Aquest mes d'abril viurem el Sant Jordi més estrany de les nostres vides.
El dia gran de la Cultura a Catalunya, la festa del llibre, no tindrà parades al carrer.
En aquest món esquerp i canviant, aquesta vegada, és justament a l'espai virtual on som més a recer dels virus.
Passat i present, el nostre document del mes està relacionat amb dues novetats editorials de gran impacte durant les darreres setmanes al món cultural català: ens referim a Els fundadors.
Una història d'ambició, clàssics i poder (Barcelona: Ara Llibres, 2020), de Raül Garrigasait, i Pseudohistòria contra Catalunya.
De l'espanyolisme a la Nova Història (Barcelona: Eumo editorial, 2020), coordinada per Vicent Baydal i Cristian Palomo.
El mecenatge com a editor de Francesc Cambó (1876-1947) ha estat una de les aportacions més unànimement valorades del polític conservador.
El 1922 va crear la Fundació Bernat Metge, que, de la mà de Joan Estelrich i Carles Riba, va iniciar la traducció al català dels grans clàssics grecs i llatins, fons d'armari imprescindible de qualsevol cultura normalitzada.
Aquesta aventura i el seu temps és l'objecte de l'obra de Raül Garrigasait.
En paral·lel i poc després, el 1926, Francesc Cambó va crear l'Editorial Alpha, des de la qual va engegar dos grans projectes: la versió completa de la Bíblia en català (amb els millors traductors, de Carles Cardó a Ramon Roca-Puig, interrompuda per la guerra i la censura franquista, que no va poder enllestir fins el 1948) i l'ambiciosa "Història de Catalunya" que va encarregar a Ferran Soldevila (1894-1971), publicada en tres volums entre 1934 i 1935, i reeditada i actualitzada pel mateix autor el 1962.
L'arxiu de l'Editorial Alpha va ser donat per la Fundació Institut Cambó a la Biblioteca de Catalunya l'any 2017 i actualment es troba en procés d'ordenació i descripció.
El fons documental Ferran Soldevila de l'Arxiu Nacional conserva divuit missives trameses per l'editor a l'historiador entre 1928 i 1934, que retraten la gènesi de l'obra.
Cambó i Soldevila creien que calia una posada al dia que superés els plantejaments dubtosos de la historiografia romàntica, substituïts per interpretacions amb una base documental sòlida.
Seria el primer assaig seriós de síntesi i alhora una radiografia de l'estat incipient del coneixement històric a Catalunya.
La correspondència tramesa per Cambó a Soldevila en els orígens de l'elaboració detallen els objectius i li'n donen un poderós context.
Si la tardor de 1928 Cambó ja donava voltes a la idea, el juny de 1930 feia notar la importància cultural i política del projecte per a la societat catalana: "una Història de Catalunya com la que vostè prepara serà més oportuna i eficient que mai: molt més del que podíem pensar quan vàrem progectar-la.* Les noves promocions de joventut, a casa com a fora, entren a la vida pública com si caiguessin d'un altre planeta, sense la menor noció de que són l'anella d'una cadena.
El s'hi sembla [sic] que el món ha comensat en ells: per això són petulants e ineptes.
Donar a tots els catalans la noció viva de la seva història, serà un gran bé".
La carta escrita algunes setmanes després des de París, afegia una segona idea-força, la necessitat de rigor: "amb el caràcter crític i tenciosament patriòtic que tindrà la seva història, s'esvairan alguns erros molt escampats entre'ls que coneixen la Història de Catalunya, i s'evitarà qu'els que en ella i per ella en rebin les primeres notícies, no caiguin en aquells erros que tant han pertorbat, en molts catalans, la visió del present, errats com estan en el coneixement del passat".
La recepció, aquell mateix estiu de 1930, dels esborranys dels primers capítols va despertar en l'editor una satisfacció enorme: "després de llegir-la puc dir-li que m'estic plenament satisfet: aquest és el to que jo havia somniat per a una nova Història de Catalunya"; "ha tret vostè del període visigòtic el màxim partit que se'n podia treure.
Aquest període, que tan ensopit resulta en totes les històries, pren en la de vostè una amenitat i un vigor sorprenents.
Ara, trobada la fórmula per al capítol més difícil, ja no tinc cap dupte de que'ls restants tindran l'interès, la amenitat i la transcendència educadora que jo havia desitjat".
En definitiva, Cambó veu en l'edició de la Història de Catalunya de Soldevila l'ocasió de donar molta més solidesa als anhels polítics dels catalans, just quan la Dictadura és a punt de caure.
El mateix estiu de 1930, hi torna, havent llegit més: "jo'm faig la il·lusió que la història que prepara vostè exercirà una gran influència a Catalunya, fent catalanistes a molts que no ho són i donant un fonament més sòlid i més conscient al catalanisme, purament epidèmic i verbalista que, per desgràcia, tant abunda encara a Catalunya.
Confio, a la vegada, que servirà per a que'l nostre poble vagi adquirint aquell mínim de sentit polític que, quan no és intuïtiu com en els castellans, ha de ser adquirit; sens el que un poble no fa més que donar tomballons en el decurs de la seva història".
Emocionat amb el projecte, el mecenes Cambó exigeix màxima dedicació: "li prego li consagri tot el temps que siga necessari, per a que vostè s'hi dongui tot enter i la compongui i la revisi tenint viva la convicció de que ha de ser la obra definitiva de la seva vida.
Però, a més de la bondat de la seva obra, la seva eficàcia exigeix que sigui molt llegida".
Per aquest motiu, l'editor proposa una primera edició noble, seguida d'una segona a preu popular, així com la confecció, a cada capítol, de petits resums inicials i subtítols al llarg del text que en facin de guia i facilitin la lectura.
Pel febrer de 1932, disgustat amb el rumb de la nova Catalunya republicana, Cambó demana una reflexió final a Soldevila: "La major i millor lliçó que poden treure els catalans d'una història de Catalunya, escrita amb sinceritat i amb esperit nacionalista, és aquesta: de totes les desgràcies de Catalunya, la culpa principal, la tenen els mateixos catalans, per no haver-ho subordinat tot i en tots moments, a l'interès suprem de la seva pàtria.
França i Castella, els pobles veïns, han demostrat sempre tenir, o més seny, o més patriotisme que els catalans.
És una veritat dolorosa, però que cal proclamar, per a veure si els catalans de demà, ja que no els catalans d'avui, sabran tenir-la present".
L'obra, finalment publicada mesos després, patirà ben aviat, amb l'esclat de la guerra, la postergació, especialment, en l'àmbit acadèmic, com a resultat de la repressió sobre les persones i les idees, precisament, més fidels a Catalunya i a la República.
La reedició de 1962 per la mateixa editorial Alpha contribuirà, però, a una extensa difusió fora del marc universitari franquista i explica el fet que, com va remarcar l'Eva Serra, "interpretacions que formen part dels seus llibres han arribat a formar part de l'imaginari col·lectiu popular".
En certa manera, l'editor Cambó va aconseguir en sortir-se.
Que tingueu una feliç Diada de Sant Jordi.
* Respectem el text original, de vegades no normatiu, i adaptem només l'accentuació i la puntuació.
Un testimoni de la gestació d'una de les obres cabdals de la historiografia catalana de la primera meitat del segle XX