Ressenya de la pel·lícula 'Hannah Arendt: perseverar', de Margarethe von Trotta
Direcció: Margarethe von Trotta
Pensar, dubtar, perseverar en la recerca de la veritat, absolutament despullats de prejudicis, de manera radical i sincera, i presentar les conclusions amb seguretat i sense por a les conseqüències.
Aquestes són algunes de les lliçons que transmet la pel·lícula Hannah Arendt, dirigida per l'alemanya Margarethe von Throtta.
La pel·lícula se centra sobretot en el judici a Adolf Eichmann, com s'hi enfronta la filòsofa, quines conclusions n'extreu i les conseqüències a què ha de fer front quan es publiquen.
Hannah Arendt, jueva que havia estat reclosa al camp de concentració de Gurs (Pirineus Atlàntics, França), publica l'any 1951 Els orígens del totalitarisme, fet que li dóna prestigi i certa estabilitat per accedir com a acadèmica al Brooklyn College de la Universitat de Nova York.
En aquest context temporal se situa la pel·lícula, que arrenca amb el segrest del criminal nazi Adolf Eichmann l'any 1961, a Argentina, per part dels serveis secrets d'Israel.
Com és àmpliament conegut, Eichmann fou traslladat a Jerusalem i se'l va jutjar.
És llavors quan Arendt acudeix a cobrir el judici per a la revista The New Yorker.
Des de l'inici del judici, Arendt dubta i reflexiona al voltant del que està veient, i aconsegueix separar-se d'una certa eufòria acrítica davant un esdeveniment històric.
Les seves conclusions es publiquen en forma d'articles a The New Yorker i, posteriorment, es publicaren sota el títol Eichmann a Jerusalem.
Un informe sobre la banalitat del mal (1963); aquestes resultaran escandaloses, entre altres raons, pel paper clau que atribueix als consells jueus en la deportació en massa dels jueus als camps nazis.
El personatge d'Arendt fuma i pensa al llarg de tota la pel·lícula, una forma estètica de reflectir la profunditat reflexiva de la filòsofa alemanya, a través de la qual von Throtta vol mostrar la persistència radical en el dubte i el compromís amb el pensament crític, i contraposar-ho amb la negativa a pensar i l'obediència submisa d'Eichmann, un dels responsables de l'extermini nazi que, segons Arendt, no és malvat per naturalesa, sinó que és un executor acrític d'ordres, d'aquí el subtítol "la banalitat del mal" del llibre sobre Eichmann.
Aquest concepte, que és una de les principals aportacions d'Arendt al debat filosòfic, no es veu tant reflectit en la pel·lícula, com la polèmica del paper dels consells jueus.
Tot i això, von Throtta imprimeix un ritme que fa païble una pel·lícula feta amb vocació d'arribar a públics amplis, i permet encetar moltes reflexions, que són universals i, alhora, que toquen de ben prop, com la necessitat d'una comunitat —la jueva en aquest cas— de poder jutjar crims contra la humanitat (podem extrapolar-ho al nostre país amb el cas Garzón) o la col·laboració obedient de parts de la població en un règim totalitari (la delació durant la postguerra, un tema tabú encara a casa nostra), entre moltes altres.
Aquesta pel·lícula convida a perseverar en la reflexió sobre el passat i a mantenir-nos radicalment lliures en les nostres opinions.
Ressenya de l'exposició "K.L. Reich: la veu de l'infern nazi" en motiu del centenari del naixament de Joaquim Amat-Piniella.
Comissaris: Josep Alert, Joaquim Aloy, Llorenç Capdevila i Àngels Fusté.
Producció: Ajuntament de Manresa, Diputació de Barcelona, Institució de les Lletres Catalanes i Museu d'Història de Catalunya.
Romandrà exposada al Museu d'Història de Catalunya (sala vestíbul) fins al 6 de gener.
Diumenges i festius, de 10 a 14,30 h.
Dies de tancament: 25 i 26 de desembre i 1 i 6 de gener.
Recuperar la figura i l'obra de Joaquim Amat-Piniella és una obligació i un deute que té la nostra societat.
En aquest sentit, i tot coincidint amb el centenari del naixement de l'escriptor manresà, el Memorial Democràtic, com a institució responsable d'impulsar les polítiques públiques en matèria de memòria democràtica, ha volgut participar de manera activa en les diferents propostes que es faran per recordar-ne la figura i l'obra durant els propers mesos.
La nostra institució es va crear, entre moltes altres finalitats, perquè totes les generacions del nostre país, però especialment les més joves, tinguin present que no fa tants anys de la barbàrie que es va apoderar d'Europa.
I quina millor manera que fer-ho a través de la novel·la K.L. Reich.
"K.L. Reich: la veu de l'infern nazi", una exposició produïda de manera conjunta pel Memorial Democràtic de la Generalitat de Catalunya i l'Ajuntament de Manresa, ofereix una visió de conjunt de la novel•la autobiogràfica de l'escriptor manresà, que al llarg de quatre anys i mig va patir captiveri a Mauthausen i altres camps de la ribera del Danubi.
A través d'una selecció de diversos fragments representatius de l'obra, s'ha volgut il•lustrar les barbaritats i misèries que van haver de sofrir centenars de milers d'homes i dones que van ser internats en els camps d'extermini nazis.
Aquesta exposició itinerant és complementària a una altra exposició que s'ha dut a terme en homenatge a la figura d'Amat-Piniella.
"Joaquim Amat-Piniella: escriure contra el silenci".
Aquesta exposició ofereix una visió de conjunt sobre la figura i l'obra de l'escriptor manresà a través d'un recorregut per les quatre grans etapes històriques de la seva vida: la República, la Guerra Civil, l'exili i la deportació, i l'exili interior i el franquisme.
La mostra ofereix per primer cop una perspectiva completa d'Amat-Piniella, que va més enllà de l'obra K.L. Reich ja que aprofundeix aspectes com el seu activisme cultural i polític i l'exercici del periodisme.
La mostra incorpora documents fins ara inèdits, entre els quals destaquen diferents cartes escrites des del front de guerra, o un exemplar de la novel•la El casino dels senyors dedicat i signat per Amat-Piniella el 2 de gener de 1960, moments abans de ser expulsat de Manresa per un dirigent falangista.
Concebuda per reivindicar la memòria de l'escriptor manresà, l'exposició no tan sols pretén informar per mitjà de textos, imatges i objectes, sinó que també vol emocionar a través dels sentits, per mitjà de recursos escenogràfics amb una alta càrrega simbòlica.
© Comissió centenari Joaquim Amat-Piniella
Ressenyes dels llibres de David Rieff; Bartolomé Clavero; Manel Risques; i Alexander von Plato, Almut Leh i Christoph Thonfeld.
Dir que David Rieff és el fill de Susan Sontag poc importa en aquest cas perquè fa temps que aquest reporter del The New York Times Magazine s'ha fet el seu propi nom.
Editor adjunt de The New Republic, col·laborador de Los Angeles Times Book Review i de diversos mitjans de comunicació europeus i americans, la seva trajectòria com a corresponsal de guerra ha marcat profundament la seva carrera com a assagista i escriptor: llibres en els quals denuncià la neteja ètnica de Bòsnia-Herzegovina ( Matadero: Bosnia y el fracaso de Occidente, Aguilar, 1996), la necessitat d'independència d'institucions humanitàries ( Una cama para una noche: el humanitarismo en crisi, Taurus, 2003) o la intervenció armada internacional en països sota pretext "democratitzador" o humanitari ( A punta de pistola.
Des del mateix prefaci, l'autor adverteix el lector que és la seva etapa com a periodista de guerra a l'antiga Iugoslàvia la que ha determinat la idea de rememoració —"En las colinas de Bosnia aprendí a detestar, pero sobre todo a temer, la memoria histórica colectiva"—, que vincularà als conflictes identitaris entre comunitats i la construcció de "mites" nacionals.
Redueix la "memòria històrica" a la identificació i a la proximitat psicològica entre comunitats actuals amb comunitats passades i l'oposa frontalment al coneixement històric.
Val a dir que altres autors no veuen en la diferència entre "història" i "memòria" una relació enfrontada, sinó complementària, i alerten del "neopositivisme" que comporta de vegades aquesta visió tan "científica" de la història (Traverso); o autors que, com el cas de Rieff, critiquen l'imperatiu moral de recordar, però que contraposen aquest "deure de memòria" al "dret a la memòria" (Vinyes).
Tanmateix, Rieff creu que la memòria històrica col•lectiva ha conduït més a l'enfrontament, el rancor i la guerra, que no pas a la pau.
Com Asimov amb les tres lleis de la robòtica, Rieff es dedica a desgranar les contradiccions que amaga la tríada "veritat, justícia i pau", valors que en molts casos creu incompatibles i proporciona tota una sèrie d'exemples internacionals.
Rieff té l'habilitat de plantejar més dubtes, interrogants i qüestions, que no pas certeses.
Paraules revestides d'un escepticisme contundent, clar i provocador que obliguen el lector a aturar-se un moment, prendre distància i pensar.
Una vacuna escaient davant tòpics, mites o el fetitxisme de les efemèrides (siguin tricentenàries o no).
En els darrers anys, coincidint amb el que s'ha anomenat la recuperació de la memòria històrica, han aparegut un nombre important de publicacions de tot tipus relacionades amb la Guerra Civil i la dictadura franquista.
Des d'investigacions de caire universitari fonamentades en recerques documentals, passant per publicacions o documentals en què la veu dels testimonis és l'eix central narratiu, fins a biografies i memòries de gent destacada a nivell públic o d'homes i dones anònimes que foren testimonis d'excepció de la guerra, les persecucions que es donaren a les rereguardes de les zones republicana i rebel, dels bombardeigs, de la repressió franquista, en tots els seus àmbits, etc. Unes publicacions que també han abundat en les reflexions fetes des del present sobre la conveniència o no de remoure el passat.
El llibre del catedràtic de dret de la Universitat de Sevilla, Barolomé Clavero, es troba dins d'aquest grup de llibres.
La seva narració no seria original respecte a la de les centenars d'aportacions que han aparegut en els darrers temps, sinó fos pel fet que aborda la qüestió de la dictadura franquista des de l'òptica dels vencedors, des de la mirada d'una família que va ser addicta al règim.
Fill d'un destacat jerarca franquista, que va ocupar diversos llocs de responsabilitat durant la dictadura (governador civil de Tenerife i Segòvia), fa una anàlisi detallada i íntima sobre la seva experiència vital com a integrant d'una família privilegiada pel resultat final de la Guerra Civil.
L'autor fa un repàs dels abusos que perpetraren els vencedors sobre els vençuts durant dècades.
Per fer-ho centra la seva explicació en la repressió que es va dur a terme a la localitat sevillana de Cazalla de la Sierra, lloc on va viure la seva infantesa.
La repressió va ser especialment terrible sobre una població humil que era sospitosa de ser republicana i d'esquerres.
Els relats que aporta en el llibre en molts casos ens traslladen a la novel•la de Miguel Delibes Los santos inocentes.
Com es posa de manifest, aquests fets no van ser aïllats i ens mostren el sistema quasi feudal que existia en molts indrets d'Andalusia i Extremadura en ple segle XX.
El llibre també serveix per arremetre contra el negacionisme i la contra memòria que encara avui dia volen impulsar els hereus del franquisme.
Així mateix, també fa una crítica terrible contra els professors feixistes de la Universitat de Sevilla on va estudiar i que aprofitaren per prosperar a costa de l'absència dels professors republicans, contra els alcaldes corruptes que es van enriquir durant aquells anys, contra els estaments eclesiàstics que van donar suport al cop d'estat i, fins i tot, contra membres de la seva pròpia família.
D'altra banda, el llibre fa un al•legat en defensa de l'anomenada memòria històrica, tot i que reconeix que la legislació s'ha quedat curta en algunes qüestions com, per exemple, la incautació de béns per part dels vencedors de la guerra sobre els vençuts.
Sense cap mena de dubte, es tracta d'un descàrrec d'una persona que va aconseguir privilegis pel sol fet de criar-se en el si d'una família franquista, i que a través de les pàgines del llibre, vol posar de manifest les seves pròpies culpes i la tardança a prendre consciència d'aquest fet.
Es tracta d'un intent de demanar perdó i reconciliació ens vers una injustícia, tot i que en molts punts hi hagi una enfrontament personal important en contra d'alguns membres de la seva família.
Ordre públic i governadors civils.
Manel Risques, professor de la Universitat de Barcelona, s'aproxima a la figura del governador civil, institució política creada al segle XIX pel Govern de l'Estat per tal de representar-lo i exercir el control sobre les províncies.
Aquest no és un tema nou per a l'autor, atès que ja l'havia analitzat en obres precedents com El Govern Civil de Barcelona al segle XIX (1995) i El Palau de la Duana de Barcelona.
De Govern Civil a Delegació del Govern (2008), del qual aquest darrer llibre esdevé una versió corregida i ampliada.
L'aportació del llibre que ressenyem és doble.
D'una banda, estudia en profunditat el càrrec, des de la seva instauració, després de l'aprovació de la Constitució de Cadis de 1812, fins a la seva supressió definitiva l'any 1997.
Ho fa des de les seves diferents denominacions de cap polític, subdelegat de foment i governador civil, a l'hora que examina les competències que tenia atribuïdes, entre les quals les d'ordre públic, les relatives als processos electorals i a l'Administració local, que li atorgaven el control social i polític del territori.
Risques detalla el paper dels governadors davant la conflictivitat social del segle XX, en moments com l'enfrontament entre la patronal i els sindicats els anys vint i durant el franquisme.
Resta clara en aquest cas la supeditació de l'autoritat civil a la militar representada pel capità general.
S'incideix en el reforçament de les competències dels governadors civils durant el franquisme per tal d'arrelar el nou estat i reprimir les protestes i dissidències que van prendre força a partir dels anys seixanta.
Com a segona contribució, és igualment de notable interès el repàs biogràfic dels governadors que va tenir la província de Barcelona entre 1812 i 1997, com ara: Manuel Pavía, Severino Martínez Anido, Lluís Companys o Rodolfo Martín Villa, entre d'altres, que han protagonitzat la història recent del país.
Estudis com el de Josep Clara a les comarques de Girona i els treballs de la Universitat de Lleida en aquella demarcació, han posat de manifest com l'estament militar fou un dels col•lectius majoritaris entre els governadors civils del franquisme.
El treball de Risques, amb més perspectiva històrica i àmbit cronològic, mostra com aquesta dinàmica era constant des del segle XIX i, com l'Estat recorria a militars per fer-se càrrec dels governs civils, especialment en períodes de conflictivitat.
Malgrat les restriccions a la consulta d'alguns fons de l'antic Govern Civil de Barcelona, estem davant d'una destacada i pionera aportació, per conèixer una de les estructures amb més poder i protagonisme de la nostra història recent.
L'Alemanya reunificada continua fent memòria sobre el seu passat, i a finals de la dècada dels noranta, es va reobrir el debat sobre què passava amb les víctimes del treball esclau del III Reich.
Foren obligades a treballar 13.500.000 persones com a esclaves per a les indústries privades i companyies públiques en el territoris sota domini nazi.
A partir de l'any 2001 i fins el 2007, 1.655.000 persones de 100 països foren indemnitzades econòmicament.
Darrera aquesta ingent política de reparació moral hi ha la Fundació Erinnerung, Verantwortung und Zukunft (Memòria, Responsabilitat i Futur).
A banda de la reparació, un dels objectius de la Fundació és mantenir viva la memòria de les víctimes.
D'aquest objectiu parteix la important tasca d'investigació, encapçalada pel professor Alexander von Plato i que es presenta en aquest llibre.
Entre els anys 2005 i 2006 s'impulsen 22 projectes de recollida de testimonis coordinats pel professor von Plato de la Fernuniversität Hagen, amb una perspectiva internacional, i que dóna peu a l'enregistrament de gairebé 600 entrevistes.
Aquest ampli equip transnacional dóna una nova visió sobre el treball esclau durant el nacionalsocialisme, trenca la dinàmica de les recerques nacionals sobre les víctimes i situa en el centre de la història europea, des de la història oral, les víctimes de l'est d'Europa, tal com han fet treballs posteriors com els de Timothy Snyder (Bloodlands, 2010).
A banda, l'amplitud de testimonis poden aportar recerques noves des de perspectives també noves, més encara quan tots els testimonis són accessibles en línia (un cop fet el registre) en el web http://www.zwangsarbeit-archiv.de/, gràcies al treball de la Freie Univesität de Berlin.
El llibre s'estructura en 3 parts: la primera consisteix en l'anàlisi de la recerca feta per cada un dels responsables dels projectes des dels seus països respectius, així com l'anàlisi sobre la memòria pública de l'ocupació i/o el treball esclau en cada país; la segona part dirigeix una mirada transnacional a la totalitat del projecte (des de propostes d'explotació educativa dels testimonis a anàlisis comparatives de les rebudes dels treballadors-esclaus als països d'origen o d'acollida), i la tercera part és un ampli apèndix amb documents sobre el projecte i una cronologia sobre el treball esclau i les polítiques compensatòries a les víctimes.
Aquest treball d'història oral és un dels referents d'excel•lència en aquesta disciplina a Europa, pot contraposar-se al treball fet per la Shoah Foundation als Estats Unitats amb les víctimes de l'Holocaust (menys científic i amb un enfocament més quantitatiu que qualitatiu), i esdevé un exemple a seguir per institucions públiques dedicades a les polítiques de memòria.
Malauradament, el llibre només ha estat publicat en alemany i anglès, tot i el magnífic treball amb les víctimes espanyoles realitzat per la infatigable historiadora Mercè Vilanova.
Serem capaços d'assolir aquesta excel•lència des de països amb deure de memòria com el nostre?