La forma més subtil d'intel·ligència és aquella que no treballa per a si mateixa.
Que aspira sempre a compartir experiències i coneixements.
Palmira Jaquetti, que s'estimava amb passió la música, l'art i la literatura, vivia també d'aquesta manera la tasca docent.
La primera notícia laboral segura la situa en un parvulari de Barcelona, l'any 1915.
Més tard va guanyar per oposició la plaça de mestra titular a Vilaplana (Baix Camp) (1922).
Entremig, la veiem fotografiada, a Olesa de Montserrat, amb un grup de vint-i-sis infants que gaudien de les vacances en unes colònies organitzades l'any 1916 per la Comissió de Colònies Escolars.
L'any anterior havia anat a les de Santa Coloma de Farners i el següent a Banyoles (1917), aquesta vegada com a directora.
La titulació obtinguda a les aules de la Mancomunitat, sota la direcció del gran pedagog Alexandre Galí i Coll (Camprodon, 1886-Barcelona, 1969), així com els seus estudis de música, oficials i privats, li permeten compensar el sou migrat de mestra i, aviat, el de professora contractada d'institut, amb classes particulars de cultura general, de música i de català, que impartia tant a domicili com a casa seva.
D'aquests estimats alumnes havien de sortir amistats duradores, sobretot després de la Guerra civil.
Per experiència pròpia, sabia com era d'important el dret igualitari a l'educació d'homes i dones, sobretot per a les classes treballadores, i per això va treballar a l'Escola Municipal de Labors i Oficis de la Dona i a l'Institut de Cultura i Biblioteca Popular de la Dona, fundat per Francesca Bonnemaison i Farriols (Barcelona 1872-1949) per a l'educació i la promoció laboral del gènere femení.
Accedeix al nivell anomenat aleshores de Segunda Enseñanza, com a ajudant interina i gratuïta.
Primer a l'Institut Balmes (cursos 1926-1927 al 1928-1929) i més tard, al Joan Maragall (1931-1932).
Un esperit de superació constant l'empeny, contra el criteri del seu marit, a treure les oposicions a càtedra que la destinen lluny de Barcelona, al Instituto de Segunda Enseñanza de Calataiud (curs 1933-1934).
Però no s'estarà gaire al sistema educatiu estatal.
Abans d'acabar el curs, el Conseller de Cultura Ventura Gassol la reclama per a la xarxa educativa de la Generalitat i d'aquesta manera, arriba l'1 de març de 1933 en comissió de serveis a l'Institut-Escola de la Generalitat, establert un any abans a l'antic Palau del Governador del Parc de la Ciutadella de Barcelona.
Les necessitats del servei la porten el curs següent a l'Institut-Escola Pi i Margall, situat a les plantes superiors de l'edifici Sagnier, a la cruïlla dels carrers de Roselló i Balmes (curs 1993-1994).
El seu caràcter pacient, obert i participatiu s'adeia magníficament amb la línia de l'Institut-Escola:
«No cal dir l'eficàcia d'aquestes qualitats usades com a sistema pedagògic.
I portat a terme amb entusiasme, amb apassionament, m'atreviria a dir.
Les dificultats familiars –el seu matrimoni–, la malaltia i després la invalidesa, les dificultats econòmiques, no va reduir-li l'optimisme, l'empenta, les ganes de treballar i de fer bé als altres.
Els alumnes érem el seu camp de treball, era on ella portava al màxim el seu esperit de servei.
I ens estimava i confiava en nosaltres.
Quasi que massa perquè ens estimava mes del que nosaltres mereixíem.»
Conferència inèdita feta a l'Homenatge a Palmira Jaquetti celebrat a l'Ateneu Barcelonès (1973).
La desfeta de la Guerra civil comporta l'extinció del Pi i Margall i de tota la xarxa educativa de la Generalitat.
Un cop superat l'inevitable expedient de responsabilitats polítiques, prosseguirà la seva tasca docent a l'Institut Montserrat, que era aleshores d'ensenyament femení.
Encara és possible d'aconseguir testimonis d'alumnes dels darrers anys que la recorden prou ferma «al peu del canó», malgrat que l'edat que tenia superava els límits actuals de jubilació.
La seva biblioteca particular, donada per l'hereva Guillermina Jeggle a la Institució Rosa Sensat, prova amb claredat com era de metòdic i seriós el compromís de Palmira amb la docència perquè, com deia Aurora Díaz-Plaja «tenir a la mà tots els llibres que presidiren la llar d'una persona és tan important com per a un detectiu trobar petjades sospitoses de la personalitat que està buscant», a Palmira Jaquetti a través de la seva biblioteca.
Conferència inèdita dictada a l'Ateneu Barcelonès (1973).
Aquesta és l'herència docent de Palmira: llibres, amistats i l'exemple d'un afany incansable de servei a la infantesa i la joventut de Catalunya.