projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
L'aspartam és un edulcorant artificial baix en calories i intens, aproximadament 200 vegades més dolç que el sucre.
És una pols blanca, sense olor.
A Europa està autoritzat utilitzar-lo com a additiu alimentari en productes alimentaris com begudes, postres, dolços, lactis, xiclets, productes per reduir-ne el contingut energètic i control del pes i com a edulcorant.
Els consumidors poden identificar aquells aliments que contenen aspartam mirant les llistes d'ingredients de l'etiquetatge de productes.
Com tots els additius alimentaris, a l'aspartam se li ha assignat un "número E" després de l'autorització.
La seva presència en els aliments es pot indicar amb el seu nom (és a dir, "aspartam") o pel seu número E 951.
A la Unió Europea, l'ús de l'aspartam es va autoritzar per primera vegada en diversos estats membres durant els anys vuitanta, i la legislació europea que va harmonitzar-ne l'ús alimentari fou introduïda el 1994, després de rigoroses avaluacions sobre la seguretat (1984, 1987, 1989) dutes a terme pel Comitè Científic de l'Alimentació (SCF, en la sigla anglesa-antic comitè científic de la Unió Europea abans que es creés l'EFSA el 2002).
La SCF va establir el 1984 un Ingesta diària admissible (IDA) d'aspartam de 40 mg/kg de pes corporal.
Una revisió posterior de totes les dades originals i d'altres més recents sobre aspartam fou realitzada el 2002 pel SCF.
Tant les dades publicades com les inèdites, incloent-hi tota la informació sobre genotoxicitat i carcinogenicitat en animals i persones, van ser considerades aleshores i l'SCF va tornar a confirmar la ingesta diària admissible (IDA) establerta prèviament per a l'aspartam.
L'any 2013, el Grup d'EFSA sobre additius alimentaris i fonts de nutrients afegits als aliments va dur a terme una reavaluació completa de la seguretat de l'aspartam i va concloure que l'aspartam no suposa un problema de seguretat en els nivells actuals d'exposició.
El Grup considera que l'IDA per a l'aspartam establert per la SCF és segura per a la població general (inclosos nadons, nens i dones embarassades) i que l'exposició del consumidor a l'aspartam està per sota d'aquest IDA.
No s'aplica a persones que pateixen fenilcetonúria (PKU).
La fenilcetonúria (PKU) és un trastorn heretat que provoca alts nivells de fenilalanina i baixos nivells de tirosina a la sang.
Els nivells alts de fenilalanina en sang són tòxics per al cervell i poden, si no es tracten, afectar el desenvolupament cerebral i causar retards mentals, trastorns d'ànim i problemes de conducta.
La major part del tractament de la PKU té com a objectiu mantenir la fenilalanina en sang a nivells acceptables mitjançant la restricció d'aliments rics en proteïnes (carn, peix, ous, lactis, fruits secs i llavors), molts aliments amb midó, inclosos els que contenen farina (pa i pasta), com a aliments i begudes que contenen aspartam.
Una alerta és produeix quan un aliment o un pinso que presenta un risc greu per a la salut es troba al mercat i quan es requereix una acció ràpida.
Aquesta informació es notifica mitjançant un sistema ràpid en forma de xarxa per comunicar el problema i prendre les accions pertinents (per exemple, la retirada del producte).
La gestió de la xarxa d'alerta alimentària s'efectua a nivell estatal a través del SCIRI.
Dins d'aquest sistema, l'Agència Espanyola de Seguretat Alimentària i Nutrició (AESAN) es constitueix com a punt de contacte tant del RASFF, com de contacte centralitzador i coordinador del SCIRI i d'altres sistemes de alerta internacionals com la INFOSAN.
Els alcaloides de la pirrolizidina (PAs) són toxines naturals, producte del metabolisme secundari de les plantes que produeixen com a mecanisme de defensa davant herbívors.
S'ha estimat que aproximadament 6.000 espècies de plantes a tot el món poden contenir PAs, el que representa el 3% de totes les plantes amb flors.
Els PAs té un perfil comú de toxicitat, els principals signes comprenen diversos graus de dany hepàtic (necrosi hepatocel·lular centrolobular) i malaltia venooclusiva.
A més, el Centre d'Investigacions sobre el Càncer (IARC) ha classificat els PAs com "possiblement carcinògens per a l'ésser humà" (grup 2B).
El 2014 el Codex Alimentarius va publicar una norma internacional per prevenir els riscos dels PAs: Codi de pràctiques per al control de males herbes per tal de prevenir i reduir la contaminació dels aliments i els pinsos amb alcaloides de pirrolizidina (CAC-RCP 74-2014).
El Comitè Científic de l'Agència Espanyola de Seguretat Alimentària i Nutrició (AESAN) emet el febrer de 2019 un informe sobre el risc associat a la presència d'alcaloides de la pirrolizidina en el pol·len destinat al consum humà, perquè serveixi com a base a les autoritats competents en inspecció a prendre decisions a manca d'un límit legal establert.
Després dels dictàmens científics de l'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA) publicats els anys 2011, 2016 i 2017, a nivell de la Unió Europea s'està debatent actualment la fixació de límits màxims d'alcaloides de pirrolizidina en aquells aliments que més contribueixen a l'exposició a través de la dieta com a mesura de gestió del risc més adequada.
Les aflatoxines són micotoxines produïdes principalment pels fongs del gènere Aspergillus (A. flavus, A. parasiticus, i A. nomius).
Actualment s'han identificat 18 tipus, de les quals 6 són les més freqüents en els aliments: B1, B2, G1, G2, M1 i M2.
Les aflatoxines no tenen sabor, color ni olor, són fluorescents amb llum ultraviolada i poden resistir altes temperatures.
L'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària ha establert un valor BMDL 10 de 870 ng/kg de pes corporal i dia, és a dir, la ingesta diària d'aquesta quantitat incrementa un 10% el risc de càncer.
El fong del gènere Aspergillus està molt estès a la naturalesa i es desenvolupa àmpliament a temperatures suaus d'entre 20 °C i 30 °C, una humitat relativa externa del 80% i una humitat del substrat alimentari del 9 %.
Tots aquests fets afavoreixen la seva gran proliferació en països de clima càlid on, d'altra banda, els procediments de conservació dels aliments no estan gens desenvolupats.
La contaminació pel fong es pot produir durant el conreu i pot proliferar al llarg de totes les etapes de la cadena alimentària.
Les aflatoxines poden causar efectes aguts en persones i animals quan s'ingereixen en dosis elevades; el consum crònic de petites quantitats d'aflatoxines pot causar diversos efectes en éssers humans i animals, com ara carcinogènics, mutagènics i teratogènics.
Les aflatoxines es troben en cacauets, blat de moro, fruits secs i algunes fruites com les figues.
Els pinsos contaminats amb aflatoxines també són un problema de seguretat alimentària ja que poden acumular-se als animals destinats a produir aliments.
Això té una importància particular en les vaques lleteres, que poden excretar aflatoxines per la llet.
L'aigua regenerada és tota aigua que ha estat tractada en una estació depuradora per adequar-la a diferents usos posteriors.
La utilització d'aigües procedents d'una depuradora, amb els tractaments addicionals que la facin adient per a determinats usos, és una pràctica que possibilita disposar de més recursos hídrics i reduir el consum d'aigua apta per al consum.
Tanmateix, per tal que l'ús d'aigua regenerada no comporti un risc per a la salut de les persones, cal una gestió i un control correctes.
A Catalunya, la reutilització s'ha dut a terme des de fa molts anys, sobretot pel que fa al reg agrícola i al reg d'àrees recreatives (camps de golf i similars).
La limitació en la disponibilitat de l'aigua fa que, cada vegada més, hàgim de recórrer a la reutilització.
L'aigua regenerada és una font estable d'aigua de qualitat útil per al reg agrícola La quantitat i la qualita t de l'aigua són clau per desenvolupar un reg eficient i garantir la seguretat dels productes.
Hi ha diferents graus de qualitat de l'aigua en funció de la destinació del producte; La seva utilització requereix autorització/concessió administrativa.
Els alcaloides derivats del tropà són un grup de 200 compostos sintetitzats per nombroses plantes de les famílies de les solanàcies (especialment els gèneres Datura, Hyoscyamus i Atropa), les brassicàcies i les eritroxilàcies.
La cocaïna és la substància més famosa d'aquest grup però, a escala europea, únicament l'atropina i l'escopolamina tenen importància com a contaminants alimentaris, provoquen efectes aguts, coneguts com la síndrome tòxica anticolinèrgica Els més estudiats són la (-) - hiosciamina i la (-) - Escopolamina.
L'atropina és la barreja racèmica de (-) - hiosciamina i (+) - hiosciamina; d'ells, només el enantiòmer (-) - hiosciamina presenta activitat anticolinèrgica.
La via d'exposició a l'atropina i l'escopolamina en humans és a través de la ingesta accidental d'alguna part (baies, fulles o arrels) de plantes com ara la belladona ( Atropa belladonna ), l'estramoni ( Datura stramonium ) o l'herba queixalera ( Hyoscyamus niger ).
La presència d'alcaloides tropànics en el gènere Datura és ben coneguda.
L'espècie Datura stramonium té àmplia difusió a les regions temperades i tropicals, per la qual cosa s'han trobat llavors d'aquesta espècie com impureses entre les llavors de lli, soja, sorgo, mill, gira-sol i fajol i els seus productes derivats.
Les llavors de Datura stramonium no poden eliminar-se amb facilitat del sorgo, el mill i el fajol mitjançant selecció i neteja, de manera que la melca, el mill i el fajol i els seus productes derivats, així com els aliments elaborats a base de cereals que els contenen, presenten contaminació per alcaloides tropànics.
El Reglament (UE) 2016/239 estableix un contingut màxim per als alcaloides tropànics: atropina i escopolamina en aliments elaborats a base de cereals i aliments per lactants i infants de curta edat que continguin mill, sorgo, fajol o els seus productes derivats.
Les amines biògenes són compostos nitrogenats que es formen per la transformació dels aminoàcids que es troben en els aliments per l'acció d'enzims generades per microorganismes.
Entre les amines biogèniques més significatives estarien: histamina, cadaverina, putrescina, tiramina i triptamina.
Es produeixen en certs aliments com el peix blau (escòmbrids), i productes fermentats com formatges, el vi o la cervesa.
La formació de certes amines biògenes està causada per un defecte en el procés de fermentació o per deficiències d'higiene en el procés de fabricació i conservació.
La ingestió d'una gran concentració d'aquests compostos pot provocar un quadre tòxic en les persones.
Atès que l'eliminació d'aquests compostos després de la formació és molt complicada, en el cas de la histamina, la prevenció de la formació d'aquesta amina biògena en la cadena alimentària és fonamental.
El Reglament (CE) no 2073/2005 de la Comissió, de 15 de novembre de 2005, relatiu als criteris microbiològics aplicables als productes alimentaris, estableix els criteris microbiològics per a determinats microorganismes i les normes d'aplicació que han de complir els explotadors d'empreses alimentàries en aplicar les mesures d'higiene generals i específiques previstes en l'article 4 del Reglament (CE) no 852/2004.
En particular, estableix criteris de seguretat alimentària relatius a la histamina i plans de mostreig dels productes procedents d'espècies de peixos associats a un alt contingut d'histidina.
La transformació dels aliments pot donar lloc a compostos nous en els productes alimentaris resultants.
El perfeccionament de les tècniques de control i analítiques permet identificar compostos que poden tenir repercussió per a la seguretat alimentària, de manera que en els processos habituals de preparació dels aliments es poden identificar nous riscos emergents.
Aquesta millora de la identificació dels riscos emergents es pot convertir a llarg termini en un instrument preventiu important per garantir el màxim grau de protecció de la salut dels consumidors.
La contaminació encreuada és el procés mitjançant el qual els microbis o altres substàncies alienes, com els al·lèrgens, es transfereixen de forma no intencional d'un aliment o objecte a un altre aliment, amb efectes perjudicials.
A la restauració i a les llars, la contaminació encreuada és una de les causes principals de toxiinfeccions alimentàries.
Aquesta contaminació es produeix per contacte directe entre aliments crus i cuinats, o per contacte indirecte, és a dir, a través de les mans del manipulador o mitjançant material de cuina, com estris, draps o superfícies.
La millor mesura per prevenir aquest risc és respectar les quatre normes de seguretat alimentària: netejar, separar, coure i refredar.
Aquestes normes ajuden a mantenir la seguretat alimentària dels aliments que prepareu i així evitar toxiinfeccions alimentàries.
Les empreses alimentàries han d'incloure en el seu pla d'autocontrol les mesures preventives adequades per poder minimitzar, i fins i tot eliminar, el risc de contaminació encreuada.
La millor mesura per evitar la contaminació encreuada per ingredients al·lergògens és disposar de línies de producció separades per a la fabricació dels aliments que contenen al·lèrgens.
Això pot significar des de l'assignació de la producció d'aliments que contenen al·lèrgens a una fàbrica diferent fins a la separació física de la línia.
En les fàbriques o els processos en què les instal·lacions no permeten tenir línies de producció separades per a un determinat al·lergen, es poden aplicar altres mesures destinades a evitar la contaminació encreuada, tal com es detalla a continuació.
Per a més informació, podeu consultar la Guia per a la gestió dels al·lèrgens i el gluten a la indústria alimentària.
La condicionalitat és un conjunt de requisits de gestió en matèria de salut pública, zoosanitat, fitosanitat, medi ambient i benestar dels animals, a més de les bones condicions agràries i mediambientals que han d'observar els beneficiaris de determinats ajuts directes de la PAC que tinguin com activitat l'agricultura i/o la ramaderia, i de determinats ajuts de desenvolupament rural d'acord amb la normativa de la Unió Europea ( Reglament (CE) 73/2009 i Reglament (CE) 1698/2005 ).
Respectar la condicionalitat permet el manteniment de l'entorn rural, la conservació dels hàbitats naturals, de la fauna i flora silvestres, de les aus silvestres, la protecció de les aigües contra la contaminació per nitrats d'origen agrari, la protecció dels aqüífers contra la contaminació, la seguretat alimentària, la sanitat animal, el benestar animal, la protecció del sòl contra l'erosió, el manteniment de sòl en bones condicions quant a la conservació de l'estructura i del contingut de matèria orgànica, el manteniment mínim de les superfícies agràries, entre d'altres, garanteixen uns beneficis directes en l'entorn del medi natural, que fins i tot permeten una diversificació de les activitats agràries.
Trobareu més informació sobre la condicionalitat a la secció dedicada a la reforma de la PAC del web del Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació.
La Comissió del Codex Alimentarius va ser creada el 1963 per l'Organització de les Nacions Unides per a l'Agricultura i l'Alimentació (FAO) i l'Organització Mundial de la Salut (OMS) per a desenvolupar normes alimentàries, reglaments i altres textos relacionats sota el Programa Conjunt FAO/OMS de Normes Alimentàries.
La missió principal del Codex és protegir la salut dels consumidors i garantir la lleialtat de les pràctiques de comerç internacional d'aliments.
Per això, la Comissió del Codex adopta normes relatives a productes, codis de pràctiques, límits màxims d'additius, contaminants, residus de plaguicides i medicaments veterinaris, que són elaborades per comitès especialitzats i grups de treball.
Les seves normes contribueixen a l'harmonització legislativa internacional.
El Codex Alimentarius és especialment pertinent per al comerç alimentari internacional, el qual necessita unes normes alimentàries uniformes que protegeixin els consumidors.
El clorat és un anió de sals de clor, derivat de l'àcid clòric, que pot estar presents en els aliments com a contaminant.
La seva presència en els aliments es deu a que és un subproducte residual en la potabilització de l'aigua per al tractament i la neteja en la indústria alimentària i la desinfecció d'aliments d'origen vegetal.
En el passat havien estat autoritzats com a substància activa per a productes fitosanitaris i/o biocides, però actualment a la UE no s'accepta cap tipus d'ús amb aquestes finalitats; en aquest sentit, es podria dir que són plaguicides prohibits.
Tot i l'acceptació que la presència en els aliments és a partir d'una contaminació com a residus de l'ús d'aigües clorades, la Comissió Europea vol mantenir la seva regulació dins del Reglament (CE) núm. 396/2005 del Parlament Europeu i del Consell, de 23 de febrer de 2005, que regula l'establiment de límits màxims de residus per a tractaments amb plaguicides, però alhora considera que no es pot regular amb el límit màxim de residus (LMR) genèric de 0,01 mg/kg, que s'aplica a principis actius prohibits.
Així, segons els acords del Comitè Permanent de Vegetals, Animals, Aliments i Pinsos (Comitè PAFF) de la Comissió Europea, no és adequat aplicar l'LMR de 0,01 mg/kg i, mentre no es fixin nous valors màxims per als clorats, cal aplicar l'article 14 del Reglament núm. 178/2002 del Parlament Europeu i del Consell, de 28 de gener de 2002, que determina que en cada cas se n'ha d'avaluar el risc.
En el marc del Reglament (CE) núm. 396/2005, hi ha un procés obert per establir límits màxims de residus per als clorats, tenint en compte l'ús correcte en les aigües de tractament i desinfecció de vegetals.
L'esborrany de modificació del Reglament està pendent d'aprovació des del gener de 2019 i, si s'aprova, fixarà els LMR per als clorats entre 0,02 i 0,35 mg/kg, segons el producte.
El 2015 l'EFSA va publicar una avaluació del risc per als clorats presents en els aliments.
En aquesta avaluació va establir una IDA de 3 μg/kg de p.
C. Es va establir una dosi de referència aguda (ARfD) de 36,3 μg/kg de p. c. a partir d'un nivell d'exposició sense efecte observat (NOEL) derivat d'un estudi clínic respecte a la formació de metahemoglobina, efecte agut identificat com a crític en l'exposició al clorat.
La clonació és un procés que produeix individus genèticament idèntics sense modificació genètica.
El clonatge és una forma de reproducció assistida.
La tècnica utilitzada més comuna es coneix com a transferència nuclear (SCNT), mitjançant la qual es produeix una còpia genètica d'un animal substituint el nucli d'un òvul no fecundat pel nucli d'una cèl·lula del cos de l'animal per formar un embrió.
L'embrió es transfereix llavors a una femella perquè es desenvolupi a l'úter fins al naixement.
A mesura que avança la tecnologia de clonatge també augmenta la possibilitat que els productes alimentaris originats d'animals clonats o de la seva progènie es converteixin en una realitat comercial.
Per regular aquest tema, la Comissió Europea (CE) ha sol·licitat diferents dictàmens a l'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA sobre les repercussions del clonatge animal pel que fa a la innocuïtat, la sanitat animal i el benestar i l'ambient.
Si bé els aliments obtinguts d'animals clonats no es regulen per una legislació específica, la carn d'animals clonats entra dins de l'àmbit del Reglament (CE) núm. 258/1997 sobre nous aliments i nous ingredients alimentaris, ja que la clonació es considera com un nou procés de producció no utilitzat habitualment.
En canvi, encara es debat si l'aliment obtingut de les cries d'animals clonats es considera o no un aliment nou.
Per clarificar aquests aspectes, la Comissió va presentar el 2008 una Proposta de reglament sobre nous aliments que substituís l'esmentat anteriorment. smmes de setembre de 2008, el Parlament Europeu va adoptar una Resolució en què va donar suport a la prohibició total de la clonació.
El 2009, per tenir una visió de conjunt i ajudar a avançar en la proposta, el Consell va demanar a la Comissió que presentés un informe sobre la clonació animal amb finalitat alimentària, que es va fer públic l'octubre de 2010.
Finalment, la manca d'acord sobre l'etiquetatge dels aliments procedents del clonatge va fer fracassar l'actualització del Reglament de nous aliments.
La Comissió Europea ha presentat dues propostes de directives:
Altres països també estan considerant aquest mateix tema, per exemple als Estats Units, la FDA, organisme responsable de la seguretat alimentària, ha publicat també una avaluació de riscos.
Actualment el clonatge no és una pràctica comercial a Europa.
Als Estats Units hi ha hagut una moratòria voluntària sobre la venda d'aquests productes des del juliol de 2001.
Clostridium botulinum és un bacteri patogen del gènere Clostridium, bacil anaerobi gram positiu, que forma espores altament resistents i produeix una neurotoxina molt potent (NTBo) capaç de causar una toxiinfecció alimentària greu, el BOTULISME.
C. botulinum i les seves espores estan àmpliament distribuïts en la naturalesa: sòls, aigües estancades, vegetals en descomposició; tracte intestinal de mamífers, crancs i mol·luscs bivalves.
Pot sobreviure en els aliments amb l'absència d'oxigen i poca acidesa.
El botulisme és una toxiinfecció alimentària poc freqüent però de conseqüències greus.
També es pot produir el botulisme per la infecció de ferides amb aquest bacteri.
La toxina botulínica, afecta al sistema neuromuscular provocant paràlisi progressiva de la musculatura estriada.
El botulisme és mortal en el 5-10% dels casos a causa de la insuficiència respiratòria.
En els supervivents de recuperació pot trigar molts mesos.
Errors de preparació i l'emmagatzematge dels aliments determinen la possibilitat de germinació de les espores, el creixement de bacteris i la producció de toxina.
La presència de la toxina botulínica en els aliments en conserva es deu sovint a una manca de control adequat dels processos (de la temperatura de cocció / esterilització, control insuficient de pH (> 4,6) i aw, manca d'estanqueïtat d'envasos).
Tot i que les espores de C. botulinum són termoresistents, la toxina produïda pel bacteri en condicions anaeròbiques es destrueix mitjançant el bull (per exemple, a una temperatura interna superior als 85oC durant almenys 5 minuts).
Per tant, els casos de botulisme freqüentment guarden relació amb aliments llestos per al consum envasat amb poc oxigen.
Tradicionalment els brots de botulisme s'han associat al consum de conserves casolanes; altres aliments causants de botulisme són les carns curades o fermentades, el peix amb tractaments lleus de conservació - fumat en fred, productes envasats al buit -semiconserves vegetals i olis aromatitzats amb herbes i altres condiments.
També s'ha descrit el botulisme infantil associat a la ingestió de mel, en què s'esdevé la multiplicació del germen i la producció de toxina a l'intestí.
Per a la prevenció del botulisme a casa cal seguir els consells que trobareu en els documents destacats.
Seguir unes bones pràctiques d'higiene, manipulació, cuinat i conservació durant l'elaboració de les conserves casolanes us ajudarà a garantir-ne la seguretat i a evitar riscos per a la salut, com el botulisme.
El marc legal europeu sobre additius alimentaris estableix a Europa una llista positiva de colorants autoritzats per a usos alimentaris, amb l'exclusió de tota la resta.
Els colorants Sudan no estan inclosos en aquesta llista i, per tant, la seva utilització en els aliments no està permesa.
Alguns estats membres de la Unió Europea han notificat la presència d'aquest colorant il·legal en determinats aliments a travès del Sistema d'Alerta Ràpida per a Aliments i Pinsos, la xarxa que es fa servir per informar a la Comissió i als estats membres de la presència en el mercat de lots d'aliments contaminats.
Les autoritats de control dels estats membres han dut a terme tests analítics i retirades del mercat dels aliments contaminats.