la fàbrica tèxtil de Gabriel Vila Coll a la sala d'ordidors.
Interior de la fàbrica tèxtil de Gabriel Vila Coll, a la sala d'ordidors.
La dona de l'esquerra té a la mà la faixa (unió de tots els fils).
Aquests fils passen al corró que està darrera, fet de llistons (S'anomena bóta).
Totes les faixes passen de la bóta al plegador.
L'home del mig manipula el rellotge que controlarà les voltes que dóna la bóta.
Fotògraf: Agustí Salvador.Signatura ACBL-50-01-T2-101
Full imprès de propaganda de la celebració d'un míting amb motiu de les vagues de 1913.
Pisos Bertrand, projectats per Gabriel Borrell, arquitecte municipal.
La documentació que es custodia a l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat permet d'estudiar l'evolució tecnològica a la indústria santfeliuenca.
El fons de l'Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat, amb les sèries documentals dels expedients de legalització de maquinària, les actes d'inspeccions industrials, la contribució o matrícula industrial i els expedients d'activitats classificades ens mostren la maquinària necessària que intervé en els processos de fabricació industrial.
Cal tenir en compta la finalitat perquè s'elabora aquesta documentació, que per una banda és fiscal, a fi de determinar el tribut que s'ha d'abonar a l'Ajuntament per part de les empreses, en funció de la potència dels motors que s'hi instal·len.
Per l'altra, determinar que l'activitat no produeixi molèsties ni perills a la resta de la població.
Hem de pensar que si bé les indústries de gran envergadura com les grans fàbriques tèxtils acostumen a situar-se als afores de la població, hi haurà molta quantitat de tallers metal·lúrgics i foneries que s'ubicaran en annexes, patis o dependències de les pròpies cases particulars del nucli urbà, que també serveixen d'habitatges.
Aquest fet farà que hi hagi instruccions precises pel que fa a la instal·lació de determinats elements motrius.
De bon principi, la font d'energia que generarà el moviment de la maquinària de les fàbriques determinarà el tipus d'enginy principal a instal·lar.
Així, seran les màquines de vapor estàtiques amb les corresponents calderes, aquelles alimentades amb carbó, les que seran habituals a les fàbriques tèxtils de can Bertrand, cal Corrons o Solà-Sert i a can Güell.
A finals del segle XIX, l'any 1898, arriba l'enllumenat elèctric públic a la població, fet que provoca la progressiva adaptació de la industria a la nova font d'energia.
En podem veure exemples, com el (Doc.
01) de l'any 1873, de la planificació de les calderes de vapor, sol·licitada per Manuel Bertrand per a la seva industria tèxtil.
Es tracta d'un fragment de l'expedient de legalització de maquinària.
A la (Foto 1) podem observar el recinte on estava ubicada la màquina de vapor de can Bertrand, a peu de l'alta xemeneia que extreia el fum amb les substàncies volàtils del carbó consumit per a l'escalfament de d'aigua.
Calia que les màquines i calderes estiguessin situades en llocs aïllats de la resta de les instal·lacions, sobretot pel risc d'explosió.
02) veiem la planta i l'alçat de la xemeneia de la màquina de vapor de la fàbrica tèxtil de Solà-Sert, ubicada a la riera de Pahissa.
03) es veu la llegenda i l'alçat de les sales de calderes i de màquines.
Detalls constructius de l'alçat de dependències d'assecadors, de blanqueig i d'il·luminació natural de la mateixa industria, com també de la seva distribució en planta els podem veure en el (Doc.
Els generadors de vapor també són sol·licitats per la indústria La Nueva Industrial Textil, que no ens consta s'arribés a construir (Doc.
05).Corresponen tots aquests documents a fragments de l'expedient de legalització de maquinària.
De la fàbrica de can Güell, podem conèixer la màquina de vapor que subministrava el moviment a tota la fàbrica, amb el seu maquinista Llorenç Pagès (Foto 2).
Anys més tard, ja amb l'energia elèctrica, l'any 1913, la mateixa empresa, amb el nom social de Francisco y Gabriel Vila, demana la legalització d'aquest tipus d'instal·lació, amb els plànols d'ubicació (Doc.
Els típics embarrats que donaven el moviment d'un sol motor a tot el conjunt de maquinària com els ordidors i els telers es poden observar en aquestes fotografies de l'any 1935 d'interiors de fàbriques tèxtils.
(Fotos 3), i de tallers metal·lúrgics, com aquesta empresa de J. Estapé (Foto 4).
La indústria metal·lúrgica prospera i s'especialitza sobretot en la fabricació d'aixetes tant domèstiques com industrials.
Sovintejaven les peticions de legalització de motors elèctrics en aquest sector, i podem observar-ne exemples diversos, amb l'especificació de torns, polidores, llauneria, etc, com aquesta de la fàbrica de lampisteria i foneria de metalls de Francisco Ribas Florensa, de 1913.
07) i aquesta sol·licitud de Joaquim Badet (Doc.
Les declaracions de motors elèctrics que disposen les indústries també permet de conèixer els fabricants dels motors i la potència, dada que interessa a l'administració per aplicar l'impost corresponent.
En aquest exemple de 1925 del taller metal·lúrgic d'Òscar Fanés situat a la carretera de Laureà Miró, llegim que disposa de 3 motors (Doc.
És de remarcar el text que apareix al final de l'imprès on indica que les declaracions falses poden ser objecte de responsabilitat i la negativa a omplir la declaració comportarà una inspecció del centre de treball.
També exposem un document del fons Bertrand CA que demostra l'adquisició de maquinaria a l'estranger, en concret de calderes de vapor multitubulars de la firma francesa Chalaux, de finals del segle XIX (Doc.
Els fulls d'inspecció contenien una columna d'aparells legalitzats i una altra de no legalitzats tal com es veu en els exemples del (Doc.
11) dels anys 1927 i 1929 de la foneria de ferro de Pere Fisas, la fàbrica de productes químics de Pedro Àlvarez i el taller metal·lúrgic de Llorenç Bosch.
El terme cubilot que apareix en una de les inspeccions correspon a un forn cilíndric de xapa de ferro revestida interiorment de maons refractaris, destinat a la refosa del ferro colat.
12) de 1921 que mostra un dibuix en secció d'un cubilot, per a la legalització d'aquest aparell sol·licitada per a una foneria d'Antoni Torres Suñol a la carretera de Laureà Miró, 162.
L'activitat de terrisseria, present a la ciutat, apareix en peticions de legalització de motors, com és aquest document presentat per Valentí Grané, amb el plànol de les instal·lacions, i el lloc que ha d'ocupar aquest motor per moure dos forns de fang, a la carretera de Laureà Miró.
Per últim, els anys de la postguerra, amb les restriccions elèctriques, van impulsar les peticions per instal·lar màquines de vapor o motors de gasolina, com és el cas que il·lustra el (Doc.
En concret demanen el permís per instal·lar una màquina de vapor i un alternador per compensar la falta d'electricitat.
La (Foto 5) ens mostra el motor de gasolina que van instal·lar a la fàbrica tèxtil de Pere Roma, cal Pelesquenes, la dècada de 1940 per les mateixes raons esmentades.
01 Fragment de la sol·licitud de Manuel Bertrand per a la instal·lació d'uns generadors de vapor per a la seva industria tèxtil.
02 Planta i alçat de la xemeneia de la màquina de vapor de la fàbrica tèxtil de Solà-Sert.
03 Llegenda i alçat de la sala de calderes i de màquines de la fàbrica tèxtil de Solà-Sert.
04 Alçat de les dependències dels assecadors, de blanqueig i el detall de l'il·luminació natural de les naus de la fàbrica tèxtil de Solà-Sert.
05 Fragment de l'expedient de sol·licitud de generadors de vapor per part de Juan Formosa per a La Nueva Industrial Textil, a la riera de la Salut.
06 Fragment de l'expedient de sol·licitud de legalització dels motor elèctrics de la fàbrica tèxtil de Francisco y Ángel Vila, a la riera de la Salut.
07 Fragment de l'expedient de sol·licitud de legalització del motor elèctric de la fàbrica de lampisteria i foneria de metalls de Francisco Ribas, a la carretera de Laureà Miró.
Doc.08 Fragment de l'expedient de sol·licitud d'instal·lació d'un motor elèctric del taller metal·lúrgic de Joaquim Badet, al carrer d'Àngel Guimerà.
09 Declaració dels motors elèctrics que hi ha al taller metal·lúrgic d'Óscar Fanés, a la carretera de Laureà Miró.
Correspondència amb els proveïdors.
11 Actes d'inspeccions de les instal·lacions industrials de la foneria de ferro de Pere Fisas, la fàbrica de productes químics de Pedro Álvarez i el taller metal·lúrgic de Llorenç Bosch.
12 Fragment de l'expedient de sol·licitud d'instal·lació d'un motor elèctric de la foneria de ferro d'Antoni Torres Suñol, a la carretera de Laureà Miró, 162, on apareix l'alçat d'un cubilot mecànic.
13 Fragment de l'expedient de sol·licitud d'instal·lació d'un motor elèctric per a la terrisseria de Valentí Grané, a la carretera de Laureà Miró, 5.
14 Fragment de l'expedient de sol·licitud d'instal·lació d'una màquina de vapor per a la industria tèxtil de La Industrial Sedera, al recinte Bertrand.
Recinte on estava ubicada la màquina de vapor de la fàbrica tèxtil Bertrand, a peu de la xemeneia.
Màquina de vapor de la fàbrica tèxtil de can Güell.
Interior d'una fàbrica tèxtil, amb els embarrats i els ordidors.
Fons de l'Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat
Interior del taller metal·lúrgic Estapé, en el carrer de la Constitució.
Va ser instal•lat per les restriccions elèctriques de la postguerra.
Col•lecció Ciutadana d'Imatges reproduïdes de Sant Feliu de Llobregat.
Imatge cedida per Anna Codina Coca.
A partir dels fons empresarials podem conèixer el funcionament intern de les indústries perquè és una documentació que reflecteixen tots els aspectes de la gestió de l'empresa.
Entre les tipologies documentals, hi ha documentació sobre la constitució de la societat, els òrgans de govern, la direcció general de l'empresa, la gestió del patrimoni, els afers jurídics, la gestió dels recursos econòmics, el proveïment, la producció, la gestió comercial i la gestió dels recursos humans, entre altres aspectes.
L'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat conserva dos fons referits a la industria de Sant Feliu de Llobregat, un és Bertrand C.A. i l'altre, la Foneria i Taller Metal·lúrgic de Miquel Estapé.
Ambdós pertanyen a sectors emblemàtics de la ciutat, el tèxtil i la fabricació d'aixetes.
La fàbrica Bertrand és una de les fàbriques pioneres del sector tèxtil del Baix Llobregat.
Aquest industrial va néixer a La Roca de l'Albera (Vallespir), l'any 1807, i va morir a Sant Feliu de Llobregat el 20 de març de 1884, amb 77 anys.
Manuel Bertrand era francès de nacionalitat i el menor d'una família amb set fills (doc. 1).
Al principi es va dedicar al comerç, primer com a depenent, i més tard, com a director de diverses cases comercials, fins a establir-se pel seu compte.
El seus contactes comercials el van portar a instal·lar-se a Catalunya.
L'any 1846, va vendre els seus negocis comercials i va llogar als comtes de Sobradiel el Palau Reial de Molins de Rei, on va iniciar l'activitat industrial a partir d'establir una petita fàbrica de mocadors i estampats a mà (doc. 2 i 3).
L'any 1858, dotze anys desprès d'iniciar la seva activitat industrial, va entrar com a soci a Olivet, Pujol i Companyia, una societat fundada un any abans.
El fabricant va comprar la participació d'en Pujol pel preu de 40.000 pessetes.
La nova societat Olivet, Bertrand i Companyia tenia com a objectiu elaborar panes i demés articles, i per això va llogar la fàbrica de Narcís Menard, a Rubí, que havia estat la primera fàbrica d'aquest municipi.
Aquell mateix any va iniciar la compra de diverses finques a Sant Feliu de Llobregat destinades a residència i fàbrica (doc. 4).
L'any 1860 va començar el procés de fabricació a Sant Feliu amb una taula d'estampació, 2 màquines de pintar de cilindre i 1 planta d' ebullició.
L'any 1871 inicià l'activitat de la filatura i del teixit.
El 1873 va instal·lar la primera màquina de vapor a la fàbrica de Sant Feliu de Llobregat.
El 1884 va fer una nova ampliació de la fàbrica.
Llavors hi havia les seccions de filatura, teixit, fàbrica de panes, tints, blanqueig, estampació i acabats.
L'any 1872 es va acabar de construir la fàbrica Vapor Vell de Rubí.
A la mort de Manuel Bertrand i Cortalé, els seus fills petits, Joan i Josep, van continuar amb la gestió de les fàbriques i del patrimoni, mentre que el primogènit, Manuel Bertrand i Salsas (1848 o 1849), va anar a treballar a l'empresa del seu sogre, Eusebi Serra Clarós.
Aquestes aliances van donar lloc a l'empresa Bertrand i Serra, una de les més importants de Catalunya, amb fàbriques a Manresa, Sant Fruitós de Bages i Barcelona.
El continuador de la nissaga va ser Eusebi Bertrand i Serra (1877-1945), un dels grans industrials del moment, propietari també de la Colònia Güell, a Santa Coloma de Cervelló.
Entre 1884 i1889, l'empresa de la branca originària es va anomenar Vídua de Manuel Bertrand.
Durant aquests anys, es va compensar econòmicament l'hereu i es va distribuir el patrimoni entre la segona generació dels Bertrand.
Mes tard, entre 1889 i 1910, la societat va rebre el nom de J.J. Bertrand, fins a la dissolució de la societat per la separació dels dos germans Joan i Josep.
Joan Bertrand es va quedar al capdavant de l'empresa que després va rebre altres noms: Bertrand Comercial Anònima (1923-1953), Bertrand C.A. (1953-1992) i Bertrand SA, des de 1992 fins a l'actualitat.
Els Bertrand estaven especialitzats en teixits de cotó i panes.
La seva factoria de Sant Feliu va ser la més important del municipi (doc. 5).
L'empresa va donar feina a molts treballadors i treballadores.
En alguns moments, al menys un membre de cada tres famílies sanfeliuenques treballava a can Bertrand.
Per exemple el 1897, quan Sant Feliu tenia 3309 habitants, hi treballaven 539 persones - 307 dones i 232 homes.
Les fàbriques van tenir un punt de màxim esplendor durant el període de la Primera Guerra Mundial, gràcies a la neutralitat espanyola que va afavorir les exportacions a l'estranger (doc. 6).
Durant la Guerra Civil els propietaris van marxar de Catalunya i l'empresa es va col·lectivitzar (doc. 7 i doc. 8).
Després la postguerra van afectar l'empresa que no va assolir els nivells de producció anterior.
L'any 1961 va tancar la fàbrica de Sant Feliu, més tard, les de Rubí, molt afectades per les riuades de 1962.
Les naus industrials de Sant Feliu van donar estatge, fins fa poc, a altres activitats del sector secundari.
El fons conté documentació sobre costos salarials (doc. 9), sobre comptabilitat (doc.10) tecnologia (doc. 11), consums de fonts d'energia (doc. 12), acció social en el municipi de Sant Feliu de Llobregat, com la construcció de les casetes dels carrers de Santa Maria i Sant Antoni (doc. 13), entre altres exemples.
Pel que fa al fons de la Foneria i Taller Metal·lúrgic de Miquel Estapé, sabem que Joan Estapé Ribas (1876-1948) va fundar l'empresa de foneria i manufactura de metalls l'any 1907.
L'any 1908 apareix per primera vegada a la contribució industrial com a fonedor de metalls de grisol.
El 1909 contribueix com a taller de construcció de maquinària, amb un motor de 3 cavalls.
L'empresa de la família Estapé ha estat des dels seus inicis dedicada a les transformacions metal·lúrgiques a través de l'especialització de fabricació d'aixetes.
Aquesta indústria és una de les pioneres d'un dels sectors industrials més característics de Sant Feliu de Llobregat.
Joan Estapé Ribas va treballar a l'empresa del seu sogre Francesc Ribas Florensa (1852-?), de cal Courer, com a viatjant.
Posteriorment es va instal·lar pel seu compte i va llogar un local a la carretera de Laureà Miró núm. 138.
Segons testimonis orals va començar amb 15 treballadors, perquè va aprofitar la cartera de clients que tenia de quan era comercial.
L'any 1934 va traslladar la indústria a la Urbanització Mestres, núm. 7, actual carrer Constitució, tot i que durant un temps va conservar el local de la carretera Laureà Miró com a despatxos.
Durant la Guerra Civil l'empresa va dependre del Comitè de Control Obrer, integrat per la CNT i la UGT, i va passar a fer armament per a l'exèrcit, bàsicament espoletes.
Acabada la Guerra, va tornar a fer aixetes.
L'any 1945 el propietari va inscriure l'empresa en el registre del cens industrial, com a taller de foneria de metalls i d'aixetes.
El major nombre de treballadors ha estat durant la dècada dels anys quaranta - 40 persones l'any 1945.
Posteriorment va anar disminuint amb: 27 el 1959, 21 el 1968, 13 el 1975 i 5 empleats l'any 1978.
A principi de la dècada dels noranta tenia tres treballadors.
El 1960 es va fer una important ampliació del capital de la indústria, a partir de l'adquisició de nova maquinària, llavors el capital total era de 875.000 ptes i l'ampliació de 122.000 ptes.
Entre els anys cinquanta i seixanta l'empresa va disposar de diferents comercials que treballaven arreu de Catalunya, Mallorca i Saragossa.
Fins l'any 1975 van conservar la foneria, després van tenir només el taller.
Durant els anys setanta l'empresa va obrir un expedient de crisi i va reduir la jornada de treball.
El 31 de gener de 1978 van sol·licitar iniciar un expedient de regulació d'ocupació de tres dels seus obrers.
L'1 de setembre de 1978la Delegació Provincialde Treball els hi va concedir la reducció del 50% de la jornada laboral per 6 mesos, reducció que es va prolongar posteriorment.
L'any 1992 la indústria es va traslladar a l'Agrupació Massor.
L'any 1975 Miquel Estapé Rius es va inscriure al registre industrial com a autònom dins l'epígraf de «griferia en general».
Tot i que la foneria i el taller daten del 1907-1908, la documentació s'inicia l'any 1921.
Malgrat això, les sèries no són continuades fins a després de la Guerra Civil.
Vegeu una petita mostra de documents d'abans i durant la Guerra Civil (docs. 14 al 16).
CAMPILLO, Sònia, Sant Feliu de Llobregat [Inèdit].
VALLS, Maria, «Llibre de matrícula d'obres de la "Fábricade Pintados" de Manuel Bertrand i Cortalé a Molins de Rei de 1858», Materials del Baix Llobregat, 2011, núm. p.
1.- Treballadores de la fàbrica J. J. Bertrand.
Va ser el creador de la foneria de Ca l'Estapé.
4.- Gravat del catàleg d'aixetes de la fàbrica de Joan Estapé, després de Miquel Estapé [aprox.
5.- Façana de la foneria de metalls de Miquel Estapé.
A la planta superior hi havia l'habitatge, era al carrer de la Constitució.
Fotògraf: Antoni Mañosa Basas Donació Miquel Estapé Rius.