I. Objecte del Dictamen i intervenció de la Comissió Jurídica Assessora
El conseller de Justícia sol·licita a aquest òrgan consultiu que emeti el dictamen preceptiu en l'expedient de responsabilitat patrimonial que s'està tramitant a instàncies de la Sra.
A, pels danys patits com a conseqüència de la mort, per suïcidi, d'una germana, la Sra.
La intervenció de la Comissió Jurídica Assessora en aquest expedient s'efectua a l'empara d'allò que disposen l'article 86 de la Llei 26/2010, de 3 d'agost, de règim jurídic i de procediment de les administracions públiques de Catalunya, i l'article 8.3.a) de la Llei 5/2005, de 2 de maig, institucional d'aquest òrgan, ja que la quantia que es reclama, que ascendeix a 76.460,74 euros, és superior als 50.000 euros, xifra que aquest precepte estableix com a requisit d'intervenció.
Administració a qui correspon tramitar l'expedient i òrgan competent per a resoldre'l
La reclamació es presenta davant la Direcció General de Serveis Penitenciaris, és a dir, davant l'Administració penitenciària dependent del Departament de Justícia de la Generalitat, que és la titular del centre on s'explica que van esdevenir els fets que donen lloc a la reclamació, i, per tant, és a qui correspon conèixer de la reclamació interposada.
En conseqüència, d'acord amb l'article 79 del Decret 194/2013, de 9 de juliol, de reestructuració del Departament de Justícia, el Servei de Suport Jurídic és l'òrgan competent per a incoar i instruir el procediment, la resolució del qual correspon al conseller de Justícia, de conformitat amb l'article 83.1 de la Llei 26/2010, tot i que, en el cas del Departament de Justícia, i d'acord amb l'article 1.8 de la Resolució JUS/498/2013, de 8 de març, la funció esmentada ha estat delegada en el secretari general del Departament.
La legitimació activa i la temporalitat de l'acció
El fet que la reclamació sigui presentada per la Sra.
B pot fer dubtar de la relació de parentiu entre la instant i la finada.
No obstant això, s'han incorporat a l'expedient els certificats de naixement respectius, emesos per l'autoritat romanesa i traduïts per la Secció Consular de l'Ambaixada de Romania a Espanya, i en ambdós consta que són filles del Sr.
D, de nacionalitat romanesa, la qual cosa revela que una d'elles va adoptar el cognom del pare, i l'altra, el de la mare, de manera que en resulta acreditada la relació de parentiu.
Signa l'escrit de reclamació la Sra.
A, i diu que compareix sota la direcció d'un lletrat, al qual designa, i, si bé no adjunta cap document que permeti acreditar-ne la identitat i la signatura, cosa que podria posar en dubte la seva voluntat de reclamar, el cert és que ha presentat una còpia de l'escriptura de poders generals de representació a favor de l'advocat designat, atorgada davant notari el 5 de maig de 2014, per la qual cosa cal concloure que existeix voluntat de reclamar i que la reclamant està vàlidament representada pel lletrat en l'expedient.
Pel que fa a la temporalitat de l'acció, els articles 142.5 de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú (LRJPAC), i 4 del Reial decret 429/1993, de 26 de març, que aprova el Reglament dels procediments en matèria de responsabilitat patrimonial (RPRP), estableixen que, en qualsevol cas, el dret a reclamar prescriu al cap d'un any d'haver-se produït el fet o l'acte que motiva la indemnització.
L'acció es va exercir el 23 de febrer de 2014, arran de la mort de la interna, produïda el 23 de juliol de 2013, dins el termini legal.
En relació amb el procediment que s'ha seguit per a determinar l'eventual responsabilitat de la Generalitat, s'han respectat les exigències de l'LRJPAC, de l'RPRP i de la Llei 26/2010, de 3 d'agost.
Consta en l'expedient la informació sanitària emesa per la responsable de Programes de l'Àrea de Sanitat de la Direcció General de Serveis Penitenciaris, a la qual s'adjunta la fitxa mèdica i la història clínica penitenciària de la interna.
S'ha obtingut la documentació que conforma l'expedient de la informació reservada instruïda per la Inspecció Penitenciària de la Direcció General de Serveis Penitenciaris, arran de la mort de la interna.
S'ha incorporat a l'expedient la interlocutòria de sobreseïment i arxivament de les actuacions incoades arran d'aquesta mort perquè el fet no és constitutiu d'infracció penal, emesa pel Jutjat d'Instrucció núm. 5 de Martorell.
Consten en l'expedient tant l'informe criminològic sobre l'evolució penal i processal penitenciària de la interna com les resolucions del Jutjat de Vigilància Penitenciària sobre l'aplicació del Reglament penitenciari.
S'ha donat tràmit d'al·legacions finals al representant de la reclamant i, finalment, l'òrgan instructor ha emès la proposta de resolució, en sentit desestimatori, per no haver-se acreditat la relació de causalitat entre el funcionament del servei públic penitenciari i l'autòlisi que va posar fi a la vida de la interna.
Aquesta proposta és informada per l'Assessoria Jurídica del Departament de Justícia en el mateix sentit.
L'Administració instructora valora també el dany al·legat, d'acord amb les recomanacions que ha efectuat aquest òrgan consultiu, tant en nombrosos dictàmens (54/10, 79/11, 196/12 i 316/14, entre d'altres) com en la Memòria d'activitats de l'any 2008.
V. La posició de la reclamant i de l'Administració instructora
La reclamant fa recaure la responsabilitat del Departament de Justícia en el fet que la interna, de 36 anys quan es va suïcidar al centre penitenciari el dia 23 de juliol de 2013, tenia antecedents autolesius, coneguts pel centre, i no es van adoptar les mesures adequades de vigilància i seguretat que aquesta circumstància requeria, per la qual cosa imputa a l'Administració penitenciària el que en l'escrit qualifica de culpa in vigilando per la vulneració de l'obligació de vetllar per la vida, la integritat i la salut dels interns, que estableix l'article 3.4 de la Llei orgànica 1/1979, de 26 de setembre, general penitenciària (LOGP).
L'Administració instructora, al seu torn, proposa desestimar la reclamació per manca de nexe causal.
Dóna per acreditat el dany moral de la instant i també els fets al·legats, però manifesta que no hi ha nexe causal entre el funcionament del servei penitenciari i la mort.
Es considera que la interna havia protagonitzat diverses actuacions autolesives amb anterioritat (en concret, dos, els dies 13 de novembre i 19 de desembre de 2012), però sense una autèntica finalitat suïcida, sinó amb caràcter manipulador per a aconseguir els seus objectius.
Malgrat aquest caràcter no suïcida, aquests incidents s'havien tingut en compte i s'havien adoptat mesures de vigilància i prevenció, com la retirada del seu abast d'objectes que poguessin ser potencialment perillosos, o haver-la ingressat a la Unitat Hospitalària Penitenciària, durant 28 dies, en la primera actuació, i durant 8 dies, en la segona.
El parer de la Comissió Jurídica Assessora
La jurisprudència del Tribunal Suprem i la doctrina emanada d'aquesta Comissió, del Consell d'Estat i dels diversos organismes consultius de les administracions autonòmiques coincideixen a considerar que, per tal que tingui lloc la responsabilitat patrimonial de l'Administració, és necessari que existeixi: a) un dany efectiu, avaluable econòmicament i individualitzat que el particular perjudicat no tingui l'obligació jurídica de suportar, i b) una relació de causalitat entre el funcionament, normal o anormal, d'un servei públic i el fet constitutiu del dany.
Examinada la legitimació activa de la reclamant per la seva relació de consanguinitat amb la interna, es constata que la pretensió d'indemnització que formula es recolza en el dany moral que li ocasiona la mort de la germana.
La jurisprudència i aquest òrgan consultiu no exigeix la prova del dany moral, que és de caràcter eminentment subjectiu, però sí que demana ponderar la concurrència o la inexistència de relacions afectives generadores del pretium doloris (Dictamen 9/12).
En aquest cas, tot i que la reclamant no acredita que mantingués una especial relació amb la interna, ni que en depengués econòmicament, consta en l'expedient que les dues germanes havien mantingut contacte telefònic i per carta en alguna ocasió, i, malgrat no constar cap vis-a-vis entre elles durant el temps que la finada va estar interna, aquesta circumstància podria justificar-se per la localitat de residència de la germana, Alacant.
En conseqüència, es pot afirmar que existeix un dany efectiu, amb independència que les circumstàncies de relació personal que s'acaben d'exposar tinguin un reflex adequat a l'hora de modular, si fos procedent, la quantia de la indemnització.
b) La relació de causalitat entre el funcionament dels serveis penitenciaris i el suïcidi de la interna
De conformitat amb els articles 10.1 i 15 de la Constitució espanyola, els acords i tractats internacionals ratificats per Espanya en aquesta matèria i, específicament, les disposicions contingudes en la LOGP i la normativa reglamentària de desplegament -el Reial decret 190/1996, de 9 de febrer, pel qual s'aprova el Reglament penitenciari (RP)-, l'Administració penitenciària resta obligada a vetllar per la vida, la integritat física i la salut de les persones internades en els establiments penitenciaris, les quals, correlativament, tenen dret a rebre una assistència sanitària de caràcter integral, orientada tant a la prevenció com a la curació i rehabilitació de les seves malalties, que, d'altra banda, s'ha d'exercir preservant-ne, en tot cas, la dignitat i intimitat.
Com ha expressat aquest òrgan consultiu (Dictamen 133/11 i els que s'hi citen), aquesta obligació -vetllar per la vida, la integritat i la salut dels interns- no pot ser un títol d'imputació general que doni lloc al fet que l'Administració respongui de la totalitat dels efectes lesius que es puguin produir en un centre penitenciari.
Per tant, no es tracta d'una responsabilitat de vinculació merament locativa que reconduiria la institució de la responsabilitat patrimonial a un fenomen mecanicista, sinó que cal examinar amb rigor les circumstàncies del cas i, molt particularment, el nexe causal i els elements que el poden interferir, així com la imputabilitat dels danys a l'Administració.
La jurisprudència (per totes, la Sentència del Tribunal Suprem de 19 de juny de 1998) indica que la responsabilitat de l'Administració pública per al cas de suïcidi de persones sota la seva custòdia requereix la presència d'algun element d'anormalitat en el servei, suficient com per a establir un nexe de causalitat entre l'omissió administrativa i el decés, de tal manera que no és suficient per a imputar la responsabilitat a l'Administració el simple fet que la persona finada estigués sota la seva custòdia.
I, més en concret, cal prendre en consideració el fet que l'Administració hagi estat capaç o no de preveure o advertir tendències suïcides en la víctima concreta, a partir de les quals es deduiria un deure d'activitat o de posar mitjans per a impedir-ho.
En el cas present, no discutida la causa de la mort, que va ser el suïcidi de la interna, i tenint en compte que ja havia tingut dues actuacions autolesives, correspon analitzar les circumstàncies en què es trobava des que va ingressar al centre penitenciari, el tractament mèdic i penitenciari a què se la va subjectar i les mesures que, en funció de les circumstàncies concurrents en cada moment, van aplicar els professionals del centre per a evitar, en la mesura del que fos possible, que la interna s'autolesionés.
Caldrà tenir en compte l'informe del responsable de Programes de l'Àrea de Sanitat del centre i la història clínica de la finada des de l'ingrés penitenciari; els informes i documents relatius al suïcidi i les actes de les compareixences de les funcionàries de presons que estaven prestant serveis el dia dels fets; l'expedient d'informació reservada i l'informe emès per la subdirectora del centre arran de la reclamació presentada, en relació amb les mesures adoptades per a la prevenció de suïcidis, i l'informe complementari posterior.
La interna, nascuda l'any 1977 a Romania, casada i amb tres fills petits, va ingressar al Centre Penitenciari E el 21 de novembre de 2011, en situació de presó provisional a disposició del Jutjat d'Instrucció núm. 2 de Mataró.
El 14 de febrer de 2013, i per la mateixa causa, l'Audiència Provincial de Barcelona va dictar sentència, en què la condemnava com a autora criminalment responsable de dos delictes de robatori amb violència en concurs ideal amb dos delictes de detenció il·legal, a més de dues faltes de lesions, a sengles penes de sis anys de privació de llibertat.
Com recull la proposta de resolució, "en una primera etapa -entre l'ingrés al centre penitenciari F el 21 de novembre de 2011 i l'agost de 2012- la interna es va manifestar emocionalment trista i deprimida -fonamentalment per viure separada del fills- i va mantenir una conducta molt agressiva i desafiant envers el personal funcionari", que va donar lloc a nombrosos expedients disciplinaris i que va determinar que li apliquessin el règim tancat, sense que, però, presentés un risc especial d'autolesions.
El 9 d'agost de 2012, va protagonitzar una agressió a les funcionàries que li van practicar un escorcoll i l'endemà va amenaçar amb autolesionar-se si no s'atenien les seves demandes de tornar al mòdul de vida ordinària, per la qual cosa la van ubicar en el règim de vida més restringit previst en l'article 93 de l'RP, i en el qual les mesures de vigilància es tornen especialment intenses.
En una segona etapa -entre l'agost i el desembre de 2012-, la interna va viure en la modalitat de vida més restrictiva i va dur a terme dues actuacions autolesives.
La primera va tenir lloc el 13 de novembre, en el context d'un empitjorament de la simptomatologia depressiva -va estripar una faldilla i se la va lligar al coll-, sense que constin, no obstant això, les lesions físiques derivades d'aquesta actuació.
Tot seguit la van traslladar a la Unitat Hospitalària Psiquiàtrica Penitenciària (UHPP) per tal de rebre tractament psiquiàtric, i hi va romandre ingressada fins al dia 10 de desembre, en què li van donar l'alta hospitalària.
Quan va reingressar al centre, va passar a la modalitat de vida menys restrictiva i la van ubicar al Departament Especial en aquesta modalitat de vida.
Tanmateix, el 19 de desembre va fer un nou episodi autolesiu, consistent a lligar-se un llençol al coll i fer-se talls en el braç dret, que només li van produir erosions superficials.
A conseqüència d'aquesta actuació, la van traslladar novament a la UHPP, on va romandre fins al 27 de desembre de 2012.
D'acord amb l'informe clínic d'alta hospitalària, la pacient havia manifestat una conducta de caràcter manipulador per tal de sortir del Departament Especial del centre i tornar a ingressar a la UHPP, tal com ella mateixa havia reconegut, ja que durant l'ingrés anterior s'hi havia trobat millor que al Departament Especial.
La tercera etapa s'inicia a partir del gener de 2013, quan la interna torna al centre i inicia una certa etapa d'estabilització.
El psiquiatra, en la fitxa mèdica, indica que en la visita de 24 de gener de 2013 està, en general, tranquil·la, que no presenta ideació autolesiva i que, per tant, no necessita continuar amb les mesures de control autolesiu estricte que s'havien estat posant en pràctica durant el mes de gener de 2013.
D'altra banda, atès que la interna havia reduït la conflictivitat, li van aplicar un model d'execució més flexible que combinava aspectes del règim de vida tancat i del règim ordinari, en virtut del qual la van ubicar fora del Departament Especial, en una cel·la al Departament d'Ingressos, i va començar l'activitat de l'escola com a pas previ a la progressió de grau.
Al mes de juny la interna va ser objecte de diversos expedients disciplinaris, i li van revocar el règim de vida flexible i va retornar al règim de vida tancat; però, tenint en compte que el nivell psiquiàtric d'evolució de la interna va continuar estable, li van mantenir la ubicació al Departament d'Ingressos amb previsió de la propera progressió a segon grau de tractament.
Finalment, quant a l'actuació dels serveis de vigilància, consta en el comunicat de fets emès per les funcionàries de servei que, el dia que es va produir el fet a partir del qual s'articula la reclamació de responsabilitat patrimonial, la interna va passar el recompte del matí, a les 7.50 hores, amb normalitat.
En aquest mateix comunicat de fets, es fa constar que aquell matí es va comunicar a la interna la rectificació del manament de presó d'acord amb el procediment habitual, sense més especificacions; que va sortir al pati cap a les 9.45 hores, acompanyada de dues internes; que cap a les 11.30 hores van tornar a les cel·les respectives sense que s'observés res d'estrany, i que la van trobar morta cap a les 13 hores.
Segons es descriu en el comunicat del fet i es concreta en les declaracions fetes per les funcionàries que la van trobar, la interna es trobava asseguda a terra al costat del llit i se sostenia amb el jersei agafat al coll per un extrem i per l'altre al ferro de la llitera de dalt.
Hi consta també que altres funcionàries manifesten que ni aquell dia ni en dies anteriors es va observar cap senyal d'alarma que pogués fer preveure que la interna finada pogués atemptar contra la seva vida.
En la proposta de resolució que dóna lloc a l'arxivament d'informació reservada es diu que "De la informació, documentació i declaracions que consten en les actuacions es deriva que no existia, segons criteri mèdic, motiu per incloure la interna en programa de prevenció de suïcidi, ja que des del mes de novembre de 2012, en què va requerir ingrés a la Unitat Hospitalària Psiquiàtrica Penitenciària (UHPP) a causa d'un agreujament de la simptomatologia depressiva en el context de la pèrdua de vinculació familiar, es va anar produint durant l'ingrés una considerable millora en el seu estat anímic.
Consta que en les darreres visites psiquiàtriques que va rebre la interna (el 30 de maig i el 26 de juny de 2013) aquesta es trobava tranquil·la i eutèmica, que presentava plans de futur conservats, i que no s'evidenciaven idees de mort o autolesives.
No existien, per tant, signes que mostressin la voluntat d'atemptar contra la seva vida, ni en cap moment els va mostrar els dies anteriors o el mateix dia de la seva mort.
Consta que aquest mateix dia [...] va mostrar una actitud i comportament normals, de manera que res feia previsible un possible suïcidi".
De tot el que s'ha exposat resulta que durant l'estada de la interna al Centre Penitenciari E els serveis mèdics i penitenciaris van estar atents a qualsevol indici que pogués palesar ideacions autolítiques per part de la pacient i es van adoptar en tot cas les mesures adequades segons els requeriments que les circumstàncies de cada moment aconsellaven.
No apareixen indicis que obliguessin a adoptar mesures d'especial vigilància sobre la interna, més enllà d'aquelles a les quals ja estava sotmesa, tenint en compte que les dues actuacions autolesives -que no li van produir ni tan sols lesions físiques- no les va realitzar, realment, amb la intenció de treure's la vida i que, quan es va suïcidar, havien passat set mesos des de la darrera.
És procedent desestimar la reclamació formulada per la Sra.
A pels danys patits com a conseqüència de la mort, per suïcidi, de la germana, la Sra.