La seva obra va ser indispensable per a la modernització de llengua catalana i la divulgació dels costums i tradicions catalans.
Va ser corresponsal a Madrid durant la República i col·laborador habitual de la revista Destino durant 36 anys.
Va deixar publicats 38 volums de l' Obra Completa.
Avui en dia és un dels artistes més llegits en català.
Col·lecció Josep Vergés (1980).
Poeta, dramaturg i novel·lista.
Llicenciat en Dret, volia dedicar-se a l'ensenyament però finalment va treballar com a ajudant a la notaria del seu pare.
Va ser un dels quatre membres fundadors de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
Destaquen tres de les seves obres El cementiri de Sinera, dedicat al poble dels seus pares -Arenys de Mar-, Primera història d'Esther i La pell de brau.
Es recorda especialment els seus anagrames, com Sinera per Arenys i Lavínia per Barcelona.
Va mantenir contacte amb grans professors com Grammont i Ramón Menéndez Pidal.
El 1950 va ser nomenat membre adjunt de l'Institut d'Estudis Catalans, càrrec que va ocupar dos anys més tard, quan va tornar a Catalunya després de l'exili.
És autor del Diccionari etimològic i complementari de la Llengua Catalana i de l' Onomasticon Cataloniae.
Va rebre el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes (1984) i el Premi Nacional de les Lletres Espanyoles (1989).
Músic i compositor conegut per les seves composicions per a piano.
Va desenvolupar un estil propi de composició, que ell va anomenar recomençant, contingut e intimista, senzill i refinat.
D'entre les seves obres destaca Música callada, estrenada l'any 1980 o Impresiones íntimas.
Va formar part, juntament amb Josep Viladomat o Apel·les Fenosa, del grup Els evolucionistes, el qual va voler donar rèplica al noucentisme català.
Va realitzar diversos monuments per algunes ciutats catalanes, el Palau de la Música Catalana i el Monestir de Montserrat.
Se'l considera un dels escultors més destacats del seu temps.
Influït pel noucentisme i interessat des de jove pels corrents més avantguardistes, va arribar a fer-se càrrec de la secció d'art del diari La Publicitat.
La Guerra Civil el va fer retornar al negoci familiar, el qual va compaginar durant molts anys amb la seva creació poètica.
Va ser proposat pel Parlament de Catalunya com a Premi Nobel de Literatura.
De la seva obra, de línies pures i exempta d'ornaments, destaca la influencia de Le Corbusier, amb qui va col·laborar, i el racionalisme.
Va fundar el GATPAC, que volia difondre els valors de l'arquitectura moderna.
Represaliat després de la Guerra Civil, va haver de desenvolupar bona part de la seva obra als Estats Units.
Màxim exponent del surrealisme i considerat un geni de la pintura.
Va ser amic de Lorca i Buñuel, amb qui va filmar Un chien andalou.
Conegut de Picasso, Man Ray i Breton, el seu estil, extravagant i oníric, va influir en bona part del món artístic i intel·lectual de l'època, tant d'Europa com dels Estats Units, on va residir-hi una bona temporada.
Destaca per les seves interpretacions de bel canto, pel seu repertori vocal i per la seva perfecció tècnica, fet pel qual és considerada una de les primeres veus de l'òpera.
El seu repertori és amplíssim i supera el centenar d'obres.
Va cantar a l'Estadi Olímpic de Barcelona amb motiu de la inauguració dels Jocs Olímpics.
Llegenda de la lírica del segle XX amb actuacions antològiques tant al Gran Teatre del Liceu com al Metropolitan de Nova York, on va actuar durant més d'una dècada.
Entre els seus papers d'òpera més coneguts, destaquen Donna Anna, Rosina, Manon, Desdemona, Violetta, i Mélisande.
Foto: Fundació Victòria dels Àngels.
Va iniciar la seva carrera dins el grup Els evolucionistes, que dissentien de la corrent oficial del noucentisme.
A París, i de la mà de Picasso, coneix les avantguardes i participa a exposicions.
Després de la guerra civil, s'instal·la definitivament a París.
L'any 1981, L'UNESCO li encarregà el guardó del premi Educació per la Pau.
(Sueca, València, 1922 - 1992) Escritor.
Figura clau del nacionalisme valencià contemporani.
La seva obra més influent va ser Nosaltres, els valencians.
La seva obra tracta majoritàriament de temes relacionats amb el País Valencià.
El 1975 va rebre el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes i va ser membre de l'Institut d'Estudis Catalans, de la Institució Valenciana d'Estudis i Investigacions, a més de ser president de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana (1987-1991).
A títol pòstum, el 1992 la Generalitat Valenciana li va concedir l'Alta Distinció al Mèrit Cultural.
Va difondre la llengua i cultura catalanes, especialment a Mallorca.
De les seves obres, destaquen els seus treballs científics de lingüística catalana i de folklore balear, com el Diccionari català-valencià-balear que va coordinar amb Mossèn Antoni Maria Alcover i Sureda, i el Bolletí del Diccionari de la Llengua Catalana.
Fill d'advocat i polítics, ha estat immers en un ambient liberal des de la seva infantesa.
Va ser un dels fundadors del moviment Dau al Set, relacionat amb el surrealisme i el dadaïsme.
Ha exposat als principals museus d'art de tot el món i ha estat nomenat doctor honoris causa de diverses universitats.
El 1990 va rebre el Premi Príncep d'Astúries de les Arts.
Va debutar am orquesta quan encara era una nena amb concerts a Barcelona i Madrid i al 1954 va debutar als Estats Units, on va començar el reconeixent internacional a la seva impecable tècnica al piano.
Ha rebut el Premi Príncep d'Astúries de les Arts (1994), el Premi UNESCO (1995), dos premis Ondas (1992 i 2000) i quatre Grammy, a més de la Medalla Isaac Albéniz.
Destaca especialment la seva interpretació de les obres d'Albéniz i Granados.
Va actuar en públic als 11 anys al Liceu i va debutar el 1970 a les òperes Nabucco i Norma al Liceu, on va conèixer Montserrat Caballé.
Amb 28 anys ja havia cantat 24 òperes diferents.
Se li va diagnosticar una leucèmia el 1987, de la qual es va recuperar i un any després va crear la fundació que porta el seu nom.
Va participar en Els tres tenors, juntament amb Luciano Pavarotti i Plácido Domingo.
Va començar com a cartellista, especialment en el món del cinema.
Posteriorment, a París, va iniciar la carrera d'il·lustrador i decorador de teatre.
Amic de Picasso, va interessar-se també per l'escenografia del ballet i el teatre, fins arribar a estar nominat per a un premi Oscar pels decorats i el vestuari de la pel·lícula Hans Christian Andersen (1952).
De les seves obres, destaca la sèrie A don Pablo, dedicada a Picasso.
(Barcelona 1920 - 2010) Empresari i polític.
Sempre vinculat a l'esport, ja des de la regidoria d'Esports de l'Ajuntament de Barcelona als anys 50 i 60 fins a la seva ocupació fins al 2001, president del Comitè Olímpic Internacional.
Va donar una gran empenta al moviment olímpic i va impulsar el patrocini, especialment als Jocs Olímpics de Barcelona 92.
(Barcelona, 1909 - Sant Cugat del Vallès, 2003) Sacerdot i historiador.
Va estudiar Filosofia i Lletres i Dret a la Universitat de Barcelona, i Teologia amb els jesuïtes.
Ordenat sacerdot el 1940, va començar l'estudi de la història de la Corona d'Aragó i la cultura catalana, a més de la Companyia de Jesús.
Durant el franquisme, va mantenir contacte amb l'exili català i els polítics democristians catalans en la clandestinitat.
S'han publicat les seves Obres Completes en 13 volums.
Ha rebut el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes (1990) i la Creu de Sant Jordi (1982).
Artista polifacètic modernista, que va iniciar les restauracions de les tombes reials del Monestir de Poblet.
Va reunir una gran col·lecció d'art que el va portar a la creació del museu que porta el seu nom al 1946, que posteriorment va donar a l'Ajuntament de Barcelona.
Va rebre la Creu de Sant Jordi el 1982.
De les seves obres, destaca el relleu L'enterrament de Crist a l'església de Santa Maria del Mar de Barcelona.
L'any 1987 no es va lliurar cap Medalla d'or de la Generalitat.
Doctor en Farmàcia, va començar en el món acadèmic fins arribar a ser rector de la Universitat de Granada.
El 1972 va aconseguir la Càtedra de Bioquímica a la Universitat Autònoma de Madrid, càrrec que va ocupar fins al 2004.
El 1987 va ser nomenat Director General de la UNESCO, fins al 1999.
Des del 2000, presideix la Fundació per a una Cultura de Pau i des de 2005 és co-president del Grup d'Alt Nivell per a l'Aliança de Civilitzacions.
Secretari del Col·legi de Notaris, va impedir l'intent de crema de l'arxiu de protocols del Col·legi per part d'un grup d'anarquistes i impulsor de l'organització de l'Arxiu Històric de Protocols de Barcelona, el primer que es va ordenar a l'Estat.
Va intervenir com a notari en la successió de Francesc Cambó i en la titularitat de la muntanya de Montjuïc.
Amic de Picasso, Miró i Casals, va ser notari de tres generacions d'artistes catalans.
Va constituir el Fons Noguera dins de l'Institut d'Estudis Catalans i el 1976 va crear la Fundació Noguera.
Professor de la Universitat de Barcelona, Santiago de Compostela, Caracas i la Complutense de Madrid, va ser també l'impulsor de la creació de la Facultat d'Economia de la Universitat Autònoma de Barcelona.
Va col·laborar en el diari L'Opinió i després en la revista Economia i Finances.
Està considerat com l'inspirador del pla Nacional d'Estabilització Econòmica del 1959.
També ha rebut la Creu de Sant Jordi (1882) i la Medalla al Mèrit Científic de l'Ajuntament de Barcelona.
(Barcelona, 1904 - 1990) Historiador i polític.
Tot i la seva formació com a enginyer industrial, la major part de la seva trajectòria professional va estar centrada en la història, especialment l'època medieval.
La seva activitat va estar lligada a l'Institut d'Estudis Catalans.
Va ingressar a Unió Democràtica de Catalunya el 1932 fins arribar a la secretaria general i president del seu Consell Nacional.
Alhora, va ser president del Parlament de Catalunya del 1984 al 1988.
L'any 1989 no es va lliurar cap Medalla d'or de la Generalitat.