I. Aquest Dictamen té per objecte el Projecte de decret d'establiments d'allotjament i habitatges d'ús turístic.
El Projecte consta d'un preàmbul, setanta-tres articles agrupats en dos títols (el primer, que comprèn els articles 1 a 66, té per objecte la regulació dels establiments d'allotjament turístic, i, el segon, amb els restants articles, es refereix als habitatges d'ús turístic), sis disposicions addicionals, tres disposicions transitòries i una de derogatòria.
També inclou tres annexos amb els requisits tècnics dels establiments hotelers, dels càmpings i els barems de qualitat.
En el preàmbul es fa referència a les modificacions que incorpora el Projecte en relació amb la regulació actualment vigent.
Així, s'assenyala que, en la regulació dels establiments hotelers, s'ha suprimit la modalitat de "balneari" i s'han revisat els requisits tècnics; s'han introduït modificacions als establiments de càmping, eliminant les limitacions de les persones usuàries per a poder ser propietàries d'albergs semimòbils i suprimint requisits formals de la recepció del càmping, però sense modificar els requisits tècnics; també s'introdueixen modificacions en els establiments de turisme rural, en relació amb els quals es limita l'explotació a un nombre màxim de places entre totes les modalitats, i s'han reduït altres requisits d'aquesta activitat.
Pel que fa als habitatges d'ús turístic, s'hi indica que la nova regulació comporta l'adaptació a l'àmbit de la normativa sectorial turística i que se substitueix el règim d'habilitació vigent pel de comunicació prèvia a l'Ajuntament.
El títol primer s'agrupa en dos capítols.
El primer conté les disposicions generals.
La secció primera -articles 1 a 14- regula les definicions i processos administratius.
La secció segona -articles 15 a 31- ordena les condicions de contractació.
El capítol segon es refereix a les disposicions específiques per modalitats d'establiments d'allotjament turístic.
La secció primera -articles 32 a 36- té per objecte els establiments hotelers.
La secció segona, amb l'article 37, es refereix als apartaments turístics.
La secció tercera -articles 38 a 52- regula els establiments de càmping.
La secció quarta -articles 53 a 66- conté la regulació dels establiments de turisme rural.
El títol segon -articles 67 a 73- regula els habitatges d'ús turístic.
Les disposicions addicionals es refereixen successivament a les competències a l'Aran, al terme "residència casa de pagès", a les caravanes, al seguiment de l'aplicació de les normes, a la degradació de rang per a modificar condicions tècniques i a la implementació electrònica de la comunicació interadministrativa i de la informació.
Les disposicions transitòries tenen per objecte successivament els establiments d'allotjament turístic, els establiments de turisme rural i els habitatges d'ús turístic habilitats.
I la disposició derogatòria conté una llista de derogacions expresses.
El Dictamen se sol·licita amb urgència i el president de la Comissió ha acordat apreciar la reducció del termini per a emetre aquest parer.
La Comissió Jurídica Assessora és competent per a emetre dictamen preceptiu respecte dels projectes de reglament que es dictin per a desplegar les lleis o el dret comunitari i llurs modificacions, segons disposa l'article 8.2.b) de la Llei 5/2005, de 2 de maig, com ara és el cas, en què el Projecte en qüestió es dicta en desplegament de la Llei 13/2002, de 2 de juny, de turisme de Catalunya, modificada per la Llei 9/2011, de 29 de desembre, de promoció de l'activitat econòmica.
La Llei de turisme havia estat adaptada a la Directiva 2006/123/CE, de 12 de desembre de 2006, pel Decret legislatiu 3/2010, de 5 d'octubre.
En l'examen de casos com el present, en què es dictamina sobre un Projecte reglamentari, és doctrina reiterada d'aquesta Comissió que l'abast de l'actuació comporta l'estudi de la competència de la Generalitat de Catalunya; l'habilitació del Govern per a dictar la norma de què es tracta; la comprovació que s'hagin seguit els tràmits procedimentals previstos en la llei per a l'elaboració, i, especialment, l'anàlisi de la legalitat del text normatiu.
La norma examinada versa sobre la matèria "establiments d'allotjament turístic" i "habitatges d'ús turístic".
En aquest àmbit, correspon a la Generalitat la competència exclusiva en matèria de turisme prevista per l'article 171, en particular als apartats a), c) i d).
També dóna suport a la norma la previsió de l'article 123.a) pel que fa a la defensa de consumidors i usuaris, matèria en què la Generalitat té competència exclusiva.
L'article 68.1 de l'Estatut i l'article 39.1 de la Llei 13/2008, de 5 de novembre, de la presidència de la Generalitat, atribueix al Govern la potestat reglamentària, d'acord amb l'Estatut i les lleis.
La disposició final segona de la Llei 13/2002 faculta el Govern per a desplegar-la reglamentàriament, previsió que dóna cobertura a aquest Projecte que ha d'aprovar el Govern.
V. S'estudiarà, en aquest fonament, si en l'elaboració i tramitació del Projecte de decret s'han respectat les previsions de l'ordenament.
S'haurà de contrastar la documentació de les actuacions realitzades amb les determinacions per a l'elaboració de disposicions generals que disposen els articles 61 i següents de la Llei 26/2010, de 3 d'agost, de règim jurídic i procediment de les administracions públiques de Catalunya.
En primer lloc, cal examinar si s'han acomplert els requeriments relatius a la documentació.
La documentació que s'adjunta al Projecte es correspon amb les exigències de l'article 64 de la Llei 26/2010.
Així ho constaten la memòria general i la memòria d'avaluació de l'impacte de les mesures proposades amb l'informe d'impacte pressupostari, d'impacte econòmic i social, d'impacte normatiu i d'impacte de gènere.
I la memòria justificativa ha estat completada.
La memòria d'avaluació d'impacte de les mesures proposades ha estat completada en dues ocasions en el decurs de la tramitació (pàg.
232 i 534) i incorpora la identificació i quantificació de càrregues administratives de manera que s'ajusta al contingut que ha de tenir aquest document.
Consten la memòria de les observacions i al·legacions presentades en els tràmits de consulta pública i els documents generats en el tràmit de consulta interdepartamental i s'incorpora a l'expedient la referència circumstanciada a aquest tràmit i al seu resultat.
S'ha incorporat la part de l'acta de la reunió de la Comissió de Govern Local relativa al debat sobre el Projecte de decret, seguint les recomanacions d'aquesta Comissió (dictàmens 127/12 i 153/12).
L'informe jurídic final del Projecte normatiu efectua una anàlisi del marc competencial i normatiu, de la tramitació de l'expedient i del text del Projecte.
S'ha incorporat a l'expedient l'informe de simplificació i administració electrònica de l'Àrea d'Organització i Administració Electrònica del Departament d'Empresa i Ocupació, que es troba, però, sense signar.
L'article 63.2 de la Llei 26/2010 estableix la necessitat que els documents que formen part de l'expedient de tramitació estiguin datats i signats pels òrgans competents per a llur emissió.
La Comissió indica que cal esmenar aquesta mancança.
S'examina, a continuació, la tramitació del Projecte.
Amb caràcter general es pot afirmar que la tramitació del Projecte s'ha ajustat al procediment establert per la Llei 26/2010.
El tràmit de consulta interdepartamental s'ha efectuat regularment amb una valoració de les aportacions i amb variacions en el text del Projecte.
El Projecte ha estat objecte d'informe per l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades el 26 de juny de 2012 i per la Direcció General de Processos i Administració Electrònica el 6 de juliol de 2012.
També ha estat informat favorablement per la Comissió de Govern Local el 17 de setembre de 2012, i se n'adjunta l'acta de la sessió.
També n'ha informat el 21 de setembre de 2012 el Consell de Treball, Econòmic i Social i s'han valorat les seves observacions.
El Projecte normatiu es va sotmetre a audiència dels interessats i a informació pública.
Les al·legacions presentades s'han valorat de manera singular.
En l'expedient consta l'informe del Gabinet Jurídic Central, de 23 d'abril de 2012.
El Projecte ha estat objecte d'un informe jurídic final, de 3 d'octubre de 2012, per part de l'Assessoria Jurídica del Departament d'Empresa i Ocupació, amb la signatura de l'advocat en cap.
Finalment, el Projecte normatiu va ser objecte d'informe favorable pel Consell Tècnic en la sessió de 9 d'octubre de 2012.
Es pot estimar, doncs, que tant la documentació com la tramitació s'han realitzat segons les exigències de la legislació aplicable.
La regulació projectada es proposa substituir l'establerta per dos decrets de 2010: el Decret 183/2010, de 23 de novembre, d'establiments d'allotjament turístic, i el Decret 164/2010, de 9 de novembre, de regulació d'habitatges d'ús turístic.
Ambdós van ser informats per aquesta Comissió mitjançant els dictàmens 350/10 i 305/10, respectivament.
L'elaboració del present Projecte de decret és motivada per les modificacions que la Llei 9/2011, de 29 de desembre, de promoció de l'activitat econòmica, ha introduït en la regulació de les empreses i activitats turístiques.
El Projecte de decret té com a finalitat recollir en un únic text normatiu la regulació de les empreses turístiques d'allotjament i incorporar la regulació dels establiments d'allotjament turístic i la dels habitatges d'ús turístic, recollides en les seccions primera i segona del capítol III, del títol III, de la Llei 13/2002, de 21 de juny, de turisme de Catalunya.
Les modificacions introduïdes per la Llei 9/2011 afecten diversos aspectes.
En relació amb el concepte d'empreses turístiques, s'ha eliminat el concepte d'establiments turístics (article 33).
D'altra banda, s'ha eliminat la regulació del dret d'accés a establiments turístics (article 37) i s'ha incorporat a la regulació la regulació dels drets d'accés als establiments d'allotjament turístic continguda en la Llei (article 39.bis).
Del concepte d'establiments hotelers (article 40), s'ha eliminat els balnearis.
Respecte del concepte d'apartaments turístics (article 43), s'ha eliminat la previsió relativa a la condició d'habitatge (article 44) i les previsions sobre l'explotació en el cas de propietat múltiple (article 45).
Pel que fa als càmpings, se'n precisa el concepte i s'ha eliminat la necessitat d'inscripció en el Registre de turisme de Catalunya (article 47).
En relació amb el concepte d'establiments de turisme rural es precisa en quins casos no poden ser qualificats com a tals (article 50.4).
La Llei 9/2011 inclou en la Llei de turisme, mitjançant la incorporació dels articles 50.bis i 50.ter, la regulació dels habitatges d'ús turístic anteriorment ordenats per la Llei 18/2007, de 28 de desembre, del dret a l'habitatge (article 3.l).
Així mateix, la reforma incideix en les activitats objecte d'inscripció en el Registre de turisme de Catalunya (article 67.j) i k) i article 73.3) i en el règim d'infraccions en coherència amb les modificacions efectuades en l'articulat (articles 87, 88, 97, 98 i 102).
En darrer lloc, es pot esmentar també la Llei 25/2012, de 20 de març, de mesures fiscals, financeres i administratives, que crea l'impost sobre les estades en establiments turístics, que ha entrat en vigor l'1 de novembre de 2012, i que ha estat modificada pel Decret llei 3/2012, de 16 d'octubre, de reordenació urgent de determinades garanties financeres del sector públic de la Generalitat de Catalunya i de modificacions tributàries.
Recentment, s'ha aprovat el Decret 129/2012, de 9 d'octubre, que aprova el Reglament de l'impost sobre les estades en establiments turístics.
Les modificacions indicades han alterat la regulació legal, de manera que el projecte normatiu s'ha de situar en el marc normatiu constituït per la legislació en matèria de turisme, essencialment constituïda per la Llei 13/2002, en la versió consolidada derivada dels canvis introduïts per la Llei 9/2011.
A continuació s'examina el contingut del Projecte de decret i s'esmenten els preceptes que inclouen canvis respecte a la regulació reglamentària vigent.
En relació amb el preàmbul, es poden indicar alguns suggeriments d'exposició i algunes errades a corregir.
Així, en el paràgraf segon, en presentar el contingut de la regulació proposada s'al·ludeix al terme "empreses turístiques", que si bé és central en la Llei de turisme, està quasi absent en la nova regulació.
D'altra banda, en fer la presentació, seria aconsellable esmentar en la relació els habitatges d'ús turístic, encara que siguin objecte d'atenció en altres paràgrafs.
El primer incís del paràgraf cinquè és reiteratiu del paràgraf quart.
En el paràgraf desè les referències a la sistemàtica de la Llei de turisme, una vegada modificada per la Llei 9/2011, són errònies.
Els nous articles 50.bis i 50.ter constitueixen la secció segona del capítol III -Empreses turístiques d'allotjament- del títol III de la Llei.
Al final d'aquest mateix paràgraf la referència al règim de propietat horitzontal hauria d'acotar-se als supòsits que sigui aplicable, ja que l'habitatge d'ús turístic podria situar-se en edificacions no sotmeses a aquest règim de tinença.
Finalment, caldrà tenir en compte, en el paràgraf final, l'alternativa que correspongui -vist o d'acord- respecte de la intervenció d'aquesta Comissió.
El capítol I del títol I, relatiu als establiments d'allotjament turístic, es refereix a les disposicions generals.
En l'article 1 hi ha dues alteracions.
D'una banda, en l'apartat segon, en el qual es preveu la incompatibilitat entre l'ús d'establiments d'allotjament turístic i el d'habitatge, llevat del cas dels establiments de turisme rural, se suprimeix l'últim incís, que fixava un límit temporal de permanència.
És una opció que la regulació vigent va incloure en el marc dels marges de desplegament reglamentari, al qual remet expressament l'article 38 de la Llei de turisme, com ho és també la supressió que es proposa.
D'altra banda, s'afegeix un apartat quart que simplement recorda que la regulació turística es fa sens perjudici de la normativa sectorial no turística aplicable, clàusula merament informativa que no planteja qüestions de legalitat.
En l'article 2, que defineix el titular d'establiment d'allotjament turístic, s'ha suprimit el segon paràgraf, que contenia aclariments sobre el primer, que tanmateix es desprenen de l'ordenament aplicable, o d'altres preceptes, raó per la qual la supressió no és significativa des d'una perspectiva de legalitat.
L'article 3 regula els serveis turístics.
La Llei 9/2011 ha modificat l'article 2.e) de la Llei de turisme, sobre la definició dels serveis turístics, si bé aquest canvi no incideix en la regulació proposada.
El Projecte de decret precisa l'obligatorietat dels diversos serveis, amb la novetat d'indicar que els de cambres de bany i serveis higiènics i el de neteja (llevat dels càmpings) són sempre obligatoris, mentre que, respecte dels altres, l'obligatorietat deriva de la tipologia d'allotjament i categoria, que és l'única regla en la regulació vigent.
La nova precisió s'inscriu en l'àmbit propi d'exercici de la potestat reglamentària, com també s'hi situa el nou apartat cinquè, relatiu a les activitats realitzades en espais comuns dels establiments.
En l'article 4, sobre classificació, als apartats 2 i 3 desapareix el concepte d'especialitat com a criteri de classificació.
Ara bé, l'article 42 de la Llei de turisme, que la Llei 9/2011 no ha modificat, preveu, amb el títol "Categories, especialitats i tipologies", en el segon apartat, que els establiments hotelers poden obtenir de l'Administració el reconeixement d'una especialitat o tipologia.
Per tant, la Llei manté el concepte d'especialitat com a criteri de classificació, de manera que el Projecte de decret hauria de mantenir-la, bé en el mateix article 4, bé, per raó que la llei només es refereix a establiments hotelers i l'article 4 té un abast més ampli, incloure'l en l'article 33 del Projecte, sobre classificació d'establiments hotelers.
En l'apartat quart de l'article, en referir-se a la verificació de l'autoclassificació, mentre que la regulació vigent refereix la discrepància que comporta una reclassificació d'ofici "al projecte tècnic o a la realitat", el projecte al·ludeix només a la "realitat", de manera que semblen divorciar-se els problemes relatius a l'habilitació i a la classificació.
L'article 5, relatiu a la intervenció administrativa de l'activitat, és objecte d'una àmplia modificació o reestructuració, però manté la forma de declaració responsable, a presentar abans de l'inici de l'activitat davant l'Administració autonòmica o l'ajuntament.
L'article 38.2 de la Llei de turisme, apartat afegit pel Decret legislatiu 3/2010, de 5 d'octubre, per a l'adequació de normes amb rang de llei a la Directiva 2006/123/CE, del Parlament i del Consell, de 12 de desembre de 2006, relativa als serveis en el mercat interior, disposa que "Els establiments d'allotjament turístic no requereixen cap autorització del departament de l'Administració de la Generalitat competent en matèria de turisme, si bé abans d'iniciar l'activitat s'han de sotmetre als règims d'intervenció administrativa derivats de les altres normes sectorials que els són d'aplicació.
En la regulació vigent, l'article 5 es refereix tant a la intervenció administrativa per raó de la normativa local i mediambiental com a la pròpiament turística.
La regulació actual no és clara, com ho va remarcar aquesta Comissió en el Dictamen 350/10.
La nova regulació exclou referències a legislacions local i mediambiental i situa la declaració responsable en relació amb els requisits exigits per la normativa turística.
Per tant, el seu encaix legal s'ha de trobar en el segon incís de l'article 38.2 transcrit, i considerar si la previsió d'aquest, segons el qual l'Administració turística ha d'avaluar si es compleixen els requisits de la normativa turística, dóna suport a l'exigència d'una declaració responsable.
En aquest sentit, s'ha de tenir en compte la regulació que fa l'article 35 de la Llei 26/2010 d'aquest procediment d'intervenció, segons el qual la declaració responsable comporta l'autoacreditació de compliment dels requisits establerts per la normativa vigent per a l'exercici d'una activitat, extrems que segons l'apartat tercer de l'article 35 l'Administració competent podrà verificar.
És una conseqüència connexa a la presentació de la declaració responsable.
Atesa aquesta regulació, es pot admetre que la previsió de l'article 38.2, darrer incís, de la Llei de turisme, pel fet que disposa que l'Administració turística ha d'avaluar el compliment dels requisits establerts per la normativa turística, dóna suport a la previsió de l'exigència de declaració responsable.
La proposta del nou article 5, al primer apartat del segon paràgraf, preveu que la declaració responsable ha d'incloure les dades referides a la persona titular i a l'establiment, sense més precisions; mentre que l'article 35.2 de la Llei 26/2010 exigeix les dades relatives a la identificació de la persona que presenta la declaració i als requisits establerts per la normativa reguladora de l'activitat "que s'han de fer constar, en cada cas, de manera expressa, clara i precisa".
Possiblement, es podria considerar que aquesta concreció s'indica en el model normalitzat que es troba en la pàgina web de la Generalitat.
Però, si és així, s'haurà d'incloure com a annex del Decret.
En un altre cas, caldria fer una descripció més precisa de les dades relatives als requisits, com ja es fa en relació amb els allotjaments rurals, en l'article 59.
Caldria corregir el text en algun dels sentits indicats.
L'article 6.1 es refereix a la inscripció en el Registre de turisme de Catalunya.
L'article 67.1.j) de la Llei de turisme, en el text consolidat vigent, preveu la inscripció d'ofici en el Registre dels establiments d'allotjament turístic i dels habitatges d'ús turístic.
Sembla un efecte de la presentació de la declaració responsable regulada en l'article precedent, però no hi ha una referència expressa a la connexió d'aquesta quan es presenta davant l'Ajuntament i la inscripció en el Registre que gestiona l'OGE.
Seria convenient precisar aquest supòsit.
L'apartat segon reprodueix l'apartat tercer del text vigent.
L'apartat quart de l'actual article 6 passa a ser l'article 7, amb l'adaptació a la nova regulació continguda en els articles 5 i 6.
L'article 8 manté el text pel que fa a l'informe preceptiu del planejament urbanístic, expressió que s'hauria de reflectir en el títol.
Pel que fa al sentit de l'informe, una vegada ha passat el mes, s'hauria de seguir allò previst per l'article 83.3 de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú (LRJPAC), i donar el parer simplement per a evacuar i continuar el procediment.
L'article 9, sobre control administratiu de l'activitat, a més de petites variacions semàntiques, inclou un nou apartat cinquè en què relaciona el cessament de l'activitat i la baixa en el Registre amb remissió a la legislació de procediment, proposta que no planteja interrogants.
L'article 11 es refereix a la inspecció i disciplina administrativa.
El nou apartat tercer recull el supòsit d'inexactitud, falsedat o omissió de dades de caràcter essencial a què es refereix l'article 38.1 de la Llei 26/2010, així com de manca de declaració, amb la consegüent impossibilitat d'exercir l'activitat.
La redacció planteja dues qüestions: la remissió a l'article 5.1 pel que fa a les dades és insuficient, ateses les consideracions ja fetes; la referència a l'article 38 hauria d'abastar el procediment, ja que l'apartat tercer proposat no preveu el tràmit d'audiència a la part afectada.
El nou apartat sisè conté una remissió a les infraccions i sancions de la Llei de turisme.
El manteniment de l'actual apartat tercer, que passa a quart, no és congruent amb la nova regulació de l'article 5, que no es refereix a l'habilitació administrativa sinó a la declaració responsable, la irregularitat de la qual ja està considerada al nou apartat tercer.
L'article 12 regula el dret d'accés i permanència i recull una nova remissió a la regulació legal de l'article 39.bis de la Llei de turisme.
L'article 14 té el contingut aparentment nou, en relació amb les obligacions de les persones titulars dels establiments, a més de la remissió a l'article 36 de la Llei de turisme.
De fet, reprodueix amb les mateixes paraules o amb lleugeres variacions algunes de les proposicions contingudes en la relació d'aquest article 36, o conté manaments purament obvis, com comunicar les alteracions d'ordre públic i la comissió de les infraccions penals i els supòsits de malalties contagioses.
L'article 15 es refereix als contractes d'allotjament turístic amb una nova redacció que remet més àmpliament a la legislació general en matèria d'obligacions i contractes.
Els altres aspectes ja consten en la legislació vigent.
En l'article 17 es reprodueixen els tres primers apartats del vigent article correlatiu.
Se suprimeix l'apartat quart, que establia l'obligació d'informar, amb caràcter previ a la contractació, de la capacitat legal màxima de les unitats d'allotjament; supressió que no planteja dubtes de legalitat.
L'article 18, sobre llits complementaris, inclou previsions a fi d'evitar una utilització extensiva d'aquesta possibilitat i es fixa una ocupació màxima per habitació.
No es plantegen qüestions de legalitat sobre això.
L'article 21, relatiu als requisits turístics de les factures, denominació que es podria reconsiderar, recull la regulació de l'article 21 vigent, amb l'afegitó de la lletra h), sobre la repercussió dels impostos i taxes, que, de fet, ja es derivaria de la legislació general.
L'article 22, sobre fulls oficials de queixa, reclamació i denúncia, afegeix al text vigent la previsió d'ús de mitjans electrònics, cosa que és congruent amb l'ordenament actual.
L'article 23, relatiu a la contestació a les peticions de les reserves, reprodueix el correlatiu precepte vigent.
El mateix succeeix amb l'article 24, sobre l'objecte de la reserva.
En l'article 25, que regula la paga i senyal per part de les persones usuàries, en el segon paràgraf modifica les previsions sobre la reserva feta mitjançant pagament electrònic amb un nou termini de 48 hores.
En canvi, desapareix la modalitat de paga i senyal en les reserves de grup.
L'Administració ha de considerar la pertinència de mantenir aquesta supressió.
Els articles 26, 27 i 28, sobre cancel·lació de reserves, rescabalament per renúncia d'estades i manteniment de reserva, conserven el text vigent.
Això no obstant, en l'article 27 seria procedent al·ludir a les condicions contractuals i la seva expressió per escrit.
L'article 29, sobre identificació de persones usuàries, i l'article 30, relatiu al gaudi de les unitats d'allotjament, reprodueixen el text vigent.
L'article 31, que es refereix al desallotjament, només afegeix una previsió en el cas dels càmpings, sense que es plantegin interrogants.
Amb l'article 32 s'inicia el capítol II, que conté disposicions específiques per modalitats d'establiments d'allotjament turístic.
Aquest precepte conté definicions que introdueixen lleugeres variacions en relació amb el text vigent, que no plantegen interrogants de legalitat.
L'article 33, que conté la classificació dels establiments hotelers, ha suprimit la referència als balnearis i d'aquesta manera s'ajusta a l'article 41 de la Llei 13/2002.
L'article 34, sobre identificació, també s'adapta a la supressió de la referència als balnearis.
L'article 35, relatiu als requisits tècnics mínims, i l'article 36, sobre barems de qualitat, es corresponen amb els articles 36 i 37 vigents amb les adaptacions de les remissions.
L'article 37 conté la definició i règim jurídic dels apartaments turístics.
El nou text de l'article 43 de la Llei de turisme, introduït per la Llei 9/2011, conté una definició, que es recull en l'apartat primer de la proposta, i una remissió al Reglament, pel que fa a la prestació del servei d'allotjament.
Les previsions dels apartats 2, 3 i 4 del projectat article 37 s'adiuen a la funció de desplegament prevista.
El nou article 39 no recull l'apartat quart, en el qual es feia referència a les previsions del planejament urbanístic.
La supressió no és, des d'un punt de vista substancial, significativa, ja que, si el planejament urbanístic conté prescripcions, aquestes són obligatòries i s'han d'observar.
Això no obstant, no s'entén la raó per a suprimir aquesta referència a l'ordenació urbanística; aspecte, com se sap, molt sensible.
L'article 41, relatiu a càmpings ubicats en zones de risc, recull el supòsit considerat per l'actual article 42 amb una nova redacció, que es fa ressò de la regulació actual sobre zones de risc.
L'article 50, relatiu als requisits tècnics mínims, conté la remissió a l'annex II, que recull les previsions actualment contingudes en els actuals articles 52 -categoria de luxe-, 53 -categoria primera-, 54 -categoria segona- i 55 -categoria tercera-.
Encara que, essencialment, la regulació és idèntica, cal tenir en compte en tot cas que l'article 47 de la Llei de turisme conté una remissió molt àmplia al desplegament reglamentari sobre tots aquests aspectes que podria donar cobertura a les variacions.
L'article 52 elimina alguns dels requisits de la recepció del càmping respecte de la regulació actual, opció que se situa en el marc del desplegament reglamentari.
El contingut de l'actual article 58, sobre obligacions de la persona titular de l'establiment de càmping, que no s'inclou en el text proposat, s'ha d'entendre que està subsumit en el nou article 14, que es refereix a les obligacions dels titulars de qualsevol establiment d'allotjament turístic.
Amb l'article 53 s'inicia la regulació dels establiments de turisme rural.
Aquest precepte en conté la definició i classificació.
En el primer aspecte, la regulació projectada respecte de la vigent conté dues novetats significatives: a) un augment de la població dels nuclis en els quals poden estar situats -per acceptació de les consideracions de la Comissió de Govern Local-, fins a 2.000 habitants; b) una supressió de la remissió a la legislació urbanística en relació amb la reconstrucció o rehabilitació de masies.
Ara bé, òbviament aquesta regulació és igualment aplicable, encara que, com ja s'ha advertit, seria recomanable de mantenir la referència del text ara vigent.
D'altra banda, en la classificació s'elimina l'equivalència de cases de pagès i establiments d'agroturisme.
La regulació projectada no contradiu el contingut de l'article 50 de la Llei de turisme, que conté una àmplia remissió al Reglament.
A diferència de l'actual regulació, en el supòsit de titularitat a càrrec de persona jurídica no es prescriu que estigui inscrita en el Registre d'explotacions agràries, sinó únicament que un dels socis obtingui rendes agràries i presti personalment els serveis connexos a l'allotjament.
Aquest canvi no contradiu les previsions de l'article 50.3 de la Llei.
L'article 55 regula les modalitats de cases de pagès.
Respecte de la regulació actual (article 61) s'observen variacions sobre l'exigència d'empadronament i residència efectiva del titular de masoveria o casa de poble independent, ja que s'elimina l'antiguitat de tres anys.
Aquest canvi no afecta la regularitat de les exigències que es mantenen, a la vista de l'article 50.3 de la Llei de turisme, com aquesta Comissió ja va afirmar en el Dictamen 350/10, relatiu a la regulació vigent.
L'article 56 es refereix als allotjaments rurals, dels quals s'elimina l'exigència de l'actual 62, en el sentit que el titular ha de ser una persona física i, consegüentment, s'inclou un paràgraf en relació amb l'especificitat pròpia de les persones jurídiques.
La regulació de la Llei no veta aquesta ampliació tenint en compte l'exigència de prestació personal de serveis d'un soci de la persona jurídica.
L'article 57 regula les modalitats d'allotjament rural.
En l'apartat segon s'elimina també l'antiguitat de tres anys en l'empadronament i la residència efectiva.
L'article 59, relatiu al contingut de la declaració responsable, és similar a l'actual article 65, amb una adaptació de les remissions.
Els articles 61 i 62 regulen, respectivament, els requisits tècnics de les masies i cases de poble compartides i els de les cases de poble independents i les masoveries, aspectes que avui són objecte dels articles 67 i 68.
La regulació proposada s'inscriu en el desplegament reglamentari previst per la Llei.
L'article 63 regula la capacitat mínima dels establiments de turisme rural amb una disminució d'aquesta; opció que és admissible a la vista de l'àmplia remissió legal.
L'article 64, sobre limitacions, conté un apartat -equivocadament numerat com a 4, ja que hauria de ser el 3- que estableix una limitació de l'activitat de la persona titular de l'establiment, i no d'aquest.
La persona titular d'un establiment de turisme rural pot explotar fins un màxim de 25 places entre totes les modalitats".
Com ja es va indicar en el Dictamen 350/10 d'aquesta Comissió, les limitacions o incompatibilitats de les finques i establiments són admissibles, però, en canvi, no es poden admetre sense suport legal les relatives a l'activitat de les persones titulars.
De fet, en la regulació vigent no es va incloure la clàusula que va provocar l'advertiment.
Ara es torna a proposar en l'apartat indicat i, lògicament, pertoca reiterar allò que aquesta Comissió va assenyalar: "No estem davant de la definició de les característiques o requisits dels establiments, sinó de limitacions de les persones en la seva activitat econòmica.
I aquestes no estan previstes ni troben suport en la Llei, que exclusivament estableix l'obligació d'obtenir rendes agràries.
Aquestes prohibicions poden infringir, a més, l'article 25 de la Directiva 2006/123/CE."
S'hauria de suprimir la limitació a l'activitat dels titulars.
Amb l'article 67 s'inicia el títol II, relatiu als habitatges d'ús turístic.
La regulació d'aquests habitatges, anteriorment continguda en la Llei 18/2007, de 28 de desembre, del dret a l'habitatge, ha estat incorporada per la Llei 9/2011 a la Llei de turisme, que ha inclòs els articles 50.bis i 50.ter.
En el primer es defineixen aquests habitatges com els cedits pel seu propietari, directament o indirectament, a tercers, d'una manera reiterada i a canvi de contraprestació econòmica, per a una estada de temporada, en condicions d'immediata disponibilitat i amb les característiques establertes per reglament.
El règim d'intervenció és de comunicació prèvia, en lloc de la vigent previsió d'habilitació prèvia.
Finalment, la regulació legal preveu que la cessió es pot fer per qualsevol de les formes admeses en dret.
En ús de la remissió reglamentària de l'article 50.bis.1 de la Llei de turisme, els articles 67 a 73 estableixen la regulació que substituirà el Decret 164/2010, de 9 de novembre.
L'article 67 recull la definició legal d'aquests habitatges, i precisa que se cedeixen d'una manera sencera o unitària, i no es permet per estances.
En l'apartat tercer precisa el concepte d'"estada de temporada", que fixa en temps continu igual o inferior a 31 dies, mentre que en la regulació vigent el període és de tres mesos.
També es precisa el concepte de "cessió reiterada".
La regulació proposada s'inscriu en l'àmbit de desplegament reglamentari expressament previst per la Llei.
L'article 68, sobre requisits i serveis, recull en els dos primers apartats la regulació vigent continguda en l'article 2 del Decret 164/2010.
Els apartats tercer i quart regulen serveis per a assegurar la convivència.
La regulació proposada no planteja interrogants.
L'article 69 regula el règim jurídic, que, d'acord amb l'article 50.bis de la Llei, és el de comunicació prèvia, n'estableix les característiques i exigeix que s'adjunti una declaració responsable conforme que l'habitatge disposa de cèdula d'habitabilitat.
Preveu també el supòsit que s'hagi encomanat la gestió de l'habitatge.
L'apartat cinquè preveu que el propietari no podrà al·legar la condició de domicili per a impedir la funció inspectora, previsió equivalent a la continguda en l'article 3.2 del Decret 164/2010 i que s'ajusta a les consideracions efectuades en el Dictamen 305/10.
L'apartat sisè disposa els supòsits en què no és possible destinar un habitatge a ús turístic.
Sobre els termes utilitzats, cal remetre's a les consideracions del dictamen esmentat, a fi de donar una claredat més gran al precepte.
D'altra banda, atesa la condició de requisit de la inexistència d'aquestes situacions, s'hauria d'incloure en la declaració responsable.
L'apartat setè remet concretament a l'article 38 de la Llei 26/2010.
L'apartat vuitè preveu la inscripció d'aquests habitatges en el Registre de turisme de Catalunya, prescripció que s'adiu a l'article 67.1.j) de la Llei de turisme, segons la redacció de la Llei 9/2011.
Els apartats novè i desè es refereixen a fulls de queixa i a elements informatius.
L'apartat onzè coincideix amb l'article 5.8 vigent del Decret esmentat.
Pel fet que estableix l'obligació de requerir, però no de desallotjar, es pot considerar una obligació derivada de l'activitat turística desplegada, sense que s'hi puguin estendre les observacions d'il·legalitat fetes en el Dictamen 305/10.
Al marge del text, s'ha d'indicar la conveniència d'assegurar l'estàndard de participació de tercers, a fi que, com diu l'article 34 de la Llei 26/2010, amb el nou règim d'intervenció no es vegin limitades les garanties de les persones interessades.
L'article 70 es refereix a la categorització segons els sistemes voluntaris de categorització turística.
L'article 71 es refereix al registre d'ocupants d'acord amb la normativa de seguretat ciutadana.
L'article 72 assenyala que les administracions competents han de col·laborar en ordre a la inspecció i control, aspecte objecte de debat i proposta en la Comissió de Govern Local.
A petició de les entitats locals s'ha previst la possibilitat d'auxili de l'Administració autonòmica per sol·licitud dels ajuntaments.
L'article 73 regula el règim sancionador.
L'apartat primer configura la responsabilitat solidària de propietari i gestor en les infraccions previstes per les legislacions turística, d'habitatge i de consum i la normativa local.
L'apartat segon identifica, per raó de la tipologia de la infracció, les administracions competents.
L'apartat tercer remet als procediments sancionadors de les administracions competents.
En aquesta concisa regulació es troba a faltar una remissió expressa, pel que fa a la indicació d'infraccions i sancions, a les legislacions esmentades; omissió que s'hauria d'esmenar.
La disposició addicional primera reconeix les competències turístiques del Consell General d'Aran, d'acord amb les corresponents normes de transferència.
La disposició addicional segona fa referència a una equivalència de denominacions.
La disposició addicional tercera regula una situació connexa a l'activitat de càmping.
La disposició addicional quarta preveu que un organisme de participació faci un requeriment de l'aplicació de la nova normativa.
La disposició addicional sisena assenyala la plataforma electrònica per a la comunicació entre els ajuntaments i l'Administració autonòmica.
No és necessari efectuar cap consideració sobre aquestes disposicions.
La disposició addicional cinquena habilita el conseller o consellera competent en matèria de turisme per a modificar els requisits tècnics d'establiments hotelers i càmpings continguts en els annexos.
El caràcter estrictament tècnic d'aquests aspectes permet admetre l'habilitació.
La disposició transitòria primera, sobre adaptació d'establiments d'allotjament turístic, manté substancialment els apartats primer, segon i quart de la regulació vigent.
L'apartat tercer, pel que fa als apartaments turístics, estableix un termini de tres mesos, en lloc del vigent de quatre anys, per a complir els requisits.
La disposició transitòria segona estableix regles d'adaptació a la nova regulació en termes similars a les normes actuals, si bé estableix una excepció en el canvi de titularitat quan sigui de caràcter familiar de primer o segon grau.
No es plantegen consideracions sobre això.
La disposició transitòria tercera, en relació amb els habitatges d'ús turístic ja habilitats, preveu el termini per a presentar la comunicació prèvia, moment en el qual, si no ho fan, hauran de cessar en l'activitat.
En relació amb aquest extrem, se'n planteja la correcció si l'habilitació de la qual disposaven no era temporalment limitada, ja que la redacció actual comportaria, sense suport legal, una revocació de l'habilitació.
Caldria, en conseqüència, una regulació més detallada, en la qual es diferenciessin, d'una banda, els supòsits de limitació temporal de l'habilitació i aquells en què, si bé l'habilitació és vigent, la nova regulació exigís la comunicació de dades addicionals, i d'altra banda, el supòsit en què no es donessin aquestes circumstàncies.
S'hauria de revisar aquesta proposta normativa.
La disposició derogatòria és específica.
No hi ha disposició final, de manera que és d'aplicació la vacatio legis comuna o general.
Finalment, convindria revisar la redacció de l'annex III.
Es pot elevar al Govern, per a la seva aprovació, el Projecte de decret d'establiments d'allotjament turístic i d'habitatges d'ús turístic, una vegada considerades les observacions efectuades, i tingudes en compte les de caràcter essencial sobre les limitacions de l'activitat de la persona titular de l'establiment de turisme rural i el règim transitori dels habitatges d'ús turístic habilitats.