Cartell commemoratiu del Dia Internacional de la Seguretat i Salut en el Treball 2015.
"Qui dia passa, any empeny", ens solem dir els uns als altres per agafar alè i continuar lluitant.
Doncs bé, a Catalunya portem set anys, 2.557 dies, mirant d'empènyer un país en forta crisi econòmica.
Des de la fallida del banc d'inversió Lehman Brothers, que marca a nivell internacional l'inici de la crisi, hem passat set anys de vaques magres; qualsevol diria que Josep, fill de Jacob, coneixia millor els cicles econòmics que no pas els més experts dels economistes actuals.
Ara que sembla que la situació econòmica comença a millorar és un bon moment per valorar en quin estat ens trobem en matèria de condicions de treball i prevenció de riscos laborals.
En primer lloc cal admetre que la pitjor situació durant la crisi no s'ha viscut als centres de treball, sinó fora, perquè qui més ha patit i segueix patint són precisament els treballadors que han perdut la seva feina i que troben dificultats per tornar a la vida activa.
En els darrers anys s'han publicats diversos estudis que relacionen directament la crisi econòmica amb l'angoixa que generen l'atur i la pèrdua d'ingressos.
Però quan hi ha reduccions de personal a les empreses també pateixen els treballadors que es queden.
Hi ha algun estudi que apunta que, en els mesos i anys posteriors a processos de reestructuració, es produeix entre els treballadors que continuen a l'empresa un increment de les baixes per malaltia, ja sigui per intensificació de la feina o perllongament de les jornades, entre d'altres causes, així com un augment de les dolències cardiovasculars -incloent les mortals-.
Els treballadors que han conservat la seva feina, de forma general, treballen avui en pitjors condicions que no pas abans de la crisi, com mostren diversos indicadors.
La comparació entre la primera i la segona Enquesta de Condicions de Treball de Catalunya mostra que entre 2005 i 2010 (la tercera edició de l'Enquesta Catalana està planificada pel 2015) s'ha produït un increment de més del 50% en el nombre de persones que treballen més de 48 hores per setmana.
El nombre de persones que treballen menys de 35 hores a la setmana també ha augmentat, tot i que més modestament.
És important assenyalar que en la majoria de casos el treball a temps parcial no és desitjat, sinó que els treballadors l'accepten per falta d'una alternativa a temps complet.
Entre 2005 i 2010, a més, s'ha produït un augment de les persones exposades a tots els factors de risc ergonòmics identificats i, en relació amb els factors de risc psicosocial, s'observa entre els assalariats un augment de les exigències psicològiques de la feina, tant per la intensificació del treball com per un empitjorament de tots els indicadors de control sobre el treball.
La combinació d'elevades exigències psicològiques i un baix nivell de control del treballadors sobre el propi treball produeix el fenomen anomenat "alta tensió", que es relaciona amb l'aparició de malalties cardiovasculars o trastorns de salut mental.
Com era d'esperar, entre 2005 i 2010 s'observa un empitjorament de la inseguretat sobre l'ocupació, però, paradoxalment, no sobre les condicions de treball (jornada, horaris, trasllats de centre de treball...).
Una possible explicació d'això és que la mateixa inquietud per perdre el treball pot fer que l'empitjorament de condicions salarials, d'horari o altres aspectes esdevingui secundari, sempre que es mantingui la feina.
El baix nivell de representació dels treballadors a les empreses catalanes també es pot relacionar, tot i que indirectament, amb l'evolució de les condicions de treball.
L'any 2014 només el 25% de les empreses de més de 10 treballadors comptaven amb delegats de prevenció a Catalunya.
El fet que a la immensa majoria d'empreses de Catalunya no existeixin representants que puguin plantejar demandes de millora és un factor que afebleix els treballadors davant el deteriorament de les condicions de treball produïda per la crisi.
És difícil valorar de forma quantitativa o qualitativa la incidència d'aquesta manca de representació dels treballadors especialitzada en prevenció, però, si hi ha consens amb què la figura del delegat de prevenció contribueix a la millora de la seguretat i salut a l'empresa, convindrem que la seva absència fa que es deixin de produir les millores que els delegats de prevenció impulsen, el que ja és en sí mateix una pèrdua.
Un altre aspecte que, de manera indirecta, fa pensar que des del 2008 s'ha produït un deteriorament de la prevenció de riscos laborals a les empreses catalanes és el pronunciat descens que s'ha produït en aquests anys en els serveis contractats per les empreses als serveis de prevenció aliens (SPA).
Els efectes de la crisi en les condicions de treball, i en molts altres aspectes relacionats amb la feina, són indubtables i molt intensos.
En aquests set anys s'ha produït un increment important de les exigències als treballadors i una paral·lela disminució de les contrapartides que aquests reben, a més d'un cert bandejament de la prevenció de riscos laborals en termes d'atenció empresarial i inversió.
Com passa amb la salut de les persones, també per a les empreses uns mals hàbits de salut -en aquest cas, salut laboral- sostinguts en el temps al final acaben, indefectiblement, per passar la seva factura.
És molt possible que aquest més que probable bandejament de la prevenció en les prioritats empresarials encara no s'hagi materialitzat en uns resultats negatius, en més accidents de treball o malalties professionals, perquè l'evolució en aquest àmbit és lenta.
Una màquina de la qual, per estalviar, no se'n fa un manteniment adequat, no s'espatlla o provoca un accident l'endemà mateix.
Segurament podrà seguir funcionant amb aparent normalitat un temps, però al final aquesta desatenció tindrà conseqüències.
Per contra, el fet que la sinistralitat, especialment per accidents de treball, hagi mantingut durant la crisi l'evolució positiva que presentava els anys previs de bonança es deu possiblement a que les inversions i els esforços fets en prevenció en aquell temps, tant en equipament com en formació dels treballadors i altres aspectes organitzatius, han pogut mantenir la seva eficàcia durant un temps.
De qualsevol manera, ara que sembla que s'ha invertit la tendència pel que fa a l'evolució de l'economia, i aprofitant que som a 28 d'abril, Dia Internacional de la Seguretat i la Salut en el Treball, és el moment de reclamar, amb tota la força i contundència, que cal prioritzar de nou, des del lideratge empresarial, la participació dels treballadors i la integració de la prevenció en el projecte empresarial, la inversió en prevenció.
Encara som a temps d'evitar que el deteriorament de les condicions de treball i de la prevenció durant la crisi ens passi factura en forma d'accidents de treball i malalties laborals, de manera que seria un greu error pensar que aquella màquina atrotinada encara pot aguantar una mica més, o que aquell curset de formació pot esperar fins l'any que ve, o l'altre.
És urgent recuperar el terreny perdut després d'aquests anys d'aprimament en l'àmbit de la prevenció.
Ara és el moment de recuperar la línia, d'enfortir-se, perquè si no ho fem, estarem posant en risc la salut dels treballadors, que són un dels millors actius que tenim per sortir definitivament d'aquests anys de vaques magres.
Interactiu en línia sobre cultura de la prevenció.