Barcelona, 18 de desembre de 1997
Mesa del Parlament, en relació al Dictamen de la Comissió
de Política Cultural i les esmenes i vots particulars
reservats per defensar en el Ple sobre la Proposició de llei
Catalunya, en la sessió del dia 26 de novembre de 1997, a
instància del grup parlamentari de Convergència i Unió,
grup Socialista al Parlament de Catalunya, grup parlamentari Popular,
grup parlamentari d'Iniciativa per Catalunya-Els Verds, grup
parlamentari d'Esquerra Republicana de Catalunya i grup Mixt, va
acordar de sol·licitar dictamen, d'acord amb els articles 8, primer i
9.1 de la Llei 1/1981, de 25 de febrer, en relació al Dictamen
de la Comissió de Política Cultural i les esmenes i
vots particulars reservats per defensar en el Ple sobre la Proposició
sol·licitud va tenir entrada en el registre d'aquest Consell el dia
El Consell Consultiu, en la sessió
del dia 27 de novembre de 1997, un cop examinada la sol·licitud
formulada, es va declarar competent per a emetre el dictamen i va
nomenar ponents els consellers senyors Robert Vergés i
acordar demanar informació i documentació
complementàries al departament de Cultura, al grup
parlamentari de Convergència i Unió, grup Socialista al
d'Iniciativa per Catalunya-Els Verds, grup parlamentari d'Esquerra
Republicana de Catalunya i grup Mixt, d'acord amb l'article 15 del
política lingüística que és objecte del
nostre dictamen, posa de manifest la voluntat del legislador català
de modificar i actualitzar el seu precedent legislatiu més
immediat: la Llei 7/1983, de 18 d'abril, de normalització
parteix d'una situació sociolingüística que
defineix com a "complexa" i que exigeix una política
lingüística que permeti normalitzar de forma eficaç
la llengua pròpia de Catalunya i que garanteixi el respecte
escrupolós als drets lingüístics de tots els
Les actuacions que d'aquesta política lingüística
se'n derivin, tenen com a punt de partida el marc constituït per
l'article 3 de la Constitució Espanyola de 1978 i l'article 3
de l'Estatut d'Autonomia de Catalunya.
Proposició de llei són dos: d'una banda, consolidar el
procés impulsat per la Llei de normalització
lingüística, per tal d'assolir progressivament i
generalitzada el coneixement complet i l'ús normal del català
i d'altra banda, arribar a la plena igualtat pel que fa als drets i
deures lingüístics i especialment, els de conèixer
les dues llengües oficials i usar-les.
llei de política lingüística formula els dos
conceptes jurídics de llengua pròpia i de llengua
La consideració del català com a llengua
pròpia obliga els poders públics i les institucions de
seu ús públic a tots els nivells.
del concepte de llengua oficial al castellà i al català
garanteix als ciutadans i ciutadanes el dret a aprendre ambdues
llengües, a usar-les lliurement en totes les seves activitats
públiques i privades, a ésser atesos en la que escullin
en llurs relacions amb les administracions públiques, i a no
ésser discriminats per raó de llengua.
com en l'àmbit de les relacions socio-econòmiques,
aquest objectiu d'assolir una situació d'igualtat entre les
dues llengües es persegueix des de la Proposició de llei
de manera gradual i progressiva, en funció del nivell de
coneixement adquirit de la llengua catalana i per mitjà de la
concertació social propiciada des de la Generalitat.
normalització efectiva de la llengua catalana, la Proposició
de llei regula un conjunt de mesures d'empara i promoció que
pretenen garantir la seva presència en els àmbits
oficial i administratiu, en l'àmbit de l'ensenyament i dels
mitjans de comunicació, en les indústries culturals i
reconeixement i protecció de l'aranès que es regirà
en el seu ús per la Llei 16/1990, de 13 de juliol, sobre el
règim especial de la Vall d'Aran, respecte al qual la
Proposició de llei tindrà caràcter supletori.
consta d'un Preàmbul, trenta-nou articles, sis disposicions
addicionals, tres disposicions transitòries, i tres
L'articulat es distribueix en set capítols
que regulen els principis generals (capítol preliminar), l'ús
institucional (capítol I), l'onomàstica (capítol
II), l'ensenyament (capítol III), els mitjans de comunicació
i les indústries culturals (capítol IV), l'activitat
socio-econòmica (capítol V), i l'acció de foment
llei conté tres disposicions finals dedicades a
modificar la Llei 8/1987, de 15 d'abril, municipal i de règim
local de Catalunya, per tal d'incidir en el català com a
llengua pròpia de l'Administració local de Catalunya
(la primera); a autoritzar el Govern de la Generalitat per a
dictar les disposicions reglamentàries necessàries per
a desplegar i aplicar la Llei (la segona); i a preveure el
règim derogatori de la Llei 7/1983, de 18 d'abril, de
normalització lingüística a Catalunya, com també
de la Llei 3/1993, de 5 de març, de l'Estatut del consumidor,
2.- Abans de dictaminar la Proposició
de llei que el Parlament de Catalunya ha sotmès a la nostra
consideració, aquest Consell creu adient i necessari recordar
que el creà (1/1981, de 25 de febrer) i dels articles 3 i 10
del seu Reglament, els dictàmens a emetre solament poden tenir
com a objecte l'adequació de les normes consultades a la
Constitució i a l'Estatut d'Autonomia de Catalunya.
altra consideració, referida a problemes de legalitat
ordinària, inferior i no rellevant per al bloc de
opinió respecte a criteris d'oportunitat o conveniència
política, els quals no poden afectar en cap sentit la nostra
funció consultiva de caràcter institucional i que
corresponen legítimament a la lliure voluntat i al pluralisme
propi d'un Parlament democràtic.
en l'exercici de la funció de vetllar per l'observança
i el compliment de la Constitució i l'Estatut d'Autonomia de
Catalunya, formulem alguns suggeriments per tal que el text de la
llei no plantegi dubtes sobre la seva constitucionalitat.
Abans d'analitzar l'articulat de la
Proposició de llei sotmesa al nostre dictamen, creiem
necessari recordar de forma breu quina és la doctrina
sostinguda fins al present per aquest Consell en matèria
lingüística i que, coherentment, haurem d'aplicar al text
legal que se'ns consulta, sens perjudici d'altres consideracions
connexes, suscitades en el moment actual amb motiu d'aquest dictamen.
1.- L'article 3 de la Constitució
declara que el castellà és la llengua espanyola oficial
de l'Estat i afegeix que tots els espanyols tenen el deure de
conèixer-la i el dret d'usar-la.
altres llengües espanyoles seran també oficials en les
respectives comunitats autònomes d'acord amb els seus
Espanya té, per tant, un sistema dual pel que fa a
En els territoris de llengua castellana
és aquesta l'única llengua oficial i en els territoris
amb llengua pròpia no castellana s'estableix un règim
de cooficialitat si ho disposen els seus estatuts.
que si la Constitució reconeix l'oficialitat d'una llengua
diferent de la castellana a certes comunitats territorials és
perquè aquests territoris tenen una llengua pròpia,
en el sentit de pertinença de propietat i que n'és
característica, segons precisa el diccionari de la Reial
es predica tant dels ciutadans de la Comunitat com d'aquesta última,
i així s'ha pronunciat l'Estatut d'Autonomia de Catalunya al
seu article 3.1 i, en termes anàlegs, els estatuts del País
una important expressió de la identitat col·lectiva dels
pobles que integren l'Estat de les Autonomies, identitat que mereix
protecció, segons disposa el preàmbul constitucional
quan proclama la voluntat de protegir tots els espanyols i els pobles
d'Espanya en l'exercici dels drets humans, les seves tradicions, la
llengua i les seves institucions.
territori dotat constitucionalment d'autonomia rep la seva condició
d'oficial en virtut d'aquest lligam entre territori i idioma.
L'Estatut d'Autonomia preveu (art. 3.3 EAC) que la Generalitat crearà
les condicions que permetin d'arribar a la igualtat plena del català
amb el castellà i està formulant un mandat que basa la
seva legitimitat jurídica en el caràcter oficial
que permet la, d'altra banda, lògica identificació
entre la llengua pròpia de Catalunya i la de la Generalitat,
"institució en què s'organitza políticament
raó deixi d'ésser també el castellà,
llengua oficial de tot l'Estat, llengua oficial en el nostre
llengües pròpies de certs territoris de l'Estat espanyol
es troben necessitades d'un procés de normalització del
seu ús social que obliga tots els poders públics a
crear les esmentades condicions que les permetin d'arribar a la
igualtat respecte al castellà pel que fa als drets i deures
dels ciutadans d'aquests territoris.
referida, doncs, a les llengües pròpies i, per tant,
aquesta singularitat mereix un tracte de política lingüística
peculiar, el qual, sens dubte, no altera els efectes que
l'oficialitat del castellà ha de produir en tot moment, però
que no obliga a considerar ambdós idiomes com a tals en
situació de paritat jurídica quan es tracti de
"normalitzar" el que es troba socialment en inferioritat
d'ús habitual, sempre que es respecti el dret a emprar l'altra
aplicat a la d'unes comunitats autònomes diferenciades per
aquesta realitat té, per tant, entre d'altres, dues
virtualitats: d'una banda, servir de vehicle d'identificació
al sistema públic d'autogovern i als serveis que en depenen,
i, d'altra, justificar jurídicament el procés de
normalització social del seu ús.
d'aquesta capacitat no és altre que el respecte al principi de
llengua pròpia amb el principi de cooficialitat quan destaca
la potestat autonòmica de regular el seu abast i la relaciona
també amb les institucions pròpies d'autogovern:
és la que pot determinar la forma en què la llengua
pròpia oficial i l'altra llengua també oficial hauran
de ser emprades preceptivament per l'Administració de la
La qual cosa no suposa necessàriament
la utilització conjunta de les dues llengües, però
sí que l'ús que es faci de la pròpia del
territori i de les seves institucions d'autogovern no exclogui l'ús,
actiu i passiu, de l'altra llengua oficial.
causa del compliment del principi de doble oficialitat i del respecte
al dret dels ciutadans d'emprar lliurement la llengua que escullin.
2.- Si l'article 3 CE defereix a la
Comunitat Autònoma amb llengua diferent de la castellana la
potestat de regular l'oficialitat de la llengua pròpia
territorial, d'això en resulta una competència, no
explicitada com a tal en els articles 148 i 149 CE, però que
el Tribunal Constitucional ha qualificat com habilitació
competencial (STC 87/1997), mandat (STC 69/1988) i, fins i tot, com a
específica competència lingüística (STC
Aquesta implica la regulació de l'abast i dels
337/1994) i comprèn també un mandat a les institucions
autonòmiques de govern perquè s'adoptin les mesures
necessàries per tal d'assegurar el coneixement d'ambdós
idiomes oficials (la llengua pròpia i la castellana) i
garantir la plena igualtat pel que fa als drets i als deures dels
ciutadans, així com l'ús normal de les llengües
3.- El Consell Consultiu, al seu
Dictamen núm. 35, emès en relació a la
proposició de llei de normalització lingüística
de Catalunya de 1983, va afirmar que l'assignació
d'oficialitat a una llengua significa adoptar-la com a vehicle de
comunicació dels poders públics en el si de cadascun
d'ells, entre ells mateixos i envers els ciutadans; la qual cosa
significa, lògicament reconèixer-la com a via de
relació d'aquests amb aquells (FJ I).
ser recollida per la Sentència del Tribunal Constitucional
82/1986, de 26 de juny, té, segons el Consell Consultiu i la
jurisprudència constitucional, dues conseqüències:
la validesa jurídica dels actes celebrats en qualsevol de les
llengües oficials i el criteri territorial de la cooficialitat.
D'una banda, la validesa no depèn
de l'idioma en el qual l'acte és formalment expressat; és
a dir, la validesa de les actuacions d'un poder públic no
depèn de la llengua oficial utilitzada per aquest ni pel
ciutadà que es dirigeixi a ell.
Com es diu en el Fonament jurídic
Generalitat respecte a les llengües oficials que determini en el
territori de Catalunya l'abast de la seva cooficialitat afecta i
vincula l'Administració estatal, si bé és
l'Estat l'únic competent per portar a terme la deguda
En paraules de l'esmentada Sentència del
Pel que fa al dret dels ciutadans
d'emprar qualsevol de les dues llengües oficials, la Comunitat
Autònoma pot, segons aquest Fonament Jurídic,
4.- En l'esmentat Dictamen núm.
35 justificàvem a bastament que la regulació per la
Generalitat de l'ús oficial de les llengües havia de
considerar-se, entre altres coses, com a eina jurídica
destinada a complir el mandat, segons l'article 3.3 EAC, de garantir
no solament el dit ús oficial sinó també el
"normal", prenent com a corol·lari les mesures necessàries
per tal d'assegurar llur coneixement i creant les condicions que
permetin d'arribar a llur igualtat plena quant als drets i deures
dels ciutadans de Catalunya (FJ II).
legislació que tingués com a finalitat protegir de
forma especial llengües situades en una desigualtat
desproporcionada respecte a d'altres, no solament no aniria contra el
principi d'igualtat formal contingut a l'article 14 de la
Constitució, sinó que el complementaria mitjançant
l'aplicació del principi d'igualtat substancial contingut a
l'article 9.2 de la mateixa norma fonamental i a l'article 8.2 EAC.
coneixement i llur igualtat plena, pot implicar una diferència
de tractament en la mesura que persegueixi una finalitat
antidiscriminatòria legítima (normalitzar l'ús
del català davant l'actual situació anormal en què
es troba) i sempre que hi hagi una raonable relació de
Així ho ha confirmat la Sentència
9, amb referència a les sentències del Tribunal
Constitucional 83/1986, de 26 de juny, 69/1988, de 19 d'abril,
80/1988, de 28 d'abril, i 74/1989, de 21 d'abril.
les sentències citades, aquesta finalitat antidiscriminatòria
Des d'una perspectiva estrictament
jurídica, el concepte de "normalització"
d'una llengua pròpia diferent del castellà com és
el català s'ha d'interpretar com un procés, limitat en
el temps, a través del qual la Generalitat garantirà
l'ús normal i oficial d'ambdues llengües, però,
crearà les condicions que permetin d'arribar a llur igualtat
plena, és a dir, les mesures normalitzadores de l'ús
plena" ja assolida i actual de les dues llengües, sinó
d'una igualtat futura a la que cal arribar-hi.
recull, implícita però palesament, un fet social prou
conegut que l'hermenèutica jurídica ha de tenir en
compte per no confondre la igualtat de tots els ciutadans davant la
llei (art. 14 CE) -que s'ha de garantir en tot moment- amb la
igualtat resultant d'una promoció de condicions i una remoció
d'obstacles que facin reals, efectius i plens els drets d'aquests
respecte a la seva llengua pròpia en un temps de futur.
Promoció i remoció que no implica una discriminació
i, per tant, una desigualtat dels ciutadans davant les normes que
pretenguin portar a terme les citades actuacions.
En aquest sentit, les disposicions
jurídiques de l'ús del català, no essent
incompatibles amb l'ús normal i oficial del castellà,
ja assolit històricament i social, no han de coincidir
necessàriament en un text normatiu de normalització de
la llengua pròpia amb altres que regulin l'ús de
l'altra llengua, si no és per garantir el dret de tots els
ciutadans a emprar aquesta en tots els àmbits i davant tots
D'altra banda, cal precisar que el
contingut normatiu d'una política de normalització
lingüística pot adoptar, de forma connexa, prescripcions
en defensa dels drets dels ciutadans i manaments a les institucions
de govern per tal que aquestes portin a terme mesures de foment,
mitjançant subvencions, estímuls i tractes preferents
no discriminatoris, favorables a les finalitats de la normalització
estricte d'aquestes mesures de foment no es pot confondre amb el d'un
precepte normalitzador, és evident que ambdós estan
estretament lligats i que "fomentar" és una mesura
necessària per promoure les condicions que permetin aquella
igualtat plena que es postula per a l'ús de la llengua.
5.- El concepte de normalització
lingüística neix, com ja hem apuntat, de la necessitat
que té una llengua pròpia, declarada oficial, que el
referència tan sols a la remoció d'una anormalitat
prèvia ni tampoc a una mera normació imperativa que
exclogui l'ús normal de l'altra llengua oficial.
llenguatge comú, "normal" és sinònim
precisament d'usual, d'habitual i arriba a identificar-se
sovint amb "corrent", la qual cosa suggereix la normalitat
llengua significa per tant, usar-la habitualment, generalment, però
Inclou, per definició, la lliure
possibilitat d'emprar, amb tots els efectes que se'n derivin, l'altra
llengua oficial quan calgui o sigui jurídicament
No comporta cap obligació o deure que pugui
impedir aquesta llibertat ni suposa que la llengua així
emprada normalment sigui utilitzada com a llengua única,
la qual cosa aniria contra el principi de doble oficialitat.
21 de la Sentència del Tribunal Constitucional 337/1994, de 23
de desembre, tot referint-se a la Llei de normalització
l'adverbi "normalment" ha de ser considerat com a
respectuós del principi de doble oficialitat quan s'utilitzi
per a precisar l'abast i els efectes de l'ús d'una llengua
També s'ha d'interpretar com un reconeixement del
dret a emprar la que és cooficial i, per tant, incompatible
amb la idea d'obligació o de deure per part dels ciutadans.
efectuem algunes consideracions sobre el terme "almenys"
i altres relativament similars utilitzats per la Proposició de
llei en el seu articulat i que tenen una certa transcendència
a l'hora d'interpretar el seu abast i la seva constitucionalitat.
sempre la fórmula "s'ha d'emprar el català
vol imposar l'ús social d'aquesta llengua (arts. 9.1; 10.1;
d'institucions sobre les quals té competència la
Generalitat, directa o indirecta (Administracions públiques,
ensenyament, mitjans de comunicació, etc) i l'adverbi
Quan els preceptes es refereixen a
drets subjectius en la pròpia llengua, català o
castellà, la fórmula emprada respecte a la llengua que
en ells s'imposa és, generalment, la de "en qualsevol de
les dues llengües", és a dir, en català i
s'utilitza per a les empreses de servei públic pel que fa a la
retolació i megafonia, d'una banda, i, d'altra, respecte a
factures i documents de tràfic lliurades a particulars (art.
31) i per a les empreses de venda o de prestació de serveis
pel que fa als rètols i cartells d'informació general
fixos i documents d'oferta de serveis per als usuaris i consumidors
com a mínim" s'utilitza únicament pel que fa
als avisos i documents adreçats al públic d'empreses
concertades per convenis de col·laboració amb la Generalitat o
les corporacions locals, o que rebin de la primera o de les segones
ajuts i subvencions, i sempre que els avisos i documents estiguin
vinculats a tals convenis i ajudes (art. 33).
En l'article 34.2 s'utilitza una
fórmula que no és la de l'"almenys", però
S'aplica a l'etiquetatge de productes
catalans d'artesania i de denominacions d'origen, comarcal i de
s'empra l'"almenys" quan es vol assegurar la
presència del català en llocs i en operacions en els
quals predomina per diverses raons el castellà, i aquest
"almenys" formaria part de les mesures de normalització
Quan s'utilitza l'"almenys com a
mínim", la imposició del català resta
reduïda a les comunicacions que permeten vincular públicament
certes empreses a la Generalitat o als ens locals, i, d'alguna forma,
s'assegura així que la llengua oficial d'una i altres -que és
normalment el català- sigui, coherentment, la d'aquelles
comunicacions que expressen la referida vinculació.
Sobre l'abast gramatical de l'adverbi
"almenys" s'ha de dir que el seu sentit comú sembla
ser que, quan una cosa s'ha de fer almenys, això vol
dir que encara hom pot fer alguna cosa a més.
és que es pot sobreposar a aquesta una altra cosa com a màxim
és terme que exclogui, sinó que, implícitament,
reconeix l'existència d'una altra cosa.
fer de l'"almenys" un terme excloent, és
considerar-lo sinònim de "suficient".
una cosa s'ha de fer almenys en català equivaldria a que ja
és suficient que es faci així i, en conseqüència,
el destinatari de la prescripció tindria prou en fer-la en
català i no hauria de fer-la en castellà.
Nogensmenys, aquesta consideració,
no sembla que afecti el principi de cooficialitat, ja que aquest no
obliga que els rètols, etiquetes i comunicacions siguin
intrínseca de cada llengua i no depèn del seu ús
casos que contemplen els articles de la Proposició que empren
aquest adverbi, "almenys" vol dir "suficient", no
per això deixarà de complir amb el principi citat
perquè es tracta d'una regla de normalització de l'ús
del català que vol assegurar la seva presència si
més no, respectant el dret de qui vulgui afegir-hi a
norma qui almenys empri el català per considerar-ho
I la complirà també qui, a més,
empri el castellà per creure que és insuficient
s'interpreti com s'interpreti el terme "almenys", aquest no
exclou la utilització de l'altra llengua oficial i, per tant,
en si mateix no vulnera el principi de doble oficialitat.
cal, tanmateix, precisar, pel que fa a la important qüestió
dels drets i deures dels ciutadans, què s'ha d'entendre per
deure en relació al coneixement de la llengua pròpia;
què respecte a l'atenció que pot rebre qui la
empri; i què pel que fa a la possibilitat de respondre
o no en el mateix idioma utilitzat per aquell que ha d'ésser
amb el dret d'usar-lo, figura a l'article 3.1 CE el deure de conèixer
el castellà, sense que deure igual pugui predicar-se ara,
constitucionalment o estatutària, respecte a les llengües
pròpies de les comunitats autònomes (SSTC 82/1986, FJ 3
Ara bé, hem de recordar que, tot i així,
quan l'article 3.3 EAC parla d'arribar a la igualtat plena del català
amb el castellà pel que fa als drets i deures dels
ciutadans, se'n dedueix implícit el deure d'aquests d'arribar
a conèixer el català i, per tant, a poder respectar el
dret dels que l'utilitzin quan vulguin ser atesos i, fins i tot,
de l'Estatut és genèric i de previsió finalista
Implica -com dèiem en el Dictamen núm. 35, FJ
III- un iter temporal, un procés de normalització
de l'idioma que permeti el coneixement del català a qui no el
tingui, ja que aquesta és premissa per a ser jurídicament
Ara bé, com que aquest iter no pot ser
indefinit en el temps perquè, de ser així, no compliria
la seva finalitat, hem de concloure que el deure de coneixement es
pot anar postulant in actu de forma individualitzada i no
genèrica, és a dir, determinada per l'efectiva
possibilitat d'arribar a aprendre i conèixer la llengua
El deure d'atendre en la llengua
emprada pel qui ha de ser atès no implica el deure
d'utilitzar la mateixa llengua en la que s'ha dirigit la petició
o exigència d'atenció, perquè això
suposaria negar la llibertat i el dret reconeguts d'emprar qualsevol
la doctrina sostinguda en els Dictàmens núms.
39, 152, 196 i 199 respecte a l'ordre competencial existent en
matèria lingüística, és a dir, les
relacions que es produeixen entre la competència de la
Generalitat sobre normalització de la llengua pròpia
constitucional) i les competències de l'Estat.
determinades ocasions la competència autonòmica
incideix en competències materials i, en certs supòsits,
El Consell Consultiu ha manifestat últimament
que la competència lingüística pot operar en certs
casos en forma horitzontal sobre les competències materials,
ja que la llengua utilitzada en la immensa majoria dels casos no
afecta el contingut de la matèria.
del Tribunal Constitucional ha estat oscil·lant pel que fa a separar
les competències lingüístiques de les competències
materials, especialment en aquelles d'exercici exclusiu per part de
l'Estat, i manté una doctrina que defensa la necessitat de
buscar un equilibri entre les competències autonòmiques
de caràcter lingüístic i les competències
Tribunal Constitucional 74/1989, de 21 d'abril (FJ 2) ens diu:
autonòmica concreta, no un mandat genèric i comú
a l'Estat, pot incidir sobre una altra, estatal, fins i tot,
exclusiva, limitant el seu abast dins el territori de la Comunitat
Autònoma, quan es tracta d'exercir amb totes les seves
conseqüències lògiques la normalització
d'una llengua coooficial en l'esmentat territori.
en el capítol preliminar el seu objecte, pretén definir
el concepte de llengua pròpia de Catalunya i així
mateix el de les dues oficials i estableix els drets lingüístics
dels ciutadans juntament amb els principis rectors de l'actuació
de la Generalitat en aquestes matèries.
tot declarant finalitats de la Llei: l'empara, el foment, la
normalització de l'ús de la llengua catalana en tots
els àmbits, així com de l'aranesa i, d'altra banda,
garantir l'ús normal i oficial del català i del
dos vessants finalistes que es complementen i que responen al mandat
estatutari de prendre les mesures necessàries per tal
d'assegurar el coneixement del català i del castellà
(sense el qual hom no podria garantir el seu ús normal i
plena pel que fa als drets i deures dels ciutadans de Catalunya
Els objectius de la Llei, continguts en el
punt 2 de l'article primer, no solament desenvolupen i compleixen els
mandats i principis de l'Estatut d'Autonomia de Catalunya sinó
també els que figuren en el preàmbul i en el títol
preliminar de la Constitució espanyola.
el català, com a llengua pròpia de Catalunya, és
la de totes les seves institucions i, en especial, de l'Administració
de la Generalitat, de l'Administració local, de les
corporacions públiques, de les empreses i els serveis públics,
dels mitjans de comunicació institucionals, de l'ensenyament i
desenvolupar l'article 3 EAC, que proclama el català llengua
2), al temps que l'estableix com a vehicle d'identificació del
sistema públic d'autogovern i els serveis que en depenen, en
coherència amb l'article 1.2 EAC, que defineix la Generalitat
com la institució en què s'organitza políticament
El punt 2 del mateix article disposa
que el català és la llengua preferentment
l'Estat a Catalunya, per les altres institucions i, en general, per
les empreses i les entitats que ofereixen serveis al públic.
merament enunciativa ("El català, com a llengua pròpia,
el precepte no pot deixar de tenir una finalitat i uns efectes
normatius que s'imposen a aquells als qui els estan dirigits, entre
els quals hi figura l'Administració estatal.
la normativa de la Generalitat que determini en el territori de
Catalunya l'ús de la llengua catalana afecta i vincula a
l'Administració de l'Estat, però és aquest
l'únic competent per a posar en pràctica la regulació
legal pel que fa als seus òrgans propis.
considerem l'afirmació del punt 2 b) de l'article 2, quant es
refereix a la llengua catalana com l'emprada preferentment per
l'Administració de l'Estat una extralimitació de
caràcter formal de la competència legislativa de la
Generalitat, però inconstitucional, en definitiva, ja que
aquesta no és competent per declarar quina és la
llengua que ha d'emprar preferentment l'Estat en el territori de
Haurà de ser l'Estat qui, en virtut del respecte a
les competències de normalització lingüística
que atorga l'Estatut a la Generalitat i en virtut també del
mandat constitucional que li obliga a respectar i protegir els
idiomes d'Espanya (art. 3.3 CE), adeqüi la seva normativa tal
com preveu la disposició addicional setena d'aquesta
Proposició de llei quan declara que "La Generalitat
vetllarà pel respecte dels principis continguts a l'ordenament
constitucional i estatutari i en aquesta Llei en la normativa
i l'actuació administrativa dels altres poders públics
de l'Estat, i impulsarà la modificació legislativa
de les normes estatals que siguin un obstacle per a l'ús del
català en tots els àmbits o limitin la plena igualtat
dedicat a la primera llei de normalització lingüística
catalana, ja vàrem mantenir aquesta doctrina (FJ III), que ha
compartit el Tribunal Constitucional en les sentències
82/1986, de 26 de juny, (FJ 5) i 123/1988, de 23 de juny, (FJ 5).
català és la llengua oficial de Catalunya com també
ho és el castellà (art. 3.2 EAC).
òbviament, que s'inclouen les institucions d'autogovern.
Coherentment, reconeix a continuació que ambdues poden ser
emprades indistintament pels ciutadans en totes les activitats
públiques i privades sense discriminació i declara de
plena validesa i eficàcia els actes jurídics fets en
qualsevol de les dues llengües oficials, deixant molt clar que
tal declaració solament té valor "pel que fa a la
coneixement i llur igualtat plena, implica evidentment una diferència
de tractament en l'exercici dels drets lingüístics dels
ciutadans i dels seus deures corresponents en la mesura que
persegueix una finalitat antidiscriminatòria legítima
(normalitzar l'ús del català davant l'actual situació
anormal en què es troba) i sempre que hi hagi una raonable
la Sentència del Tribunal Constitucional 337/1994, de 23 de
de la Proposició de llei reconeix que a Catalunya tothom té
els drets que l'esmentat precepte assenyala, entre els quals tenen
especial rellevància el de conèixer les dues llengües
oficials, emprar-les indistintament i lliure en tots els àmbits,
no ser discriminat per raó de la llengua emprada i ésser
acabem de dir en el Fonament anterior, punt 7, sobre l'atenció
deguda a qui empri qualsevol de les llengües oficials: el dret a
ser atès sense discriminació per raó de la
llengua no comporta més deure que el d'atendre, i
aquest deure no implica utilitzar la mateixa llengua en la que s'ha
expressat la petició o exigència d'atenció
perquè això suposaria negar la llibertat i el dret
reconeguts d'emprar qualsevol de les dues llengües.
indica que el dret de tothom a ésser atès en
qualsevol de les llengües oficials s'exercirà "en
els termes que aquesta Llei estableix", haurem de saber quins
són aquests per tal de comprovar que la regulació
protectora de l'esmentat dret a ser atès no vulnera el
desigualtat no proporcionada i, per tant, discriminatòria.
remetem, per tant, a l'anàlisi que en farem dels articles
l'article 4, el primer és coherent amb el principi i el mandat
continguts a l'article 24.1 CE, i el segon, amb els que figuren a
l'article 3.3 EAC en relació amb l'article 8.1 EAC i l'article
seguit de manaments dirigits a la Generalitat per tal que porti a
Generalitat vetllar per la unitat de la llengua catalana, el seu
foment, la intercomunicació i la seva projecció
exterior, per a la qual cosa és competent en els termes de
Proposició de llei està dedicat al reconeixement i
que aquesta llengua, en allò que fa referència al
seu ús, es regeix per la llei 16/1990, de 13 de juliol.
L'article 2 d'aquesta disposició estableix que
L'aranès, varietat de la llengua occitana i pròpia
d'Aran, és oficial a la Vall d'Aran.
són el català i el castellà, d'acord amb
l'article 3 de l'Estatut d'Autonomia de Catalunya.
amb l'article 3.4 de l'Estatut d'Autonomia de Catalunya, l'aranès
protecció, i se n'ha de garantir l'ús tant en el
sistema educatiu com en l'activitat de l'Administració de la
Generalitat i dels mitjans dependents de la CCRTV en el territori de
necessàries per a garantir el coneixement i l'ús normal
de l'aranès i per a impulsar-ne la normalització.
Generalitat i les institucions d'Aran han de vetllar per la
conservació, la promoció i la difusió de la
contemplada en el núm. 1 de l'anterior precepte, no podem
deixar de consignar aquí el que sobre aquesta qüestió
vàrem dir en el Fonament XIII del Dictamen núm. 35, de
21 de desembre de 1982, sobre la Proposició de llei de
normalització lingüística a Catalunya:"...
com estableix l'article 3.2 de l'Estatut de Catalunya, hi ha
llengua pròpia de Catalunya, i el castellà.
objecte d'ensenyament i d'especial respecte i protecció, però
d'oficial emprats en els dos paràgrafs abans citats
poden incórrer en inconstitucionalitat en excedir el text
estatutari i l'article 3.2 de la Constitució".
dictaminem únicament fa referència "a l'ús"
de la llengua aranesa, per la qual cosa s'haurà de considerar
que guarda estreta relació amb allò disposat al núms.
2 i 3 de l'article 2 de la Llei 16/1990, de 13 de juliol, abans
És per això que si s'interpreta de la forma
exposada d'acord amb l'esmentat apartat 2, l'article 7 de la
Proposició de llei que dictaminem no vulnera l'ordre
presentades al text dels articles que integren el capítol
preliminar d'aquesta Proposició de Llei les considerem
adequades a la Constitució i a l'Estatut d'Autonomia de
Pel que fa a la núm. 20 creiem necessari
l'esmena núm. 15 que "Tots els ciutadans de Catalunya
tenen el deure de conèixer el català i el castellà
i, d'acord amb el marc estatutari en vigència, el dret
d'usar-los" presenta una redacció que no s'adiu plenament
al marc estatutari vigent pel que fa al deure genèric i in
actu de conèixer el català que s'assigna a tots
formalment de l'esmentat "marc estatutari en vigència",
ja que aquest últim es refereix tan sols al dret d'usar-lo.
Com hem argumentat en el Fonament II,
punt 7, és cert que existeix un deure genèric de
conèixer el català, reconegut en l'article 3 EAC,
com ho fa del deure de conèixer el castellà (art. 3.1
Tanmateix, per tal de fer exigible aquest deure d'una forma
explícita i immediata, s'ha de postular a partir de
circumstàncies concretes i no genèriques ("Tots
els ciutadans") ja que la premissa per a fer exigible un deure
de coneixement és la possibilitat efectiva -no postulable de
tots per principi- d'arribar a aprendre i conèixer la llengua
perquè el deure de conèixer el català es dedueix
precisament del fet que sigui assolida la finalitat efectiva
proposada pel procés de normalització lingüística
A causa que tal procés no pot ser per un
temps indefinit, ja que de ser així mai acabaria de complir la
seva finalitat, hem de reconèixer que tan sols hom pot
proclamar aquest deure amb una exigència immediata individual.
disposicions normatives de la Proposició de llei quan parlen
de drets concrets respecte al català, creadors, sens dubte, de
deures correlatius, però sotmesos, segons el marc estatutari
vigent i la pròpia Proposició de llei, al respecte
degut a les possibles i concretes circumstàncies individuals
que poden excusar legítimament el desconeixement conjuntural
futur i "d'arribada" que té el mandat estatutari
d'assolir una igualtat plena d'ambdós idiomes pel que
fa als drets i deures dels ciutadans, especialment els de
conèixer-los, es troba recollit, al nostre judici, en el
preàmbul de la Proposició de llei, quan diu que
futur) que "d'acord amb el marc estatutari vigent, els ciutadans
i ciutadanes de Catalunya hauran de conèixer (també
temps de futur) la llengua catalana i la castellana...".
tant, l'esmena dictaminada tampoc no s'adiu del tot a les afirmacions
del preàmbul no sols per parlar en temps de present
immediat, sinó perquè -tal com ve redactada- exclou del
marc estatutari en vigència el repetit deure.
creiem que és aplicable també a la frase de l'esmena
núm. 16, de modificació de l'article 4: "1.
Tots els ciutadans i ciutadanes tenen el deure de conèixer la
llengua catalana...", la qual cosa tampoc no s'adiu formalment a
20, que, en el punt c) de l'article 4.1, afegeix al dret de
tothom, a ésser atès, en qualsevol de les dues llengües
oficials, el dret a ser correspost, hem de recordar el que hem
dit també en el Fonament II, punt 7: el deure d'atendre no
implica el deure d'utilitzar la mateixa llengua en la qual s'ha
dirigit l'exigència d'atenció, perquè això
suposaria negar el dret reconegut d'emprar qualsevol de les dues
interpretació a l'esmena dictaminada i, per tant, no s'entén
demana l'atenció, l'addició proposada és
des de la perspectiva lògico-gramatical, cap altra
interpretació de la literalitat del text, ja que resta palès
que el dret a ser correspost es pot satisfer "en qualsevol de
les dues llengües"; fórmula que roman sense
supressió en la redacció de l'esmena.
considerem que no presenta dubtes quant a la seva adequació a
la Constitució i a l'Estatut en la mesura que desenvolupa i
la llengua de les administracions de Catalunya.
com ja hem dit al Fonament anterior, és coherent amb el que
disposen els articles 3.1 EAC i 2.2 de la Proposició
dictaminada quan declaren que el català és la llengua
pròpia de Catalunya i de les seves institucions.
aquesta llengua pròpia és també oficial en el
Per tant, aquest apartat no presenta
objeccions des de la perspectiva de la seva constitucionalitat si
també es té en compte que respecta els drets dels
ciutadans a rebre les notificacions i comunicacions que se'ls adrecin
Pel que fa a les corporacions locals
la disposició final primera de la Proposició de llei,
en modificar la Llei 8/1987, de 15 d'abril, municipal i de règim
local de Catalunya, indica que "el català és la
llengua pròpia de l'Administració local de Catalunya i,
per tant, ha de ser la llengua d'ús normal i general en les
seves activitats", tot respectant a l'ensems el dret dels
ciutadans a escollir la llengua oficial amb la qual es relacionen amb
Entre d'altres motivacions pot semblar que adapta la
praxis de la Llei a la realitat sociolingüística
hem d'examinar si aquest precepte pot afectar el principi d'autonomia
l'autonomia de les entitats locals i explícitament la dels
municipis i províncies (arts. 140 i 141) i, per tant, la
definició de les característiques i l'abast de la
posició de cada entitat que ha de fer el legislador ordinari,
precisant interessos i competències, troba el seu límit
en l'exigència d'aquest nucli d'autonomia (Dictamen d'aquest
en què es concreta l'autonomia en el cas de les entitats
locals correspon a qui ostenti la competència per legislar en
matèria de règim local (Dictamen núm. 13, FJ
IV), mitjançant un procés que queda configurat en
funció dels interessos respectius i l'atribució de les
potestats característiques de les administracions públiques.
La concreció i la regulació de les competències
que han d'atribuir-se a les entitats locals no resulten de la
Constitució sinó que estan atribuïdes per aquesta
al legislador ordinari, el qual es troba en les seves opcions limitat
per allò que constitueix el nucli essencial que la Constitució
garanteix (STC 32/1981, de 28 de juliol).
Consell ha vingut reiterant que la Constitució no configura ni
els interessos ni el feix mínim de competències que
haurà d'identificar el legislador ordinari competent, si bé
aquest troba un mínim en la mateixa garantia constitucional de
l'autonomia local que és administrativa i en conseqüència
qualitativament diferenciada de la de les comunitats autònomes
(Dictamen núm. 88, FJ VII; Dictamen núm. 156 FJ III;
que la delimitació d'interessos que correspon al legislador
ordinari respecte de les entitats locals no és única
per a tot el territori nacional, sinó que és variable
en funció del sistema de poders públics previst a la
Constitució de 1978 en virtut de l'element diferencial que ha
suposat l'establiment de l'Estat Autonòmic (Dictamen núm.
88, FJ VII; Dictamen núm. 156, FJ III).
que el legislador ordinari té competències per
configurar el règim jurídic general (incloent
l'organització) de les entitats locals, si bé el
principi d'autonomia li imposa un límit que es deriva de la
necessitat de respectar un àmbit competencial de l'altra
local 7/1985, de 2 d'abril, estableix l'abast de l'autonomia de les
entitats locals en correlació a la legislació de
l'Estat i de les comunitats autònomes.
l'article 25.2 de la Llei s'estableix, pel que fa als municipis, un
llistat de matèries en les quals les corporacions municipals
exerciran competències en els termes de la legislació
de l'Estat i, en el seu cas, de les comunitats autònomes.
que en l'esmentat llistat de matèries no en quedi desapoderada
la participació municipal, però, el mateix article 25,
al seu paràgraf 3, reafirma que només la llei
determinarà les competències municipals en les matèries
enunciade en aquest precepte, de conformitat amb els principis
establerts a l'article 2, que preveuen la intervenció de les
corporacions locals pel que fa als interessos del seu àmbit
l'article 36 de l'esmentada Llei de bases de règim local
estableix un criteri anàleg al dels municipis, precisant un
llistat de sectors de l'acció pública en què la
Diputació exercirà competències d'acord amb
l'assignació establerta per les lleis de l'Estat i de les
d'autonomia local i la seva delimitació per part del
legislador ordinari, hem de fer una breu síntesi de les
competències de la Generalitat respecte dels ens locals de
El Consell en diversos dictàmens (núms.
122 i 135, entre d'altres) ha manifestat que la competència de
ha de comprendre com àmbit material la totalitat dels aspectes
referits a l'Administració local com objecte normal de la
regulació de les entitats locals.
s'ha pronunciat en el sentit d'admetre la substantivitat de l'àmbit
material definit amb l'expressió "règim local",
no ho ha fet amb un caràcter integrador o unitari en el sentit
d'admetre "solament un títol competencial", com ha
Constitucional ha admès la competència autonòmica
sobre l'organització i el funcionament de les entitats locals
del territori autonòmic amb respecte a les bases estatals i la
Generalitat ha fet un ús d'aquestes competències.
la competència material de la Generalitat referent a
l'organització i funcionament dels ens locals de Catalunya;
aspecte aquest últim dins del qual l'ús de la llengua,
en territoris de llengua pròpia i oficial, n'és un
abans que la Generalitat pot establir l'ús normal de la
llengua oficial catalana per a les administracions territorials de la
El precepte examinat, atès el que hem
manifestat en tractar de l'apartat 1 d'aquest article, no vulnera el
marc estatutari i constitucional.
també respectada tenint en compte el mandat general del
precepte i queda concretada pel que disposa la disposició
final primera del projecte, ja que seran els ens locals els qui
hauran d'adoptar les mesures per portar a efecte el mandat
C) Pel que fa a les universitats,
el text de la Proposició de llei que dictaminem és
respectuós no únicament amb la distribució
competencial entre l'Estat i la Generalitat de Catalunya en la
matèria, sinó també amb el principi d'autonomia
universitària reconegut a l'article 27.10 CE i instrumentat
legalment a partir de l'article 3.2 de la Llei Orgànica
11/1983, de 25 d'agost, de reforma universitària.
Generalitat té competència plena per a la regulació
i administració de l'ensenyament en tota la seva extensió,
nivells i graus, modalitats i especialitats, en l'àmbit de les
seves competències, sens perjudici del que preveu l'article 27
CE, les lleis orgàniques que el desenvolupin les facultats que
atribueix a l'Estat l'article 149.1.30 de la norma fonamental i de
prou clar en interpretar aquesta distribució competencial a la
Sentència 131/1996, d'11 de juliol, en resoldre un conflicte
positiu de competències promogut pel Consell Executiu de la
Generalitat, en relació al Reial Decret 557/1991, de 12
d'abril, sobre creació i reconeixement d'universitats i
Efectivament, en aquest pronunciament, l'Alt
Tribunal exposa clarament que en aquesta matèria l'Estat té
atribuïda ex art. 149.1.30 -a més de la regulació
de les condicions d'obtenció, expedició i homologació
de títols acadèmics-, la competència per dictar
Així com que l'Estat "... puede sin duda establecer
Generalitat de Catalunya està legitimada per aprovar un
precepte com l'article 9.3 de la Proposició de llei de
amb el principi d'autonomia universitària (art. 27.10 CE),
preveu que siguin les mateixes universitats les que regulin l'ús
del català en les seves actuacions internes i externes.
D'altra banda, cal precisar que l'Estat difícilment podria
regular aquesta qüestió, si atenem a la distribució
competencial abans descrita, ja que les previsions normatives
referents a la llengua cooficial amb el castellà en l'àmbit
d'una comunitat autònoma corresponen a aquesta.
sentit la STC 108/1986, de 26 de juny (F 4) assenyala
En aquest sentit la Generalitat pot
dictar normes en ús del mandat de normalització
lingüística que pot operar sobre tot el sistema
universitari públic i privat en el qual té a més
una àmplia competència material.
la Generalitat de Catalunya en matèria d'universitats ha
permès al Parlament de Catalunya aprovar la Llei 26/1984, de
19 de desembre, de coordinació universitària i de
creació de consells socials, que, a més d'atribuir al
Departament d'Ensenyament de l'Administració de la Generalitat
la coordinació de les universitats amb seu a Catalunya, regula
el Consell Interuniversitari de Catalunya amb competències
tant sobre les universitats públiques com sobre les
universitats privades, l'organització i competències
dels Consells socials de les universitats com també la
programació universitària de Catalunya, el règim
de subvencions de la Generalitat a les universitats tant públiques
com privades, el procediment de creació de universitats
públiques i el reconeixement, si s'escau, de les universitats
tingut recentment una manifestació amb l'aprovació pel
Parlament de Catalunya de la Llei 5/1997, de 30 de maig, de
reconeixement de la Universitat de Vic com a universitat privada,
norma que preveu els centres que es destinaran a docència, els
activitats acadèmiques, l'accés i permanència
dels estudiants, les facultats inspectores de l'Administració
de la Generalitat així com la possibilitat que es reserva el
Parlament de Catalunya de revocar el reconeixement de la Universitat
davant la gravetat dels incompliments detectats en una inspecció.
mateixa redacció d'aquest article 9.3 que estem examinant,
quan disposa "... en l'àmbit de les competències
respectives...", denota el seu respecte a les competències
que eventualment siguin estatals, l'abast de les quals hem assenyalat
anteriorment, i en aquest supòsit el mandat de la Llei seria
un "prius" per a l'exercici en el seu cas d'aquéstes
per a l'aplicació dels criteris d'oficialitat del català
procediments administratius, d'acord amb la doctrina exposada, no
presenta problemes de constitucionalitat, ja que salvaguarda els
drets individuals dels ciutadans a utilitzar ambdues llengües.
la doctrina d'aquest Consell, el considerem constitucionalment
correcte amb les següents precisions.
referència a les administracions, les corporacions i les
institucions públiques de Catalunya, s'ha d'entendre
que són les afectes a la competència autonòmica.
A l'apartat 2, considerem inserida en
el mandat de l'article 3.3 EAC l'exigència de garantir
l'ensenyament del català per al personal de les entitats
públiques afectes a la competència de la Generalitat.
Pel que fa a la referència a l'Administració de
Justícia, ens remetem a allò que exposarem en tractar
de l'article 13 d'aquesta Proposició.
que és a la mateixa Administració de Justícia a
qui correspon adoptar els mecanismes procedents perquè, a
Catalunya, els seus funcionaris puguin atendre plenament als
ciutadans i ciutadanes que utilitzin la llengua oficial catalana.
Pel que fa a l'apartat 3, el seu
contingut s'adequa, al nostre parer, al marc constitucional de la
nostre criteri, el principi d'oficialitat d'una llengua, en aquest
Es contemplen, d'una part, les actuacions de
l'Administració de l'Estat i dels seus ens públics i,
de l'altra, les actuacions dels ciutadans envers aquests.
últim supòsit es prescriu l'obligació d'atendre
qualsevol actuació oral i escrita sense l'exigència de
cap traducció, prevenció que és conseqüència
de la reciprocitat ineludible del dret a utilitzar qualsevol llengua
oficial davant els poders i les institucions públiques.
d'addició a l'article 12.2 estableix, junt al dret de ser atès
per l'Administració de l'Estat a Catalunya, el dret afegit de
ser-ho en la mateixa llengua i, per tant,
el deure corresponent de fer-ho així.
Reiterem el que hem dit respecte a
l'esmena núm. 20, però en aquesta ocasió
no podem aplicar la nostra interpretació favorable a la seva
correcció estatutària, ja que l'esmena 44 ni permet cap
interpretació, atesa la seva claredat, ni preserva la
possibilitat d'emprar qualsevol de les dues llengües oficials en
la resposta a l'atenció demanada.
raons al·legades en el Fonament III per justificar la inadequació
és competent per establir com ha d'utilitzar l'Administració
estatal les llengües oficials a Catalunya.
regular aquest ús pel que pugui afectar els seus òrgans
propis, sense que això impedeixi, com estableix l'article 12.1
de la Proposició de llei, el dret de tothom a relacionar-se,
oralment i per escrit, amb l'Administració de l'Estat a
Catalunya en la llengua oficial que esculli i a ser-hi atès
sense cap discriminació per raó de la llengua emprada.
aplicable també, per les mateixes raons, a l'esmena núm.
46, d'addició al mateix article 12, que imposa a les
administracions públiques de fora de Catalunya (incloses,
s'entén les que en depenen de l'Estat) i a la Delegació
del Govern estatal en el nostre territori determinades obligacions
respecte a la traducció d'expedients i a la seva despesa.
Proposició de llei regula l'abast del principi de
cooficialitat lingüística en el si de l'Administració
Concretament, els apartats 1 a 3 de l'esmentat
precepte s'ocupen de l'ús de les llengües oficials en les
actuacions judicials i l'apartat 5, de la capacitació
de l'abast del principi de cooficialitat lingüística en
les actuacions judicials, la Proposició de llei no ofereix
gaires novetats en relació a la regulació actualment
En aquest sentit, l'article 13, apartat primer estableix la
validesa de les actuacions judicials fetes en qualsevol de les dues
llengües oficials, sense necessitat de traducció;
l'apartat segon preveu el dret de tothom a relacionar-se amb
l'Administració de Justícia en la llengua oficial que
esculli, a ésser atès i a que no se li pugui exigir cap
Per la seva banda, l'apartat tercer
ofereix, també a tothom, la possibilitat de demanar en la
llengua oficial escollida les testimoniances de les sentències
i els actes resolutoris que l'afecten, sense retards per raó
reserva com a competències exclusives de l'Estat
l'Administració de Justícia (art. 149.1.5 CE) i la
legislació processal (art. 149.1.6 CE), correspon a les
comunitats autònomes amb llengua oficial pròpia
diferent del castellà, com a destinatàries del mandat
constitucional i estatutari, regular el règim de cooficialitat
de les llengües i establir el que el Tribunal Constitucional ha
denominat en la seva doctrina, el "contingut inherent al
d'indicar que la "competència autonòmica de
normalització lingüística" reconeguda pel
mateix Tribunal Constitucional s'ha de fer compatible amb les
competències sectorials de l'Estat.
la utilització de les llengües oficials en
l'Administració de Justícia, l'Alt Tribunal declarà
a la Sentència 82/1986, de 26 de juny, el següent:
material, l'Administració de Justícia, en el qual,
d'acord amb el repartiment de competències establert per la
Constitució i els estatuts d'autonomia, tant l'Estat com la
Comunitat Autònoma poden incidir.
el punt de referència per aconseguir una articulació
equilibrada de les regulacions estatal i autonòmica.
com hem dit abans, el Tribunal Constitucional en la Sentència
74/1989, de 21 d'abril, afirma que
l'article 13 que examinem als seus apartats 1,2,3
pretenen ser una conseqüència immediata de l'aplicació
del principi de cooficialitat lingüística als òrgans
de l'Administració de Justícia radicats en el territori
de Catalunya, ja que és clar que el règim de
cooficialitat lingüística es tradueix entre altres coses
en el dret a l'ús indistint de les llengües oficials en
les relacions dels ciutadans amb l'Administració de Justícia
i sense necessitat d'acompanyar traducció, com també en
el dret a l'ús exclusiu d'una llengua oficial com a
conseqüència del dret d'elecció d'aquesta.
aquest mateix sentit ja s'ha pronunciat anteriorment el Tribunal
Constitucional en les sentències 82/1986 (FJ 11) i 84/1986 (FJ
3), de 26 de juny, en relació a les lleis de normalització
Concretament, declarant ajustats al bloc de
constitucionalitat uns preceptes (art. 7 de la Llei 3/1983, de 15 de
juny, del Parlament Gallec i article 9 de la Llei 10/1982, de 24 de
novembre, del Parlament Basc) pràcticament idèntics als
de la Proposició de llei que ens ocupa.
3/1983, de 15 de juny, de normalització lingüística
10/1982, de 24 de novembre, Bàsica de Normalització de
Com acabem d'indicar, la conclusió
del Tribunal és que aquests preceptes no envaeixen cap àmbit
competencial reservat a l'Estat i no regulen tampoc matèries
Per tant, els considera ajustats a
de l'apartat segon del precepte citat, que implica el dret del
ciutadà a ésser atès per l'Administració
de Justícia qualsevol que sigui la llengua oficial emprada per
D'acord amb això correspondrà a les
administracions estatal i autonòmica, en l'àmbit de les
respectives competències, establir els medis concrets per
garantir les exigències derivades de la cooficialitat; és
a dir, per posar en pràctica la regulació legal de la
econòmics al servei de l'Administració de Justícia,
assenyalarem que van ser traspassats a la Generalitat per Reial
Decret 966/1990, de 20 de juliol i successivament ampliats pels
Reials Decrets 1553/1994, de 8 de juliol, 1905/1994, de 23 de
setembre i 409/1996, d'1 de març.
traspassos habiliten la Generalitat de Catalunya per proveir als
jutjats i tribunals localitzats en el seu territori dels medis
necessaris per tal de fer efectives les exigències del règim
de cooficialitat abans esmentades.
d'aquestes mesures en l'àmbit del personal al servei de
l'Administració de Justícia, del qual tractarem més
endavant amb més extensió, cal avançar que la
Llei Orgànica 5/1985, d'1 de juliol, del Poder Judicial,
modificada per la Llei Orgànica 16/1994, de 8 de novembre
(LOPJ), estableix a l'article 455 la possibilitat que les comunitats
autònomes assumeixin competències respecte de tot el
personal al servei de l'Administració de Justícia.
per part de l'Estat es recull en la mateixa LOPJ i en el Reglament
orgànic dels cossos d'oficials, auxiliars i agents al servei
de l'Administració de Justícia, aprovat pel Reial
Decret 249/1996, de 16 de febrer i del cos de metges forenses,
aprovat pel Reial Decret 296/1996, de 23 de febrer.
de les competències previstes a l'article 455 LOPJ s'ha fet
efectiu a Catalunya en virtut del Reial Decret 441/1996, d'1 de març,
sobre traspàs de funcions i serveis de l'Administració
de l'Estat a la Generalitat de Catalunya en matèria de mitjans
personals al servei de l'Administració de Justícia.
de cooperació que en aquest àmbit ha previst la
modificació del Reglament orgànic del cos de secretaris
judicials aprovada pel Reial Decret 250/1996, de 16 de febrer, quan
estableix que els secretaris judicials destinats als òrgans
judicials del territori d'una Comunitat Autònoma hauran de
col·laborar -com a caps de la seva oficina judicial- amb els òrgans
competents de la Comunitat Autònoma per a l'efectivitat de les
funcions que tenen assumides en matèria de mitjans personals i
materials al servei de l'Administració de Justícia
de la Proposició de llei regula la capacitació
de Justícia en els següents termes:
provisió de places del personal al servei de l'Administració
de Justícia depenent de la Generalitat s'ha d'aplicar el que
disposa l'article 11, d'acord amb la normativa específica
concreta del precepte exposat, cal fer alguna precisió més
en relació a la distribució que en matèria
d'Administració de Justícia estableixen la Constitució
En aquest sentit, l'article 149.1.5 CE
reserva a l'Estat la competència exclusiva sobre
«l'Administració de Justícia», títol
que s'interpreta restrictivament pel mateix Tribunal Constitucional
(entre d'altres STC 56/1990, de 29 de març, FJ 6) en el sentit
que abasta únicament la funció jurisdiccional de
"jutjar i fer executar allò jutjat" i l'autogovern
del Poder Judicial atribuït a un òrgan constitucional: el
nucli essencial de «l'Administració de Justícia»,
existeixen un conjunt de mitjans personals i materials que no
s'integren en aquest nucli i que es col·loquen al servei de
personals i materials és el que es denomina «administració
de l'Administració de Justícia» i configura un
àmbit en el qual poden assumir competències les
vàrem referir als nostres Dictàmens núms.
155; 198; i 202, als quals ens remetem.
que la delimitació entre «Administració de
Justícia» en sentit estricte i «administració
de l'Administració de Justícia» és tasca
que correspon al legislador orgànic, de manera que només
pertoca a la Generalitat, en virtut de la clàusula
subrogatòria prevista a l'article 18.1 EAC: "Exercir
totes les facultats que les lleis orgàniques del Poder
Judicial i del Consell General del Poder Judicial, reconeixin o
atribueixin al Govern de l'Estat".
d'aquest precepte, la competència de la Generalitat en matèria
"d'administració de l'Administració de Justícia"
comprèn totes les facultats (llevat que existeixin altres
títols competencials prevalents amb incidència en la
matèria) que les esmentades lleis orgàniques
atribueixen al Govern de l'Estat o a algun dels seus departaments.
remissió que s'efectua a les facultats del Govern identifica
les competències assumides com de naturalesa reglamentària
Finalment, l'assumpció de les facultats que corresponen a la
Generalitat té com a límit natural l'àmbit
b) Efectuades aquestes consideracions
generals, hem de situar en aquest panorama competencial la matèria
de selecció i de provisió de places del personal al
servei de l'Administració de Justícia, per poder passar
a fer referència més tard a la regulació que
sobre la capacitació lingüística d'aquest personal
fa l'article 13.5 de la Proposició de llei objecte de
servei de l'Administració de Justícia, l'article 122.1
CE disposa que la LOPJ determinarà el seu estatut jurídic.
La norma fonamental concedeix així al legislador orgànic
previsió que en tot cas actua com a límit de les
454.2 LOPJ considera els Cossos de l'Administració de Justícia
com a Cossos Nacionals, la qual cosa comporta la necessitat d'un
règim uniforme en tot el territori de l'Estat, en la mesura
que resulti imprescindible per al manteniment del caràcter de
Cos Nacional respecte dels integrats al servei de l'Administració
Sentència 56/1990, de 29 de març, tot i que considera
que aquests Cossos no formen part de l'Administració de
Justícia en el sentit de l'article 149.1.5, argumenta que la
seva condició com a Cossos Nacionals i l'establiment d'un
règim comú són tècniques per a garantir
de forma homogènia en totes les comunitats autònomes,
els drets dels ciutadans en les seves relacions amb l'Administració
que les comunitats autònomes assumeixin competències en
aquest àmbit material en virtut de la clàusula
subrogatòria, si bé n'ha fet una interpretació
molt restrictiva, contràriament al què nosaltres vàrem
entendre al nostre Dictamen núm. 103, FJ V. En aquesta línia,
excloent aquells aspectes del règim estatutari i jurídic
dels Cossos Nacionals que tinguin dimensió supraautonòmica
(selecció, formació i perfeccionament, ascensos,
situacions administratives i règim disciplinari), accepta la
intervenció autonòmica en la provisió de
destinacions en òrgans d'àmbit territorial igual o
inferior al de la comunitat Autònoma, com també la
col·laboració o auxili en el camp de la formació i
experimentada arran de la reforma efectuada per la Llei Orgànica
16/1994, de 8 de novembre, i en la línia de l'esmentada
Sentència del Tribunal Constitucional, l'article 455 LOPJ
anterior, per mandat de la disposició addicional primera núm.
2 LOPJ, les comunitats autònomes amb competències en la
matèria aprovaran, "en su caso", els reglaments que
exigeixi el desenvolupament de la LOPJ i les mesures addicionals que
c) Cal dir que aquest precepte que
examinem conté una previsió legal per remissió:
d'una banda, remet a l'article 11 de la Proposició de llei i,
d'altra banda, es remet a "la normativa específica
D'antuvi es pot dir que la seva redacció presenta una certa
vaguetat, la qual cosa obliga a efectuar algunes observacions en
En primer lloc, respecte l'article 11
de la Proposició de llei, hem de recordar que està
conseqüència òbvia de l'abast del principi de
cooficialitat lingüística: la utilització de les
llengües oficials com a vehicles d'expressió del personal
al servei de les administracions públiques i altres ens
públics radicats en el territori de Catalunya.
tant, extensible al personal dels òrgans judicials radicats en
el territori autonòmic, previsió que és fruit de
la competència de la Generalitat per a regular l'ús de
la llengua catalana en el marc de les competències que li
pertoquen respecte de l'Administració de Justícia
localitzada en el seu territori.
El segon apartat de l'article 11
preveu l'ensenyament del català i el foment de mesures de
reciclatge del personal al servei de l'Administració de la
Generalitat i de les corporacions locals.
extensible al personal al servei de l'Administració de
Justícia depenent de la Generalitat.
56/1990, de 29 de març, abans citada, ja obria la porta a la
col·laboració de l'Estat i les comunitats autònomes en
l'àmbit de la formació i perfeccionament professional
dels Cossos Nacionals al servei de l'Administració de
L'última reforma de la LOPJ, com també
els reglaments orgànics dels Cossos traspassats i els reials
decrets de traspassos, confirmen aquesta possibilitat.
títol d'exemple, els articles 5.2.2.a) i 11.2.2.a) del Reial
Decret 249/1996, de 16 de febrer, que estableix el Reglament orgànic
d'oficials, auxiliars i agents de l'Administració de Justícia,
esmenta entre els mèrits dels oficials i auxiliars els
"Diplomes o certificats obtinguts en cursos de perfeccionament
organitzats (...) per l'òrgan competent de les comunitats
autònomes que hagin rebut els traspassos de medis personals
per al funcionament de l'Administració de Justícia
El tercer apartat de l'article 11
mereix algun comentari addicional.
selecció, en el nostre cas, del personal al servei de
l'Administració de Justícia, competència aquesta
que, com hem tingut ocasió d'examinar, s'exerceix per l'Estat
la Comunitat Autònoma tingui facultats en els diferents
sistemes de selecció d'aquest personal incloent-hi la
intervenció en la convocatòria d'oposicions i concursos
per cobrir places vacants en el territori de la Comunitat Autònoma
partir del principi de col·laboració que guia les relacions
entre l'Estat i les comunitats autònomes.
Sentència 56/1990, de 29 de març, es va pronunciar
expressament en relació a l'article 471 LOPJ en els termes
desenvolupat aquesta matèria en el Reglament orgànic
dels Cossos nacionals al servei de l'Administració de Justícia
(aprovat pel Reial Decret 249/1996, de 16 de febrer).
capítol I relatiu a l'"adquisició i pèrdua
de la qualitat d'oficial, auxiliar i agent", concretament a
l'article 20, estableix els "Principis de selecció
aplicables a l'àmbit de les comunitats autònomes que
hagin rebut els traspassos de mitjans personals per al funcionament
de l'Administració de Justícia".
estableix el precepte que el coneixement de les llengües es
valorarà conforme als següents criteris: a) en el torn
lliure, es podrà efectuar una prova d'acreditació de la
llengua que en cap cas tindrà caràcter eliminatori i
que únicament es tindrà en compte per a l'adjudicació
de la destinació dins de la Comunitat Autònoma
corresponent; b) en el torn de promoció interna es valorarà
com a mèrit fins a sis punts i únicament serà
aplicable en l'àmbit de la Comunitat Autònoma.
La disposició addicional segona del
reglament estableix un barem d'assignació de punts en funció
del tipus de certificat expedit per la Junta Permanent del Català
(ex: certificat nivell B: 2 punts), com també la previsió
que altres diplomes o certificats eximeixen de les proves de llengua
catalana per Acord de la Comissió per a la Normalització
Lingüística de 19 de juny de 1991.
del personal al servei de l'Administració de Justícia,
confirmen els arguments exposats en aquest apartat del dictamen les
ordres recentment aprovades pel Ministeri de Justícia el 17 de
novembre de 1997 (BOE núm. 290, de 4 de diciembre de 1997 i
publicades també en el mateix dia, en el DOGC núm
2532), per les quals es convoquen proves selectives per a l'ingrés
als Cossos d'agents, auxiliars i oficials de l'Administració
les següents previsions que conté la convocatòria
referent al Cos d'oficials de l'Administració de Justícia:
Pel que fa al marc legal en el qual
s'insereix l'esmentada convocatòria, el seu text cita en
primer lloc els articles 454 i ss LOPJ, posteriorment el Reial Decret
249/1996, de 16 de febrer que aprova el Reglament orgànic dels
cossos d'oficials, auxiliars i agents, el Reial Decret 414/1997, de
21 de març, pel qual s'aprova l'oferta d'ocupació
pública per al 1997, i supletòriament, la Llei
30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les
administracions públiques i del procediment administratiu comú
i el Reial Decret 364/1995, de 10 de març, pel qual s'aprova
el Reglament general d'ingrés del personal al servei de
que estableixen les normes generals de l'oposició, els torns
d'ingrés, els requisits de sol·licitud i admissió per a
participar, els tribunals, els exercicis de l'oposició i les
normes de desenvolupament etc.., vetllen per la igualtat entre tots
els aspirants al llarg d'un procés selectiu que, en cas de
finalitzar amb èxit per a l'opositor, comporta l'ingrés
en uns Cossos que la pròpia convocatòria qualifica de
caràcter nacional (norma XI, paràgraf final).
mateix, també preveuen les funcions que poden exercir els
òrgans corresponents de les comunitats autònomes amb
competència en matèria de personal de l'Administració
de Justícia; funcions tals com informar prèviament a la
convocatòria de les proves selectives pel que fa a les places
desertes del seu àmbit territorial; designar membres del
tribunals delegats que operin en el seu àmbit territorial;
oferir als opositors els serveis que explicita la convocatòria
en temes administratius tals com la presentació de
sol.icituds, publicació de llistes d'admesos i exclosos;
habilitar una seu per a la celebració dels exàmens
llengua oficial pròpia de les comunitats autònomes com
a mèrit preferent, els punts que s'obtinguin pel coneixement
d'aquesta només es tindran en compte per a l'adjudicació
de destinació dins de l'àmbit territorial corresponent.
D'acord amb la base 2.4 de la convocatòria, i amb idèntic
contingut que el que estableix el Reglament orgànic dels
cossos de personal al servei de l'Administració de Justícia
abans citat, els punts atorgats pel coneixement d'una llengua
autonòmica poden arribar fins a 6.
d'aquesta escala s'estableixen, també en sentit parell al que
disposa la disposició addicional segona de l'abans esmentat
Reglament orgànic, a la base 9.4 de la convocatòria.
Concretament, pel que fa a Catalunya es preveu que, "D'acord
amb el Acord de la Comissió per a la Normalització
Lingüística, de 19 de juny de 1991", la valoració
del coneixement de la llengua autonòmica, tant en la promoció
interna com en el torn lliure, s'efectuarà de la següent
forma: Certificat de nivell B: 2 punts; Certificat de nivell C: 4
Per tant, i en arribar a aquest punt,
s'ha de concloure indicant que la remissió que l'article 13.5
de la Proposició de llei fa a l'apartat 3 de l'article 11
quant a la "provisió de places del personal al servei de
l'Administració de Justícia depenent de la Generalitat"
s'ha d'entendre en els termes exposats anteriorment sense que, per
tant, el seu redactat vulneri l'ordre constitucional.
consideracions finals en relació a la remissió que
l'apartat 5 de l'article 13 de la Proposició de llei fa a la
"normativa específica corresponent, en els termes que
s'han d'establir per reglament".
En primer lloc, la remissió a la
"normativa específica corresponent" obligarà,
a l'hora d'aplicar la futura Llei de política lingüística,
a procedir a una interpretació sistemàtica d'aquesta en
el context de la normativa vigent que permeti cohonestar les
disposicions susceptibles d'aplicar-se i superar les dificultats
interpretatives que puguin plantejar i, en segon lloc, la remissió,
"en els termes que s'han d'establir per reglament", no
ofereix dubtes de constitucionalitat, tot i que l'àmbit de la
seva operativitat per part de la Generalitat sigui, com hem explicat,
2.- Finalment ens queda per examinar
l'apartat 4 de l'article 13 de la proposició de llei.
que disposen els apartats 1, 2 i 3 és aplicable als tribunals
A) La Santa Seu, subjecte de Dret
organitzatives específiques i és titular de totes les
situacions actives i passives que es deriven d'aquestes.
subjecte de Dret internacional pot establir relacions de cooperació
amb altres Estats; relacions que s'han desenvolupat amb la celebració
En aquest sentit, l'Estat espanyol
ha signat amb la Santa Seu una sèrie d'Acords que defineixen
les seves relacions de cooperació i que constitueixen el que
s'ha denominat fonts pactícies del Dret eclesiàstic
Aquests Acords gaudeixen de la naturalesa de tractats
internacionals, i, per tant, els són aplicables les previsions
que en relació a ells prescriuen els articles 94 i 95 CE.
Únicament hem de recordar que, si bé es tracta d'una
matèria de competència exclusiva de l'Estat (art.
149.1.3 CE), les comunitats autònomes tenen funcions
d'execució d'aquests Acords en tot allò que afecti a
matèries del seu àmbit competencial (art. 27.3 EAC).
Els Acords celebrats entre la Santa
Seu i l'Estat espanyol són principalment: el Concordat entre
aquesta i Espanya, de 27 d'agost de 1953 (parcialment derogat) i els
Ensenyament i Assumptes Culturals; Assumptes econòmics i
Assistència religiosa a les Forces Armades i al servei militar
Assumptes Jurídics estableix que l'Estat espanyol reconeix a
l'Església Catòlica el dret d'exercici de la seva
missió apostòlica i li garanteix el lliure i públic
exercici de les activitats que li són pròpies i, en
especial, les de culte, jurisdicció i magisteri (art.
També li reconeix la capacitat per organitzar-se
tribunals eclesiàstics, trobem només una menció
en l'Acord esmentat quan regula els efectes civils del matrimoni
canònic en el sentit que els contraents, d'acord amb les
disposicions del Dret canònic, podran acudir als tribunals
referència a la legislació canònica i, en
particular, a la regulació que s'estableix en relació a
l'organització i funcionament dels tribunals eclesiàstics.
Nogensmenys hem d'efectuar d'antuvi algunes consideracions generals
constituït per un conjunt de normes que regulen l'estructura de
l'Església Catòlica, és autònom i
És un ordenament jurídic primari i
originari que emana d'una organització social que gaudeix de
actualment vigent, promulgat el 25 de gener de 1983, es regula el
successiva d'actes jurídico-formals celebrats davant els
tribunals de justícia eclesiàstics en virtut de
pretensió (acte de reclamació) formulada per un
subjecte front un altre, amb la finalitat d'obtenir de forma
vinculant la declaració o reconeixement, la constitució
jurídica o la imposició de conductes en relació
a matèries i persones sotmeses al poder jurisdiccional de
A través de la funció de jurisdicció
i mitjançant òrgans especialment instituïts,
l'Església realitza el seu poder i deure d'administrar
justícia sota les formes exigides per la legislació
regulació es preveu que tots els tribunals de l'Església
es regeixen pels cànons que el Codi estableix a continuació
en matèria orgànica i processal, llevat dels tribunals
de la Seu Apostòlica que tenen les seves pròpies normes
redactar i conservar les actuacions" i integrat en el Títol
III relatiu a la "Disciplina que ha d'observar-se en els
tribunals" s'estableixen les següents previsions:
persona que ha de ser interrogada empra una llengua desconeguda per
al jutge o les parts, cal recórrer a un intèrpret sota
Tanmateix, les declaracions han de
consignar-se per escrit en la llengua original, amb la traducció
derogat, no s'esmenta per res la llengua llatina, de manera que es
pot utilitzar la llengua "vulgar", no només en les
declaracions sinó també en la confecció de les
una llengua desconeguda per al jutge o les parts, és necessari
designat pel jutge mitjançant decret o "apud acta" i
haurà de prestar jurament de complir fidelment el seu ofici.
Al jurament d'intèrpret, d'acord amb la regla general, poden
assistir les parts i ha d'assistir en tot cas el notari per tal de
parts recusin l'intèrpret si existeix una causa que ho
actes judicials, que en tot cas es farà per escrit, es preveu
pel cas que hi hagi apel·lació:
les actuacions són redactades en una llengua desconeguda pel
tribunal superior, han de traduir-se a un altre idioma que aquell
tribunal conegui, prenent les precaucions perquè consti la
fidelitat de la traducció". (cànon 1474).
si les actuacions judicials s'han escrit en llengua desconeguda per
al Tribunal Superior s'han de traduir a la llengua que li sigui
coneguda, amb garanties suficients perquè consti
l'autenticitat, integritat i fidelitat de la versió.
tal d'elaborar la versió és precís fer servir un
intèrpret, aquest serà escollit pel tribunal i haurà
de prestar jurament de complir fidelment el seu ofici i guardar
També és necessari que el notari doni
certificació d'integritat i fidelitat.
Aquestes previsions i totes les
relatives a la composició, funcionament i procediment dels
tribunals eclesiàstics són aplicables als que es
tribunals de primera instància a Catalunya els Tribunals dels
Arquebisbats de Barcelona i de Tarragona i els Tribunals dels Bisbats
conèixer de la segona instància, d'una banda, el
Tribunal de la Rota de la Nunciatura Apostòlica de Madrid quan
han conegut de la primera instància els tribunals eclesiàstics
esmentats de Barcelona i Tarragona, i, d'altra banda, el Tribunal de
l'Arquebisbat de Tarragona en els altres casos.
podria plantejar-se si resulta redundant el que l'article 13.4 de la
Proposició de llei declari aplicable als tribunals
eclesiàstics la normativa lingüística prevista per
a les actuacions judicials en els apartats 1, 2 i 3 del mateix
D'una banda, i com s'ha indicat
abans, el Codi de Dret canònic vigent no esmenta per res la
llengua llatina sinó que es refereix a la llengua original del
lloc on es tramiten les actuacions.
llei que dictaminem (art. 13, apartats 1, 2 i 3) regula en els
esmentats apartats matèries referents al Dret processal.
més, la normativa internacional vigent entre l'Estat i la
Santa Seu no ha regulat matèries lingüístiques i,
d'altra banda, tampoc es pot oblidar la íntima connexió
que existeix entre ambdues jurisdiccions (canònica i civil)
quant a l'eficàcia en l'ordre civil de les resolucions
i en la mesura que la Proposició de llei no contradiu allò
disposat en la normativa internacional, i per remissió, en la
legislació canònica en matèria lingüística,
la previsió que conté l'article 13.4 que dictaminem no
és contrària a l'ordre constitucional; amb més
violentar en cap moment els drets dels ciutadans en el territori de
En aquest sentit, l'article 13, apartats 1, 2 i 3, aplicat
als tribunals eclesiàstics, no fa altra cosa que reconèixer
a les seves actuacions judicials fetes en qualsevol de les dues
llengües oficials a Catalunya la validesa que judicialment
tinguin per se, sense que la llengua emprada sigui en cap cas
pretén regular l'actuació interna dels tribunals
eclesiàstics i no exclou cap altra llengua que aquests vulguin
Es tracta d'una norma no dirigida a la jurisdicció
eclesiàstica sinó de garantir els drets dels ciutadans
a utilitzar qualsevulla de les dues llengües oficials a
s'ha exposat, allò establert als apartats 1, 2 i 3 de
l'article 13 de la Proposició de llei dictaminada no presenta
dubtes constitucionals quant a la seva aplicació al núm.
institució complexa i multidisciplinària que té
com a finalitat sotmetre la resolució de conflictes
intersubjectius a la decisió d'un o més tercers
Es caracteritza bàsicament per la
naturalesa disponible de l'objecte litigiós, per la
voluntarietat de les parts en la submissió a l'arbitratge i
perquè la decisió que se'n deriva té la força
matèria atribuïda a la competència de l'Estat pels
títols competencials de l'article 149.1.5 i 6 CE, ja que
mitjançant el qual les parts poden obtenir els mateixos
objectius que amb la jurisdicció civil (és a dir,
l'obtenció d'una decisió que posi fi al conflicte amb
tots els efectes de la cosa jutjada), és evident que la
creació d'òrgans de naturalesa arbitral i l'establiment
d'aquest procediment heterocompositiu és matèria pròpia
de la legislació processal civil, relacionada, quant als
efectes del laude arbitral i al sistema de recursos, amb
l'Administració de Justícia (STC 62/1991, de 22 de
desembre, d'arbitratge, configura el règim general en la
matèria de tots els arbitratges privats, incloent els
arbitratges especials o especialitzats.
esmentada declara que el seu text és d'aplicació
complementària a la normativa sectorial que creï
instàncies arbitrals, especialment des del punt de vista
processal (per ex: Ordenació de l'Assegurança Privada;
Defensa dels Consumidors i Usuaris; Propietat Intel·lectual i
Ordenació dels Transports Terrestres).
l'àmbit d'aplicació de la Llei 36/1988 els arbitratges
En aquest aspecte caldria recordar que l'arbitratge en
matèria laboral va ser objecte de traspàs a la
Generalitat pel Reial Decret 2342/1980, de 30 d'octubre, sobre
traspàs de serveis en matèria de mediació,
l'autoritat laboral catalana ha assumit plenament les competències
que tenia assignades l'Institut de Mediació, Arbitratge i
De fet, en l'actualitat, de la solució de
conflictes relatius a processos socials s'encarreguen el Centres de
Mediació, Arbitratge i Conciliació de les diferents
delegacions territorials, adscrits al Departament de Treball.
crear institucions arbitrals pròpies en els sectors materials
on ostenten competències, amb les peculiaritats que es derivin
del seu dret substantiu i amb respecte al que estableix la legislació
En aquest sentit, la Generalitat de
Catalunya regula una sèrie d'organismes depenents dels seus
diferents departaments en funció de la matèria de què
es tracti i que ofereixen el servei d'arbitratge amb caràcter
Entre d'altres, la Junta Arbitral de consum de
Catalunya, que dóna el suport tècnic i administratiu
necessari al sistema arbitral en matèria de Consum amb les
especificacions que li són pròpies (Decret 222/1993, de
14 de setembre); el Consell Superior de la Cooperació, òrgan
consultiu de participació i mediació de l'Administració
de la Generalitat, que entre les seves funcions té la de
tramitació dels arbitratges que es plantegen entre les
entitats regulades per la Llei de Cooperatives de Catalunya o entre
aquestes i els seus associats (Decret 177/1993, de 13 de juliol); o
d'arbitratge, atribueix a les corporacions de dret públic i a
les associacions i entitats sense ànim de guany la
caràcter corporatiu o associatiu sense ànim de guany o
bé de caràcter fundacional o institucional.
tenen un règim propi establert en la seva normativa interna
(estatuts o reglament intern) que preveu funcions arbitrals i que
haurà d'ésser protocolitzat notarialment.
intervenció és producte de la voluntat expressa
manifestada per les parts que l'encarregaran l'organització i
administració de l'arbitratge i ha de realitzar-se amb
subjecció a la Llei d'arbitratge i als seus propis estatuts i
D'aquesta mena és l'Associació catalana per
a l'Arbitratge, en el si de la qual es crea a Catalunya el Tribunal
també l'Associació Catalana per a l'Arbitratge) està
constituït per les següents corporacions de dret públic:
el Col·legi d'Advocats de Barcelona, el Col·legi de Notaris de
Catalunya, el Consell General dels Col·legis d'Advocats de Catalunya
i la Cambra de Comerç, Indústria i Navegació de
Aquest arbitratge institucional establert a l'empara de
l'Associació Catalana per a l'Arbitratge té com a
finalitat la solució de qualsevol qüestió
jurídica, es pot dir que s'inclou en el grup d'institucions
arbitrals de caràcter corporatiu que tenen naturalesa
semipública i que presten un servei d'interès social.
d'acord amb el que preveu l'article 9.3.2 del Reglament de les
també aquestes podran prestar el servei d'arbitratge d'equitat
i de dret en relació a les qüestions litigioses entre
elles es sotmetin, de conformitat amb la Llei 36/1988 abans
Laboral de Conciliació, Mediació i Arbitratge de
Catalunya que es constitueix d'acord amb l'article 83.3 de l'Estatut
dels Treballadors i els articles 63 i 154 del Reial Decret Legislatiu
2/1995, de 7 d'abril, pel qual s'aprova el Text Refós de la
Llei de procediment laboral en virtut de l'Acord Interprofessional de
Catalunya, de 7 de novembre de 1990, subscrit per Foment del Treball
i els sindicats Unió General de Treballadors i Comissió
Obrera Nacional de Catalunya (DOGC núm. 1397 de 23.01.91).
Aquest Tribunal es constitueix amb l'objecte d'establir un sistema
extrajudicial i extraadministratiu de solució de la
és erigir-se en un instrument eficaç en la solució
de la conflictivitat laboral a través de l'exercici de
de Catalunya de la personalitat jurídica necessària per
desenvolupar les seves funcions es va crear la Fundació
Privada Tribunal Laboral de Catalunya, aprovada pel departament de
Justícia de la Generalitat el 23 de juliol de 1992.
Fundació està integrada per les organitzacions signants
de l'Acord Interprofessional de Catalunya i l'Administració,
representada pel director general de relacions laborals del
departament de Treball de la Generalitat, que la presideix.
dotació econòmica del Tribunal va tenir lloc mitjançant
l'Acord subscrit entre la Generalitat de Catalunya i els agents
socials el dia 21 de febrer de 1992.
El seu Reglament de funcionament
actualment vigent va ser aprovat per Acord dels agents socials damunt
esmentats i publicat per Resolució del departament de Treball
de 21 de març de 1996 (DOGC núm. 2221, de 21.06.96;
modificat recentment per Acord de 12 de febrer de 1997, DOGC núm.
Tribunal, tindrà caràcter paritari a efecte de les
representacions dels treballadors i empreses i adoptarà tots
els acords per unanimitat dels seus membres.
i d'operativitat, durà a terme les seves actuacions a través
de les delegacions territorials i sectorials que es creïn.
delegació territorial o sectorial es compondrà d'un
nombre de membres no inferior a 4 ni superior a 12, la meitat dels
quals serà designada per les organitzacions sindicals i
l'altra meitat per Foment del Treball Nacional.
El procediment d'arbitratge està
regulat als articles 11 i 12 i té com a finalitat que els
subjectes titulars del contracte de treball, els òrgans de
representació legal dels treballadors de l'empresa, els
empresaris, els sindicats de treballadors i les associacions
empresarials puguin sotmetre a la decisió d'un o diversos
àrbitres o del mateix Tribunal les qüestions litigioses
sorgides o que puguin sorgir en matèria de la seva lliure
disposició, tant en conflictes d'interessos com jurídics,
ja siguin de caràcter col·lectiu o individual, conforme a dret
o equitat, amb l'atorgament previ de submissió expressa a
l'arbitratge per subscripció del conveni arbitral ad hoc.
13, apartats 1, 2 i 3 de la Proposició de llei als "tribunals
D'una banda, si entenem aquest concepte en sentit
ampli, és obvi que les previsions de l'article 13 són
susceptibles d'aplicar-se a les juntes arbitrals que s'insereixen
directament en els diferents departaments de la Generalitat de
Catalunya i participen d'algunes de les característiques de
D'altra banda, si entenem el terme
"tribunal arbitral" de forma més estricta, cal que
ens referim a institucions arbitrals tals com el Tribunal Arbitral de
primer té naturalesa semipública i que exerceix una
funció "equivalent a la jurisdiccional" (STC
62/1991, de 22 de març FJ 5) i que el segon presenta una
estreta col·laboració amb el departament de Treball de la
Generalitat (així ho reconeix explícitament el
Reglament del Tribunal en el seu Preàmbul) que el va dotar
econòmicament per a la seva creació i que està
representat en la Fundació Privada del Tribunal Laboral, com
també que aquests tribunals compleixen funcions d'interès
social, sembla procedent estendre'ls les previsions que en relació
a les actuacions judicials i en virtut de la competència de
normalització lingüística preveuen els apartats 1,
2 i 3 de l'article 13 de la Proposició de llei política
les esmenes presentades a aquest article de la Proposició
D'acord amb el que hem exposat, no ofereixen dubtes de
constitucionalitat les esmenes núm. 47, 49, 50 i 52.
addiciona a l'apartat 2 de l'article 13 l'expressió "en
la mateixa llengua", la qual especifica que el ciutadà,
en les seves relacions amb l'Administració de Justícia,
ha d'ésser atès en la mateixa llengua oficial que ha
Com hem assenyalat anteriorment, una
de les conseqüències del principi de cooficialitat és
el dret que té el ciutadà a dirigir-se als poders
públics localitzats en el territori autonòmic en la
aquests poders públics d'adaptar-se a la situació de
No obstant això, l'exigència que
afegeix aquesta esmena s'ha de matisar a la llum de la doctrina del
Tribunal Constitucional, que ha establert el següent:
(STC 76/83, de 5 d'agost, FJ 42; i en el mateix sentit, les SSTC
82/86, de 26 de juny, FJ 8; 214/89, de 21 de desembre, FJ 14).
Pertoca, doncs, a la Generalitat de
Catalunya, en el marc de les seves competències, concretar
gradualment i d'acord amb els criteris organitzatius l'adopció
de les mesures tendents a la progressiva normalització de l'ús
de la llengua catalana en els òrgans judicials radicats en
que l'Administració de Justícia disposi del personal
adequat per a dur a terme les traduccions pertinents en els casos que
sigui necessari, sense que aquesta circumstància comporti per
al ciutadà perjudici de cap mena.
dels arguments exposats, és obvi que l'assoliment d'una
posició d'igualtat de les dues llengües oficials en el si
de les comunitats autònomes comporta l'aportació dels
medis materials i econòmics que la facin possible, en aquest
cas la disponibilitat de traductors i intèrprets en els òrgans
jurisdiccionals radicats a Catalunya.
documents judicials, és coherent amb el dret de tot ciutadà
a no patir indefensió, previst a l'article 24 CE.
la redacció de l'esmena adoleix de vaguetat ja que exigeix la
traducció de qualsevol document sense més especificació
exigir la traducció quan es pugui produir "indefensió",
a més del supòsit que preveu l'apartat 3 de l'article
que estableix la "total indemnitat per als justiciables afectats
o interessats" en relació a les traduccions de les
actuacions judicials, cal assenyalar que aquesta esmena es troba en
la línia del que disposa l'article 13 de la Proposició,
el qual s'interpreta en el sentit que ha d'ésser
l'Administració Pública l'encarregada de traduir els
documents judicials que hagin de produir efectes fora del territori
una conseqüència, com hem argumentat en ocasions
anteriors, derivada del bilingüisme en el si dels poders
aquests documents han de produir efectes en un territori on la
llengua utilitzada per a la seva redacció no és
En altres paraules, al caràcter territorial de la
Nogensmenys, en el cas de la llengua catalana, el seu
àmbit lingüístic real i jurídic no es
circumscriu únicament al territori de la Comunitat Autònoma
catalana, sinó que pot extendre's al territori d'altres
comunitats autònomes com la Balear, on el català és
exposar en el Dictamen núm. 181 en relació a la
traducció dels documents administratius (FJ IX), la confirma
l'article 231.4 LOPJ, quan, en relació a les actuacions
judicials i els documents presentats en l'idioma oficial d'una
l'esmena núm. 51 a l'Administració de Justícia
de traduir les actuacions judicials que "hagin de resoldre's
fora de Catalunya", s'ha d'interpretar d'acord amb el context de
les prescripcions de l'article esmentat de la LOPJ.
objecte l'aplicació de l'ús de la llengua als documents
Generalitat tenia plena competència per regular l'oficialitat
de la llengua catalana en el seu territori.
que aquesta competència lingüística s'exercia en
un espai més ampli que les competències sectorials que
en diverses matèries atorga a la Generalitat l'Estatut
d'Autonomia i que aquesta competència s'exercia sens perjudici
de l'exercici de les competències estatals.
demostra que en determinades ocasions la competència
autonòmica incideix en competències materials i, en
molts casos, exclusives de l'Estat.
El Consell, en aquests casos, ha
manifestat reiteradament que la competència lingüística
opera per sobre de la competència material, ja que, per pròpia
definició, la llengua utilitzada en la immensa majoria dels
casos no afecta el contingut de la matèria.
Constitucional ha estat reticent a separar les competències
lingüístiques de les materials, especialment, en aquelles
d'exclusiu exercici per part de l'Estat i manté una doctrina
competències autonòmiques de normalització
lingüística i les competències sectorials de
En aquest sentit, però, s'observa una oscil·lació
en la doctrina de l'Alt Tribunal de la qual és paradigma la
recent Sentència 134/1997, de 17 de juliol, pronunciada en una
qüestió d'inconstitucionalitat, en la qual, el govern
balear reclamava la competència per concedir l'exempció
de cursar l'ensenyament en llengua pròpia per als fills del
El Tribunal Constitucional atribueix
en aquest cas la competència al govern balear, ja que encara
Això suposaria, i creiem que seria la solució
l'exercici de la competència lingüística
autonòmica quan afectés competències materials
estatals en les quals l'ús de la llengua fos inherent i
necessari per a l'exercici d'aquesta competència.
competència lingüística de la Generalitat, pel que
fa a l'oficialitat de la llengua, afecta a les competències
establertes a l'article 149.1.8 CE sobre ordenació dels
registres i documents públics, atribuïdes com exclusives
Sembla inqüestionable que la Generalitat pot establir
amb caràcter general la validesa i l'eficàcia de les
actuacions dels ciutadans en qualsevol de les dues llengües
oficials per a tots els poders i institucions públiques
Pel que fa als instruments públics,
la Llei de normalització lingüística vigent
disposa ja, en el seu article 10, que "Els documents públics
atorgats a Catalunya s'han de redactar en la llengua oficial que
l'atorgant escollirà, o, si hi ha més d'un atorgant, en
En tots els casos, els fedataris públics
han d'expedir en castellà les còpies que hauran de
tenir efecte fora dels territoris en què el català és
Els fedataris públics han d'expedir en
castellà o en català, segons que ho sol·licitarà
traduir, quan calgui, les respectives matrius i documents sota llur
Tribunal Constitucional, a la Sentència 74/1989, de 21
d'abril, afirma que el valor de les llengües en què es
redacten les escriptures públiques no afecta la competència
per tant, es considera constitucional tant l'articulat de la Llei de
normalització lingüística com l'article 3 del
Decret 125/1984, de 17 d'abril, del Consell Executiu de la
D'acord amb el que hem argumentat,
considerem el contingut de l'article 14 adequat a l'Estatut
La prevenció establerta al seu apartat 3 que en
cas de no escollir la llengua, la redacció es faci en català,
no afecta ni la competència d'ordenació dels
instruments públics ni tampoc, en aquest cas, a la voluntat
És un precepte destinat a suplir
la voluntat dels ciutadans als qual prèviament se'ls ha donat
la possibilitat d'escollir la llengua oficial a emprar.
d'un precepte dirigit a regular els drets lingüístics
dels ciutadans en l'ús de les llengües oficials.
aquest cas l'exigència de l'ús d'una llengua es precisa
per assegurar el principi de seguretat jurídica i l'elecció
de la llengua catalana correspon a l'acció normalitzadora de
la Generalitat per mitjà d'una opció que tendeix a
promoure la utilització de la llengua catalana en els
documents notarials encara desfavorablement desproporcionada en
relació a l'altra llengua oficial.
prescripció establerta al seu apartat 5, que el personal dels
fedataris públics ha de tenir un coneixement adequat i
suficient de les dues llengües oficials, es deriva de la
reciprocitat del dret dels atorgants a ser atesos en la utilització
de qualsevol de les dues llengües i no suposa la imposició
d'uns criteris respecte de la valoració d'aquest coneixement
adequat i suficient ni de la forma per assolir-lo; criteris i
mecanismes que corresponen a la competència que regula
l'organització i funcionament dels fedataris públics
No ho és, en canvi, d'acord amb
el que hem exposat anteriorment l'esmena núm. 53.
15, "documents civils i mercantils", hem de reiterar la
doctrina que vàrem concretar al nostre Dictamen núm.
196, FJ V, on es considera que la declaració d'oficialitat
d'una llengua no suposa la possibilitat de la seva exigència
Aquesta seria impròpia de l'Estat
plural de Dret, és a dir, vulneraria els valors superiors
CE), de lliure desenvolupament de
la personalitat (art. 10.1 CE), d'igualtat i exclusió de cap
discriminació; principis aquests reconeguts a la Declaració
Universal dels drets humans, al Conveni Europeu per a la protecció
dels drets humans i llibertats fonamentals i en el Pacte
Internacional de drets civils i polítics.
principi d'oficialitat només incidirà en els documents
mercantils i civils quan aquests produeixin efectes públics.
La seva validesa i eficàcia pública no dependrà
de la utilització de qualsevol de les dues llengües
oficials, el català i el castellà, i aquestes validesa
i eficàcia es produiran davant de totes les administracions
públiques, estatals, autonòmiques o locals del
D'acord amb aquesta doctrina, considerem adequats a
l'Estatut i a la Constitució els apartats 1 i 2 de l'article.
El redactat de l'apartat 3 és congruent amb els principis
d'oficialitat del català i el castellà, establint-se un
criteri d'igualtat entre les dues llengües pel que fa a les
normes protectores dels consumidors respecte dels contractes
d'adhesió, normatius, amb clàusules tipus o amb
títols valors de tota mena redactats en qualsevol de les dues
llengües oficials no suposa imposició "per se"
de la utilització de la llengua, sinó l'equiparació
del català a l'altra llengua oficial a Catalunya en el cas que
Al nostre criteri, aquesta prescripció
s'inscriu plenament en les competències de l'article 3 EAC i
no afecta les competències materials estatals sobre els títols
documents de text i model establerts normativament i d'utilització
general i en els quals la utilització per part dels
consumidors es redueix a omplir determinats apartats d'acord amb les
El dret a la utilització del català per
part dels clients fa que l'atenció que s'ha de prestar a
aquests faci adient que la seva redacció sigui, almenys, en
incloure's en la competència de normalització de la
3.- Pel que fa a l'article 16, el
caràcter normatiu dels convenis col·lectius i la
necessitat del seu coneixement per a totes aquelles empreses i
treballadors afectats pel conveni fan estatutàriament i
lingüístic als registres públics.
Registres de la Propietat, Registre Mercantil i qualsevol altre
registre de caràcter estatal, sembla coherent que la
Generalitat pugui establir el principi que els assentaments que s'han
de realitzar en qualsevol registre públic es practicaran en la
llengua oficial sol·licitada pels interessats.
principi que es deriva de la cooficialiat i garanteix als ciutadans
la plena igualtat en la utilització de les dues llengües.
declara que són vàlids els assentaments registrals en
qualsevol de les dues llengües oficials.
sembla que es pretengui imposar cap obligació a l'Estat, sinó,
merament aplicar el mandat estatutari contingut a l'article 3.3 EAC.
Pel que fa al punt 2, l'afirmació
que "els assentaments s'han de fer en la llengua oficial en què
es redacta el document o en què es fa la manifestació"
pot entrar en contradicció amb allò que disposa
Reial Decret 1784/1996, de 19 de juliol, en exigir que els
assentaments en l'esmentat Registre s'han de fer en llengua
castellana i, per tant, en cap altre de les llengües espanyoles.
I la Sentència del Tribunal Constitucional 87/1997, de 24
d'abril, que a continuació comentarem a bastament, dictada en
relació a l'article 36.1 del Reglament de l'any 1989, va
entendre que corresponia a l'Estat establir amb quina
llengua s'havien de fer els assentaments al Registre Mercantil tot
B) Aquest Consell Consultiu en el seu
Dictamen núm. 199, de 29 d'octubre de 1996, va opinar
altrament al que estableix la Sentència del Tribunal
Constitucional 87/1997, de 24 d'abril, ja que va entendre que
Reial Decret 1784/1996 de 19 de juliol (que estableix, a l'igual que
el mateix article de l'antic Reglament de 1989, que els assentaments
s'han de fer només- en llengua castellana) obstaculitzava,
impedia o negava en aquest punt concret la potestat de la Generalitat
de garantir l'ús oficial del català, així com la
"facultat" o "competència" per determinar
l'abast de la cooficialitat lingüística a Catalunya.
més, dèiem en aquest Dictamen que si els assentaments
s'han de fer, necessàriament en castellà, els documents
redactats en català s'haurien de traduir a la llengua
I afegíem que "el temor a una versió
incorrecta, a un error de traducció, amb les greus
conseqüències que per als interessats podria tenir, pot
fer renunciar a un dret, com és el de la pròpia
llengua, amb la qual cosa l'art. 36.1 del RRM pot produir, de fet,
efectes contraris al principi normalitzador" (FJ III).
del Tribunal Constitucional 87/1997, de 24 d'abril, abans esmentada,
podríem fer algunes consideracions complementàries:
en aquesta Sentència -que és una involució
respecte de la doctrina que emana de la Sentència del Tribunal
Constitucional de 21 d'abril de 1989 respecte als instruments
jurisprudència consolidada i inamovible, no susceptible
d'evolució, de la mateixa manera que la Sentència
134/1997, de 17 de juliol (exempció de cursar l'ensenyament de
la llengua pròpia per als fills del personal de les Forces
Armades) ha suposat, també, un cert canvi en relació a
la Sentència 123/1988, de 23 de juny, relativa a l'article 13
de la llei de normalització lingüística de les
Illes Balears (que regulava l'ús del català durant la
prestació del servei militar i declarava la validesa de totes
les actuacions militars fetes en aquesta llengua en l'esmentat
que incidia en "els mateixos fonaments de l'organització
i funcionament de les Forces Armades".
En el cas objecte del nostre estudi
bé es podria entendre que una norma com l'esmentada a l'art.
17.2 no incideix, per utilitzar les mateixes paraules del Tribunal
Constitucional, "en els mateixos fonaments de l'organització
i funcionament dels registres públics" -mercantils, de la
propietat i d'altres de semblants- de la competència estatal,
sinó d'una forma molt col·lateral i dèbil,
i per tant, si així s'entenguessin les coses, no podria ser
Que tot i entenent que l'article
36.1 del Reglament del Registre Mercantil pot considerar-se
formalment correcte, atès que s'havia dictat per
l'Administració competent, pel que fa a Catalunya també
s'hauria pogut arribar a la conclusió que no ho era
materialment, en la mesura que establia una discriminació,
del tot injustificada, en perjudici de la llengua catalana.
aquesta raó s'hauria pogut concloure que l'absoluta exclusió
de la llengua catalana als assentaments registrals era contrària
al mandat normalitzador de l'art. 3.3 EAC que ha de dur a terme la
motiu en què es basa, la Sentència parteix de la
disposició addicional de la Llei de normalització
lingüística 7/1983, tot indicant que la competència
estatal sembla reconeguda per la dita Llei en la mesura que
Que malgrat tot, afegeix la dita
la dita LRJAP, citat per la Sentència del Tribunal
Constitucional com una de les possibles pautes a seguir, àdhuc
a l'Administració de l'Estat -i el Registre mercantil i de la
Propietat depenen d'aquesta Administració-, els ciutadans
poden utilitzar, a Catalunya, tant el castellà com el català
propi Tribunal Constitucional admet que ni és
ontològicament necessari que els assentaments en els dits
avui l'article també 36.1 del nou Reglament aprovat per Reial
Decret 1784/1996, de 19 de juliol, no es pugui regular d'una altra
forma, més d'acord al mandat constitucional i estatutari
de la normalització lingüística.
El que acabem de dir ens permet
entendre, amb tota naturalitat, que seria erroni pensar que la
Generalitat res no pot fer per assolir la necessària
normalització lingüística als Registres Mercantils
i de la Propietat, com si aquests fossin reductes definitivament
exempts de tota normativa autonòmica.
doncs, és d'esbrinar els límits que, en l'estat actual
de la qüestió, no es poden sobrepassar.
consolidada del Tribunal Constitucional i que emana de la Sentència
del propi Tribunal 74/1989, de 21 d'abril, ja citada pel que fa als
instruments públics (FJ 2), i de la Sentència 82/1986,
confirmats per la pròpia Sentència del Tribunal
Constitucional 87/1997, de 24 d'abril, la qual després
d'establir que cal buscar l'equilibri entre la "competència
i "les competències sectorials de l'Estat" de forma
que en aquestes matèries reservades a l'Estat com succeeix en
els registres públics (art. 149.1.8 CE) sigui l'Estat qui ha
de dur a terme la regulació, tot afegint, però, que
permet al Parlament de Catalunya establir "el contingut inherent
al concepte de cooficialitat" pel que fa a les inscripcions als
cooficialitat" en aquest àmbit o fixar les "conseqüències
genèriques que es deriven del caràcter oficial d'una
llengua", les quals han de ser respectades com un "prius"
per l'Ens que té la competència material (l'Estat), o,
en fi, "enunciar" el dret dels ciutadans a
què les manifestacions o els documents que atorguin puguin
accedir als registres públics en la llengua oficial en què
es facin, és evident que l'incís abans indicat a
l'article 17.2 de la Proposició de Llei podria ser
constitucional (sempre d'acord amb la Sentència del Tribunal
Constitucional 87/1997, de 24 d'abril, i suposant que la doctrina
d'aquesta no evolucionés tornant als criteris de la de 21
d'abril de 1989 sobre els instruments públics) si en
comptes de regular directament "els assentaments" que
s'han de fer als Registres -expressió molt tècnica que
principi segons el qual la llengua que s'emprarà al
registre haurà de ser l'oficial en què és
redactat o en què es fa la manifestació.
Per tot el que acabem de dir, es pot
entendre que el primer incís de l'article 17.2 de la
Proposició de llei, tal com està redactat no fa altra
cosa que establir el contingut inherent al concepte de la
cooficialitat, fins extreure'n les últimes conseqüències;
no incideix en "els mateixos fonaments de l'organització
i funcionament del Registre Mercantil o de la Propietat o d'altres
estatals d'anàloga naturalesa"; no afecta, si més
no, d'una manera molt col·lateral i dèbil el dit funcionament
oficialitat, que l'article 36.1 del Reglament del Registre Mercantil
inconvenients: a) no coincideix amb la doctrina del Tribunal
Constitucional, segons la qual la Comunitat Autònoma estableix
en matèria lingüística -en aquells aspectes que
són de la competència estatal- els "principis",
i l'Estat, amb el deure de recollir-los ha d'"aplicar"
aquests principis a la seva pròpia organització i b)
s'oposa frontalment a la Sentència del Tribunal
Constitucional, 87/1997, de 24 d'abril.
vista la Sentència del Tribunal Constitucional 87/1997, seria
"en tots els registres públics de Catalunya llevat els
que tenen caràcter administratiu els assentaments s'han de fer
en la llengua oficial en que és redactat el document o en què
es fa la manifestació i a aquests efectes la Generalitat
impulsarà la modificació normativa corresponent segons
el que estableix la disposició addicional setena."
considerar-se: a) més segura constitucionalment, atès
l'estat actual de la qüestió i b) permet assolir amb més
garanties els objectius normalitzadors que la Llei preveu, ja que no
hi ha motius per creure que l'Estat actuï prescindint dels
advertiments continguts a la Sentència del Tribunal
Constitucional 87/1997 i de l'exigible lleialtat constitucional.
incís del punt 2, hem de dir que vulnera l'Estatut
d'Autonomia en el sentit que no respecta la igualtat de les dues
llengües oficials i afecta, a més, la seguretat jurídica
(art. 9.3 CE) en la mesura que nega la mateixa finalitat cercada amb
la redacció bilingüe del document que s'ha de registrar,
és a dir la seguretat respecte a la precisió
terminològica del seu contingut en cadascuna de les llengües
s'ha d'especificar que per ser constitucional s'hauria de precisar
que es refereix als òrgans de l'Administració de
l'Estat amb seu al territori de Catalunya.
Proposició de llei estableix a l'apartat primer que els
topònims de Catalunya tenen com a única forma oficial
la catalana, d'acord amb la normativa lingüística de
l'Institut d'Estudis Catalans, excepte els de la Vall d'Aran que
precepte és la forma oficial dels topònims, no fent
menció d'oficialitat respecte a cap de les dues llengües
Interpretant, doncs, de tal manera aquest article es pot
concloure que s'ajusta a l'ordre constitucional.
assenyalar d'allò que contemplen els apartats 2, 3 i 4 del
Per les raons apuntades també es consideren
adequades a la Constitució i a l'Estatut les esmenes núm.
Advertint que, pel contrari, l'esmena núm. 70
no s'ajusta a allò disposat en l'esmentat ordre per excedir
l'àmbit territorial de competències de la Generalitat
de Catalunya que es desprèn dels articles 137 i 147 CE com
també dels articles 2 i 7 de l'Estatut d'Autonomia de
dret dels ciutadans i ciutadanes de Catalunya a la correcta expressió
lingüística en català de llurs noms i cognoms, com
també a la inclusió de la conjunció "i"
entre els cognoms i a la constància de la forma lingüística
correcta en català dels noms i cognoms en el Registre Civil,
essent aplicable aquesta regulació als noms i cognoms
dubtes de constitucionalitat; a més, està en la línia
del que disposa l'article 54 de la Llei de 8 de juny de 1957, del
Registre civil, en la redacció que li donà la Llei
remissió que a aquest article fa la disposició
addicional quarta de la Proposició que examinem.
Proposició de llei regula la utilització del català
en l'àmbit de l'ensenyament i està encapçalat
per un precepte -l'article 20-, que, d'acord amb el que
disposa l'article 2 de la Proposició en regular la llengua
pròpia de Catalunya, assenyala a títol de principi
general que el català, com a llengua pròpia de
Catalunya, ho és també de l'ensenyament en tots els
nivells i les modalitats educatives.
substantivat pròpia en la resta de preceptes del capítol
quan concreten la utilització del català en els
diferents àmbits de l'ensenyament, per la qual cosa serà
en l'anàlisi d'aquests articles quan es podrà constatar
si la Proposició de llei examinada s'adequa en aquest àmbit
Malgrat tot, l'apartat segon de
l'article 20 és prou concret perquè ens puguem
manifestar en relació a aquesta adequació, ja que
considera que "els centres d'ensenyament de qualsevol grau han
de fer del català el vehicle d'expressió normal en
totes les seves activitats docents i administratives, tant les
equivalent, encara que amb matisos, a l'article 20 de la Llei 7/1983,
de 18 d'abril, de normalització lingüística.
Efectivament, tant sols la substitució de l'expressió
"llengua catalana" de la Llei de 1983 per "el català"
a la Proposició que examinem i la referència que
aquesta fa a les activitats docents juntament amb les administratives
marquen les diferències entre el vigent article 20 de la Llei
7/1983 i la regulació que es proposa.
únicament mereix algun comentari la referència a les
activitats docents, i no perquè el precepte de 1983 no les
comprengués, ja que, encara que sense una referència
activitats internes" (art. 20 de la Llei 7/1983), sinó
perquè en introduir la paraula "docent" el que la
Proposició pretén és reforçar l'apartat
l'apartat 2 de l'article 20, hem de recordar que el Tribunal
Constitucional en examinar l'article 20 de la Llei actualment en
vigor l'ha considerat ajustat a la Constitució i a l'Estatut
d'Autonomia a la STC 337/1994, de 23 de desembre, tot recordant que
el català com a llengua pròpia de Catalunya ho és
també de la Generalitat i de l'Administració
territorial catalana, de l'Administració local i de les altres
corporacions públiques depenents de la Generalitat,
referències en les que indubtablement s'inclou l'Administració
educativa de la qual depenen els centres docents de Catalunya en
virtut de la competència assumida a l'article 15 de l'EAC.
Considera a més el Tribunal Constitucional que el contingut
del precepte es vincula directament amb la finalitat de normalització
lingüística del català i que l'adjectiu "normal"
que utilitza el precepte únicament indica el caràcter
les activitats dels centres docents.
D'altra banda, la constitucionalitat
del precepte segons l'Alt Tribunal queda també salvaguardada
pel fet que els particulars, atès l'estatut de cooficialitat
lingüística existent a Catalunya, poden emprar a la seva
elecció, el català o el castellà
utilització del català en l'ensenyament no
universitari, i constitueix sens dubte el precepte clau del capítol
Amb aquest article, la Proposició de llei
continua amb el model de conjunció lingüística o
de bilingüisme total que instaurà la Llei 7/1983, de 18
d'abril, que es caracteritza perquè tot i ser el català
el vehicle normal de l'aprenentatge en l'ensenyament no universitari
(apartat primer), amb algunes matisacions que es precisaran més
endavant, l'ensenyament del català i del castellà ha de
tenir garantida una presència adequada en els plans d'estudi,
de manera que tots els infants, qualsevol que sigui llur llengua
habitual en iniciar l'ensenyament, han de poder utilitzar normalment
i correctament les dues llengües oficials al final de l'educació
disposa que el català s'utilitzi normalment com a llengua
vehicular i d'aprenentatge en l'ensenyament no universitari.
utilització del català com a llengua vehicular en
l'ensenyament obligatori tot i que no es preveia expressament a la
Llei de normalització lingüística de 1983, era una
opció permesa pel seu contingut, la qual cosa va fer que el
Tribunal Constitucional l'examinés a la STC 337/1994, de 23 de
desembre, en relació als apartats 1 i 2 de l'article 14,
recordar que aquesta exigència sí havia estat
establerta en normes reglamentàries com el Decret 362/1983, de
30 d'agost, sobre aplicació de la Llei 7/1983, de 18 d'abril,
de normalització lingüística a Catalunya a l'àmbit
de l'ensenyament no universitari (que de fet va suscitar la qüestió
d'inconstitucionalitat abans esmentada); el Decret 75/1992, de 9 de
març, pel qual s'estableix l'ordenació general dels
ensenyaments de l'educació infantil, l'educació
primària i l'educació secundària obligatòria
a Catalunya (art. 3); el Decret 94/1992, de 28 d'abril, pel qual
infantil (art. 6); el Decret 95/1992, de 28 d'abril, pel qual
primària (art. 5); i el Decret 96/1992, de 28 d'abril, pel
qual s'estableix l'ordenació dels ensenyaments de l'educació
secundària obligatòria (art. 5).
No obstant aquesta consideració
generalitzada, no ens podem deixar de qüestionar l'adequació
al bloc constitucional de la proclamació de l'article 21.1 de
Constitució, constatarem com en cap dels deu apartats que
conté es reconeix un dret a què els infants rebin
l'ensenyament amb la llengua escollida pels pares o tutors.
els textos internacionals sobre drets humans ratificats per Espanya
configuren un dret d'aquestes característiques.
exemple l'article 2 de Protocol addicional núm. 1 al Conveni
Europeu per a la protecció dels drets humans i les llibertats
fonamentals quan, després d'establir que a ningú se li
pot negar el dret a la instrucció, disposa que l'Estat haurà
de respectar el dret dels pares a assegurar aquesta educació i
aquest ensenyament, d'acord amb les seves conviccions religioses i
El Tribunal Constitucional, en aquest
sentit, ja va fer referència al contingut lingüístic
del dret a l'educació a la STC 195/1989, de 27 de novembre, en
STC 337/1994, de 23 de desembre, la que, culminant aquesta orientació
considera, amb base en una interpretació sistemàtica de
la Llei 7/1983, de 18 d'abril, que la normalització
lingüística en l'àmbit de l'ensenyament
constitucional d'aquesta manifestació de la normalització
lingüística, l'intèrpret suprem de la Constitució
és concloent en afirmar a la mateixa Sentència que
aquesta conclusió perquè considera que del contingut
constitucional del dret a l'educació no es desprèn un
dret a rebre l'ensenyament en una de les dues llengües
cooficials en la Comunitat Autònoma, a elecció dels
interessats, ja que, tal com diu textualment,
De tota manera, la consideració
del català com a llengua vehicular i d'aprenentatge en
l'ensenyament no universitari no exclou que s'utilitzi o es pugui
utilitzar el castellà en l'àmbit de l'ensenyament.
mateix apartat primer de l'article 21 és significatiu quan
preveu que el català s'ha d'utilitzar "normalment"
com a llengua vehicular, la qual cosa ja denota que en determinades
situacions es pugui alterar la praxis "normal" utilitzant
Així mateix, l'apartat segon del
"els infants tenen dret a rebre el primer ensenyament en llur
llengua habitual", ja sigui aquesta el català o el
castellà, primer ensenyament que, d'acord amb l'article 7 del
Decret 362/1983, de 30 d'agost, comprèn el cicle inicial de la
educació general bàsica -actual primer cicle
d'ensenyament primari, després de la Llei Orgànica
1/1990, de 3 d'octubre, d'ordenació general del sistema
educatiu-com també l'educació preescolar -actual
educació infantil-; excepció que, al nostre entendre,
té la seva raó de ser en el fet que el contingut
lingüístic del dret a l'educació consisteix en el
dret a rebre la instrucció en una llengua comprensible per
l'infant, sense que pugui existir un dret a rebre tot l'ensenyament
en la llengua pròpia de l'alumne.
conformitat amb la doctrina del Tribunal Constitucional ja exposada.
veritablement important a efectes del model que segueix la Proposició
de llei és l'objectiu a aconseguir al final de l'educació
obligatòria: que tots els infants puguin utilitzar
correctament les dues llengües oficials.
aquests objectius s'ha de modular el principi general establert a
l'apartat primer de l'article 21, sembla clar que ens trobarem davant
d'una d'aquestes situacions d'"anormalitat" que obligaran a
modular la utilització del català com a llengua
com a llengua vehicular de l'ensenyament en els següents termes:
ensenyaments és, per tant, l'eix vertebral de la legitimitat
constitucional i estatutària de la consideració del
català com a llengua vehicular.
considera a la tantes vegades esmentada Sentència 337/1994, de
l'ensenyament en una llengua que no sigui l'habitual pressuposa que
els alumnes l'hagin arribat a dominar com a mínim
l'article 27 de la Constitució, l'apartat 8 de l'article 21
que examinem disposa que l'alumnat que s'incorpori tardanament al
sistema educatiu de Catalunya ha de rebre un suport especial i
addicional d'ensenyament del català"-, i, per la seva
part, l'apartat 7 estableix que "l'acreditació del
coneixement del català no pot ésser exigida en el cas
o una part d'aquest, o que han cursat l'ensenyament obligatori fora
del territori de Catalunya..."; i és, finalment, en el
marc d'aquest respecte als articles 3 i 27 CE quan es justifica un
apartat com el sisè de l'article 21 segons el qual "hom
no pot expedir el títol de graduat en educació
secundària a cap alumne que no acrediti que té els
coneixements orals i escrits de català i de castellà
Finalment, i d'acord amb el model de
conjunció o integració lingüística pel qual
s'opta, l'apartat cinquè de l'article 21 impedeix que els
raó de la seva llengua habitual, sense que aquesta previsió
a l'ensenyament universitari, recordant a l'apartat primer el dret
del professorat i l'alumnat d'expressar-se oralment o per escrit en
la llengua oficial que prefereixin; disposant que tant el Govern de
la Generalitat com les universitats i les institucions d'ensenyament
superior, en l'àmbit de les seves competències, hauran
d'adoptar les mesures pertinents per a garantir i fomentar l'ús
de la llengua catalana en tots els àmbits de les activitats
docents (apartat segon); i establint que les universitats de
Catalunya han d'oferir cursos i altres mitjans per assegurar que
l'alumnat i el professorat millorin la comprensió i el
coneixement de la llengua catalana (apartat tercer).
Pel que fa a l'apartat primer, no
planteja cap problema de constitucionalitat, ja que la regulació
que conté únicament recorda l'existència d'un
dret que deriva directament de la Constitució i de l'Estatut.
i tercer, tampoc no presenten problemes d'adequació al bloc
constitucional, ja que estableixen mesures de foment de l'ús
de la llengua catalana en uns casos o de normalització
lingüística en altres; circumstàncies que han
estat acceptades pel Tribunal Constitucional a la Sentència
337/1994, de 23 de desembre, per corregir positivament una situació
històrica de desigualtat del català respecte al
castellà, permetent assolir de manera progressiva i d'acord
amb la Constitució el més ampli coneixement i
utilització de les llengües oficials en l'àmbit de
la formació permanent d'adults i els ensenyaments de règim
a la formació permanent d'adults, s'estableix preceptivament
l'ensenyament de les dues llengües oficials a Catalunya, el
català i el castellà; la qual cosa s'adequa plenament a
Succeeix el mateix amb els centres
d'ensenyament de règim especial d'idiomes esmentats a
l'apartat segon del precepte que examinem, en relació als
quals es preveu que ofereixin l'ensenyament de les dues llengües
d'ensenyament de règim especial depenents de la Generalitat en
què no s'ensenya llengua, es disposa, com a clara mesura de
foment, que s'han d'oferir cursos de llengua catalana als alumnes que
en tinguin un coneixement insuficient.
a la doctrina del Tribunal Constitucional que hem consignat abans
sobre el foment i la normalització de la llengua catalana.
regular els coneixements lingüístics del professorat tant
de nivell no universitari com de nivell universitari.
al primer nivell, disposa el precepte que els professors hauran de
conèixer les dues llengües oficials i hauran d'estar en
condicions de poder fer-ne ús en la tasca docent, d'acord amb
Aquesta obligació de conèixer les
dues llengües oficials és del tot coherent amb la
regulació precedent, ja que, tal com hem examinat, l'article
21, en establir el català com a llengua vehicular
d'aprenentatge, implícitament està imposant com a
requisit de capacitació del professorat que aquest conegui
suficientment les dues llengües oficials, ja que en cas contrari
no podria desenvolupar d'una manera adequada les funcions pròpies
aquest punt, que el Tribunal Constitucional, a la Sentència
46/1991, de 28 de febrer, en examinar l'adequació a la
Constitució de l'article 34 de la Llei del Parlament de
Catalunya 17/1985, de 23 de juliol, de la funció pública
de l'Administració de la Generalitat, considera que la
valoració de coneixement del català com a requisit
general de capacitat és justificat i equitatiu quan diu que
examinem té un contingut clarament finalista en tant que
preveu que, en relació als plans d'estudi per als cursos i els
centres de formació de professorat, aquests han d'ésser
elaborats de manera que els alumnes assoleixin la plena capacitació
de les dues llengües oficials, d'acord amb les exigències
S'estableix, per tant, com a objectiu
que el personal docent de Catalunya tingui un coneixement suficient
de les dues llengües oficials que li permeti desenvolupar la
seva activitat professional amb normalitat i eficàcia.
plena capacitació s'adaptarà a les "exigències
de cada especialitat docent" demostra la necessitat d'establir
diferents nivells de coneixement en funció de l'ús que
se'n farà en l'activitat professional, la qual cosa està
en la línia del que apuntà el Tribunal Constitucional a
la abans citada Sentència 46/1991, de 28 de febrer, essent per
tant respectuós amb el bloc de la constitucionalitat.
dels centres d'ensenyament universitari de Catalunya, atès que
el nivell de coneixement de les dues llengües oficials es
vincula igualment a les necessitats de la seva tasca docent, val el
que ja s'ha dit en relació al professorat no universitari.
introdueix un mandat que contradiu el contingut de l'article al qual
s'afegeix i en aquest sentit pot plantejar problemes de
constitucionalitat per generar una situació d'inseguretat
jurídica contrària a l'article 9.3 CE.
cal dir que una activitat subjecte a una autorització
administrativa és, per principi, una activitat privada en la
qual l'autorització, per regla general de funcionament,
tendeix a remoure els obstacles derivats de la llei al lliure
exercici de l'activitat de què es tracti.
no guarden una relació objectiva i raonable amb el contingut i
finalitat de l'activitat en qüestió, ells mateixos
infringiran l'article 9.3 CE, en la mesura que des del punt de vista
constitucional es podria estimar que van més enllà de
la llibertat d'opció política que correspon al
Atès que la restricció de l'article
comporta el no autoritzar unes activitats lectives, si el percentatge
d'hores lectives en català, o de material escolar en català
no arriba al 50 per cent, considerem que aquesta podria excedir del
que és propi d'una mesura normalitzadora i inclusivament de
Per aquestes raons es pot concloure que el precepte ofereix
dubtes de constitucionalitat en el seu conjunt.
constitucionalment correcta si per principi de disponibilitat
aquell que demana l'atenció qualsevulla que sigui la llengua
emprada pel qui la demani, en els termes que hem manifestat al llarg
s'ajusta al bloc de la constitucionalitat, atès que incideix
en una aspecte que és competència de l'Estat com la
regulació de les condicions d'accés dels professors
capítol IV, que inclou els articles 25 a 29 de la
Proposició de llei, tracta dels mitjans de comunicació
i de les indústries culturals i, especialment, de la
normalització del català en el camp de la radiodifusió,
la televisió, les publicacions periòdiques, les arts de
l'espectacle, la indústria cinematogràfica i la
desenvolupament legislatiu per la Generalitat del règim de
premsa i, en general, de tots els mitjans de comunicació
social, a més de la radiodifusió i televisió, en
les quals s'assumeix la competència en els termes i casos
establerts en la Llei estatal 4/1980, de 10 de gener o Estatuto
La Generalitat pot també, estatutàriament,
crear, mantenir i regular els seus propis mitjans de comunicació
D'altra banda i en la mesura que
determinats mitjans comunicatius, com és ara el cine, han
estat considerats per la jurisprudència constitucional, als
efectes de l'ordre de competències, alternativament com a
"indústria", haurem de recordar que la Generalitat
ostenta també competències en aquestes matèries
normalització lingüística en matèria de
radiotelevisió hom ha de tenir en compte que l'article 3 del
mateix s'interpretarà d'acord amb els criteris de respecte,
promoció i defensa dels valors de l'ordenament constitucional,
entre els quals hi figura la protecció de tots els pobles
d'Espanya en l'exercici de les seves llengües (preàmbul
CE) i la protecció i especial respecte d'aquestes com a
estableix que la llei garantirà l'accés als mitjans de
comunicació social que depenguin de qualsevol entitat pública
dels grups socials i polítics significatius respectant el
pluralisme de les diferents llengües d'Espanya.
Conseqüentment, l'art. 4 c) del
D'altra banda, la Llei 37/1995,
de 12 de desembre, de telecomunicació per satèl·lit,
en la seva disposició addicional 7a., proclama també el
respecte als esmentats principis de l'article 4 de la Llei 4/1980.
cultural i art de l'espectacle, hem de recordar que la Sentència
del Tribunal Constitucional 106/1987, de 25 de juny, admet que les
comunitats autònomes "puedan llevar a cabo una política
reconeix a la Generalitat de Catalunya la titularitat de la funció
executiva de concedir llicències de doblatge de pel·lícules
estrangeres a qualsevol llengua oficial d'Espanya.
el Reial Decret 1282/1989, de 28 d'agost, disposà que "para
L'aplicació de la competència de normalització
lingüística al camp específic de l'anomenada
"quota de pantalla" es recolza, per tant, en aquesta altra
competència de la Generalitat per a fixar-la amb la finalitat,
en el cas que ens ocupa, de garantir una presència
significativa de la llengua catalana en l'oferta cinematogràfica.
Generalitat estableixi per llei l'ús de la llengua catalana en
els mitjans de radiodifusió i de televisió gestionats
per ella i per les corporacions locals amb respecte, per part dels
mitjans depenents d'aquestes, de les característiques
idiomàtiques de la seva audiència.
les mesures de protecció i foment previstes en l'articulat del
Capítol, i, en particular, les subvencions i les quotes de
programació audiovisual i de pantalla, s'integren clarament en
el conjunt de mesures necessàries per tal d'assegurar el
coneixement del català a través d'instruments de
comprovada eficàcia pel que fa a la difusió i
adquisició dels llenguatges com els que contempla en aquest
capítol la Proposició de llei i no fan altra cosa que
complir amb el mandat estatutari, tantes vegades repetit, de
normalitzar l'ús de la llengua catalana i de protegir la parla
aranesa (art. 3.4 EAC) a través de mecanismes que responen a
opcions polítiques legítimes mentre respectin el
que els articles 25, 26, 27, 28 i 29 de la Proposició de llei
dictaminada no vulneren l'Estatut d'Autonomia de Catalunya ni la
presentades a aquest capítol, únicament cal fer
referència, respecte a la seva adequació al bloc de
L'esmena núm. 89, a l'article 25.1, en la mesura que
inclou "l'ens públic de RTVE, en la seva programació
per a Catalunya" juntament als mitjans de radiodifusió i
de televisió gestionats per la Generalitat i per les
corporacions locals de Catalunya pel que fa a la previsió que
incompetència per a regular l'ús de les llengües
oficials per part dels òrgans depenents de l'Administració
d'addició a l'article 26, quant amplia l'abast del mateix a la
programació territorial catalana de les emissores de concessió
estatal mereix el mateix judici.
d'addició a l'article 26, infringeix l'ordre competencial
quant es refereix a la programació territorial catalana de les
emissores de ràdio de concessió estatal, segons el
raonament fet sobre les anteriors.
d'addició a l'article 26, quant declara aquest precepte
d'aplicació a la programació territorial catalana de
les delegacions d'emissores radicades fora de l'àmbit
d'aplicació d'aquesta Llei, expressa palesament la
pretensió d'anar més enllà de l'abast d'eficàcia
i vigència normativa de la Generalitat, la qual té com
a límit, segons hem dit, el seu propi territori.
a mesura concertada de comú acord amb les comunitats autònomes
afectades seria aquesta esmena correcta estatutàriament.
també d'addició a l'article 26, quant estableix que el
Govern de la Generalitat garantirà l'accés de la
llengua catalana, a l'empara d'allò que estableix l'article
20.3 de la Constitució, a les programacions de les entitats
concessionàries de televisions d'àmbit estatal,
atès el caràcter de servei públic i la seva
titularitat estatal, entra de ple en els supòsits
ja comentats ja que la mateixa esmena especifica l'àmbit i la
titularitat estatals de les entitats concessionàries.
diu que la Llei garantirà l'accés als mitjans de
comunicació social depenents de l'Estat o de qualsevol ens
públic dels grups socials i polítics
significatius, respectant el pluralisme de les diverses llengües
d'Espanya, inclou certament a la Generalitat i a la corresponent llei
del seu Parlament, però, conseqüentment, el pluralisme
lingüístic que aquesta ha de respectar abasta tant el
castellà com el català i el Parlament de Catalunya no
pot regular més que les entitats concessionàries de
televisió sobre les quals té competència, essent
l'Estat qui haurà de fer el mateix pel que respecte a les que
li pertoquen, en el marc del que preveu la disposició
addicional setena de la proposició de llei.
1.- En entrar a l'examen de l'article
30, creiem que és adient establir uns criteris generals
respecte de l'aplicació normativa de l'oficialitat de la
llengua catalana a aquelles actuacions de caràcter públic
que es realitzin per mecanismes jurídics diversos,
diferenciats de l'Administració "strictu sensu".
En primer lloc, ens hem de referir a
locals que s'integren en l'anomenada Administració indirecta.
En aquest cas, no hi ha dubte que pel fet de la seva integració
a la Administració pública catalana els seran
d'aplicació els criteris exposats en aquest dictamen.
En segon lloc, ens hem de referir a
les empreses concessionàries que gestionen o exploten el
Pel caràcter translatici de la concessió,
opinem que els criteris d'oficialitat de la llengua catalana es poden
aplicar tenint en compte les característiques i l'amplitud
també comentades en el decurs del nostre dictamen.
generals, considerem constitucional i estatutàriament correcte
el paràgraf 1 de l'article 30, ja que s'empra l'adverbi
"normalment", el sentit del qual l'hem configurat a la
d'aquest article, també el considerem correcte, ja que es
respecten els drets dels ciutadans a rebre en castellà les
comunicacions, les notificacions i altra documentació de
Opinem, tanmateix, que s'hauria de reconèixer
també als ciutadans el dret a rebre-les en català, ja
l'article 30, no presenten dubtes de constitucionalitat les esmenes
l'article 30.2, pel fet d'establir que les empreses públiques
a què es refereix l'apartat 1 del mateix article "han
d'emprar sempre el català" en lloc de normalment,
com figura en la redacció del Dictamen de la Comissió,
nega el principi de doble oficialitat de l'article 3.2 EAC, sobre el
qual, així com sobre el sentit de l'adverbi "normalment"
-que exclou el terme "sempre"- ja ens hem pronunciat en el
presenta obstacles de constitucionalitat respecte a les empreses i
entitats públiques o privades que ofereixin serveis públics
competencial de la Generalitat respecte del servei públic
Quant a les entitats públiques que ofereixin serveis
públics de la competència estatal, el dret dels
ciutadans a emprar la llengua oficial catalana i a ser atesos en
aquesta llengua legitima que en les comunicacions externes dirigides
al públic en general, com són les retolacions i les
comunicacions megafòniques, s'utilitzi el català.
aquest cas, opinem que no s'incideix en la competència estatal
sinó que és un precepte dirigit al respecte del dret de
l'ús passiu d'una llengua oficial per la generalitat dels
ciutadans i a la seva atenció correlativa.
l'incís "incloses les factures i els altres documents de
tràfic adreçades a persones residents en l'àmbit
aquest precepte és estatutàriament correcte respecte de
les entitats que ofereixen serveis públics incloses en l'àmbit
competencial de la Generalitat, el mandat dirigit a empreses i
entitats que ofereixen serveis públics inscrits en l'àmbit
dirigir-se a la col·lectivitat- excedeix de la competència de
la Generalitat, ja que, com hem repetit a bastament, és a la
competència estatal a qui correspon adoptar les mesures
necessàries per al compliment dels criteris de cooficialitat
en el territori de Catalunya, sens perjudici que aquests documents de
tràfic se'ls lliuri en català als ciutadans si ho
demanen i que l'Estat hagi d'adoptar les mesures necessàries
per tal que aquest dret es pugui satisfer.
114 i 115 al precepte abans estudiat no ofereixen problemes de
l'art. 32 i amb relació al seu apartat primer,
hem de recordar, d'acord amb el que hem argumentat en aquest
dictamen, el dret que hi ha a l'ús normal del català i
a no ésser discriminat ningú per raó de la
Tot el que hem dit sobre aquest dret envers l'Administració
considerem que també és d'aplicació a les
relacions de consumidors i subministradors.
Generalitat correspon, com a poder públic que és,
garantir la defensa dels consumidors i usuaris en els termes dels
en aquest cas concret l'actitud normativa que reflecteix l'article
que empri la llengua catalana en qualsevol relació social
pública o privada no pot quedar afectat negativament en la
seva pretensió per raó de la ignorància
al·legada per aquell que l'ha d'atendre.
de l'esmentat precepte hem de dir que no presenta problemes de
constitucionalitat, ans bé, les mesures que ha de promoure el
que fa als cartells d'informació general de caràcter
fix i els documents d'oferta de serveis, tampoc presenta al nostre
siguin redactats, al menys en català, es correspon al dret
d'utilització d'aquesta llengua per part dels ciutadans de
Catalunya en el seu caràcter oficial i s'inscriu dins de les
mesures que pot i ha d'adoptar la Generalitat, en forma proporcionada
i no discriminatòria, segons el mandat de l'article 3.3 de
hagin de ser redactats, almenys, en català, planteja majors
Proposició de llei, quan es refereix als "rètols",
ho fa en el sentit jurídic de l'expressió contingut als
articles 82 i següents de la Llei 32/1988, de 10 de novembre, la
qual regula les marques, els noms comercials i els rètols
serveixen, com s'ha vist, per donar a conèixer al públic
un establiment mercantil a través de les diferents formes que,
a títol d'exemple, indica el precepte -patronímics,
raons socials de les persones jurídiques, denominacions
al·lusives a l'activitat desenvolupada, etc.- estan molt
directament enllaçades en la pròpia personalitat del
l'establiment i la imposició, encara que sigui utilitzant
l'expressió "almenys", de la llengua catalana en
aquests signes o denominacions, sembla molt desproporcionada i no
suficientment justificada quan el ciutadà, fent ús de
la seva opció lingüística, decideixi emprar el
En casos com aquest, l'aplicació
estricta del precepte que comentem significaria necessàriament,
o bé la traducció a la llengua catalana en el mateix
rètol de patronímics, raons socials o indicacions
sobre les activitats de l'establiment, o bé la necessitat de
situar en el mateix establiment dos rètols, amb les
mateixes indicacions, amb tots els problemes que això podria
comportar, àdhuc d'espai, sense oblidar que seria de difícil
comprensió l'exigència de la traducció de noms,
denominacions o activitats que acostumen a tenir en català i
en castellà una grafia molt semblant.
fàcilment que l'aplicació de la norma portés a
situacions de bilingüisme semblants al sistema que, en els
documents, es coneix com de "doble columna" que no és
resulta desproporcionada i, en alguns casos, podria plantejar també
problemes de legalitat, atès que les societats i les altres
entitats inscribibles al Registre Mercantil només poden tenir
una denominació, tal com disposa l'article 363 del Reglament
precepte, en la mesura que en els casos de rètols escrits
originàriament en llengua castellana podrien obligar a la seva
substitució o a la seva modificació introduint-hi la
llengua catalana, suposaria una extralimitació competencial en
matèria de "propietat industrial", respecte de la
qual la Generalitat només té competències
executives (art. 11.3 EAC) i no legislatives ni reglamentàries,
competència de la Generalitat sobre normalització
lingüística permeti penetrar en les competències
estatals, perquè, precisament en els rètols o
denominacions comercials, la llengua, és a dir, les paraules
emprades, no són quelcom d'accessori a la competència
material, sinó que integren allò que té aquesta
introducció de la paraula "rètols" al
Les esmenes 116; 117; 118; 119 i 120
(amb la savedat del que s'ha dit sobre els rètols) són
dubte que el motiu de tot concert, conveni, ajut o subvenció
de la Generalitat o de les corporacions locals té com a
motivació una finalitat que excedeix del simple interès
En aquest sentit, la prescripció de la
utilització, almenys en català, de la seva activitat
subvencionadora adreçada al públic és una
manifestació de les competències de la Generalitat pel
que fa a l'ús d'aquesta llengua i en la mateixa actuació
presentades a aquest precepte, núms.
informació als consumidors permet, segons el seu punt 1,
emprar les dues llengües oficials de Catalunya i qualsevol
llengua de la Unió Europea respecte a les dades que figuren en
l'etiquetatge i en l'embalatge, així com a les instruccions
d'ús de tots els productes que es distribueixen en l'àmbit
en aquesta matèria, caracteritzada per la finalitat de
protegir els consumidors mitjançant la necessària
informació sobre els productes consumibles, en els termes de
A més li correspon, com a poder públic
que és, garantir la defensa dels consumidors i dels usuaris en
suport concret en aquest sector de l'activitat normativa per a
normalitzar també en ell l'ús del català.
1, tot incloent al costat de les dues llengües oficials de
Catalunya "qualsevol llengua de la Unió Europea",
llevat que s'hagi considerat innecessari fer-ho constar expressament.
Segons les Directives comunitàries
sobre etiquetatge d'aliments, medicaments, joguines, tabac i
productes perillosos -per citar tan sols alguns dels productes que,
sens dubte, han de ser inclosos en la referència totalment
genèrica del punt 1- les llengües que poden figurar en
els etiquetatges són les oficials de la Unió
Europea, és a dir, les declarades com a tals pel seu Consell.
Així l'article 13 bis, 2 de la Directriu 97/4 CEE diu "al
el mateix sentit les Directrius 92/27, 88/378, 89/622, entre
comentat podria referir-se a les llengües oficials, però
la menció expressa d'aquesta oficialitat impediria tot dubte.
dir que la Generalitat té competència en matèria
de denominacions d'origen (art. 12.1, 5 EAC) tot i que, segons aquest
precepte, l'ha d'exercir "en col·laboració amb l'Estat".
El Reial Decret de traspassos en la matèria, núm.
479/1981, concretà l'abast d'aquesta col·laboració i la
Sentències del Tribunal Constitucional 11/1986, de 28 de gener
ha interpretat que la intervenció estatal és molt
limitada i que la seva col·laboració no suposa que sigui
co-titular de la competència, la qual roman exclusiva de la
l'article 12.1 ("D'acord amb les bases i l'ordenació de
l'activitat econòmica general i la política monetària
competència exclusiva, sense cap limitació, en matèria
Ja en el nostre Dictamen núm.39
vàrem mantenir respecte en aquell cas, que era el de les dades
obligatòries en l'etiquetatge dels olis vegetals, que el
oficial del Estado" no exclou l'expressió discrecional en
qualsevol altra llengua i que una norma autonòmica pot
prescriure el caràcter necessari d'utilitzar la llengua pròpia
oficial de la Comunitat Autònoma, sempre amb el suport de la
corresponent competència material (FJ III).
La STC 147/1996, de 19 de setembre,
arriba a la mateixa conclusió tot afirmant que
remarcar que la normativa bàsica vigent en la matèria,
continguda al Reial Decret 1268/1997, de 24 de juliol, disposa en el
Proposició de llei per a ser constitucional hauria d'afegir la
menció que els productes a què es refereix són
aquells que es distribueixen exclusivament en el territori de
Catalunya, atès que el conceptes de productes tradicionals
inclou tots els que es descriuen en el precepte.
l'article 34 és plenament estatutari i constitucional quan
estableix que les dades obligatòries i les informacions
voluntàries addicionals que figuren en l'etiquetatge de
productes catalans que gaudeixen de denominació d'origen,
comarcal i de qualitat així com dels productes artesanals "han
d'ésser necessàriament com a mínim, en català".
encarrega al Govern de la Generalitat regular reglamentàriament
l'etiquetatge i les instruccions d'ús de productes distribuïts
a Catalunya de transcendència sanitària per garantir-hi
la presència progressiva del català dintre dels
principis de la Proposició de llei, les normes de la Unió
Europea i la resta de l'ordenament jurídic.
9.- D'entre les esmenes referides
a l'article 34 de la Proposició de llei, són
adequades al bloc de constitucionalitat les núms.
Mereixen algun comentari addicional les esmenes
coincideixen en establir l'ús el català en els dades
obligatòries de l'etiquetatge de productes, que segons cada
esmena, serien els aliments envasats, els tòxics o verinosos,
els cosmètics i sanitaris, els medicaments d'ús humà
l'esmena 128, aquesta inclou també els avisos relacionats amb
els perjudicis del consum del tabac en la salut humana.
El vot particular 128 i l'esmena 129 estableixen
que les dades "han de constar almenys" en la llengua
catalana; la 134, que en català ha d'anar la informació
necessari que hi consti en català la que no ho sigui, però
que, en sentit contrari, i tot bandejant l'adverbi almenys, la que
sigui essencial ho serà únicament en català.
(FJ III) ja vàrem sostenir que la norma estatal que les dades
esmentades s'expressin necessàriament en la llengua oficial de
l'Estat no és incompatible amb l'ús de la llengua
pròpia oficial de Catalunya, afirmació en la qual ha
coincidit la recent Sentència del Tribunal Constitucional
147/1996, de 19 de setembre (FJ 6).
admetíem també l'obligació de respectar la
legislació bàsica estatal en matèria de sanitat
per part de les comunitats autònomes (art. 149.1.16 CE).
Hem dit que el vot particular 128 i
l'esmena 129 utilitzen la fórmula de l'"almenys",
la qual, és materialment correcta des de la perspectiva de
l'ordre competencial, però pot crear inseguretat jurídica
pel fet de no fer palesa l'obligació que té el
comercialitzador del producte, no solament de redactar l'etiquetatge
en català sinó, també, necessàriament,
l'esmena 134 té en compte les bases estatals a les que està
sotmesa la Generalitat (art. 17.1 EAC) quan sembla excloure també,
com l'esmena anterior, la llengua de l'Estat en la informació
Pel que fa al vot particular 128, hem
de recordar que l'article 5 del Reial Decret 510/1992, de 14 de maig,
en aplicació de la Llei estatal 14/1986, de 25 d'abril,
general de sanitat, obliga que figurin en totes les unitats
d'envasament dels productes del tabac advertències sobre els
perjudicis del seu consum, i que l'article 7.1 estableix que "dentro
segona de l'esmentat Reial Decret atorga a aquest, en la seva
totalitat, rang de norma bàsica de sanitat en el sentit
previst en l'article 149.1.16 CE i, per tant, prescriu que "será
Generalitat, encarregada de l'execució de la legislació
bàsica de l'Estat en aquesta matèria, té
competència per a establir que les advertències
esmentades siguin expressades en la llengua pròpia de
Ara bé, segons el que acabem de dir és norma
bàsica en igual mesura l'article 7.1 del Reial Decret
510/1992, el qual imposa implícitament l'ús de la
llengua oficial de l'Estat quan afirma que les advertències
no permet que la llei catalana exigeixi la mera redacció en
català ("almenys") perquè podria provocar la
interpretació que no és necessari que consti també
El mateix hem de dir substancialment de l'esmena
Aquesta esmena solament és correcta segons la normativa
vigent citada abans (Reial Decret 1628/1997, pel que fa als
"productes alimentaris envasats", ja que la resta dels
productes comentats es sotmeten a les prescripcions del Reial Decret
Si el vot particular i les esmenes citades haguessin
emprat el terme "també" en lloc d'"almenys"
serien constitucionals, atès que haurien reconegut, implícita
però palesament, la norma bàsica que la llei
136, d'addició a l'article 34, no exclou expressament
el castellà en les operacions d'assegurança i, per
tant, no exclou tampoc de forma expressa el compliment del principi
Tanmateix, la redacció del precepte
afegit, amb la seva imperativitat ("les companyies asseguradores
tenen l'obligació de presentar a qui pren
l'assegurança, les pòlisses de contracte i llurs
condicions, tan generals com particulars, en llengua catalana, sigui
quina sigui la modalitat de contracte") creiem que és
susceptible de ser interpretada com a contrària al principi
estatutària de doble oficialitat, pel fet que l'obligació
imposada sembla tenir un caràcter absolut i sense excepcions,
equivalent al "sempre" que l'esmentat principi no permet.
10.- Pel que fa a l'article 35,
el mandat comprès en el paràgraf 1 afecta la
Generalitat i aquelles entitats i empreses subjectes a la seva
En aquest sentit, l'activitat publicitària,
que és de caràcter potestatiu, pot emprar normalment el
Aquest mandat també es pot inscriure en
aquelles competències de la Generalitat per assolir el ple
coneixement i la igualtat de les dues llengües.
foment previstes al paràgraf 2 de l'article s'inscriuen també
en els mandats i els objectius de normalització previstos a
presentades a aquest precepte s'ajusten a l'ordre constitucional.
fa referència, fonamentalment al foment de l'ús del
català en les activitats professionals i laborals.
Govern de la Generalitat i els col·legis professionals hauran de
fomentar l'ús del català en les activitats
Els col·legis professionals formen
part de l'anomenada "Administració corporativa", és
"ens públics associatius", entenent per tals, en
termes generals, les diferents agrupacions socials, creades per
voluntat de la llei en funció de diversos interessos socials,
fonamentalment professionals, dotades freqüentment de
personalitat jurídica pública i acompanyades també
en ocasions del deure d'afiliació (STC 107/1996, de 12 de
Els col·legis professionals estan afectes a la competència
exclusiva de la Generalitat d'acord amb el disposa l'article 9.23
diverses ocasions en aquest dictamen, que de l'article 3.3 EAC se'n
deriva un mandat a tots els poders públics de fomentar el
coneixement i assegurar la protecció de ambdues llengües
en el territori de la Comunitat (STC 337/1994, de 23 de desembre),
així com que la Generalitat de Catalunya està facultada
per executar accions polítiques i tota l'activitat
administrativa que cregui convenient per tal de donar efectivitat als
drets dels ciutadans referents a les llengües cooficials (STC
74/1989) i que entre aquestes accions polítiques s'inclouen
les disposicions de les comunitats autònomes encaminades a
promoure la normalització lingüística en el seu
Disposicions que tenen com a objectiu assegurar el
respecte i fomentar l'ús de la llengua pròpia de la
Comunitat Autònoma i cooficial a aquesta (STC 337/1994).
bé, una d'aquestes manifestacions del foment de la utilització
de la llengua catalana és la que es contempla a l'article que
en la mesura que estableix un mandat, separadament, als sindicats i a
les associacions empresarials, seria inconstitucional pel fet
d'afectar l'autonomia orgànica i funcional d'aquestes entitats
mandat dirigit al Govern de la Generalitat per actuar en
col·laboració amb els sindicats i les associacions
empresarials (la qual cosa suposaria el respecte a la lliure voluntat
dels ens col·laboradors), quedaria salvada aquesta objecció
contempla la possibilitat que els convenis col·lectius continguin
clàusules lingüístiques per tal de fomentar el
coneixement del català pels treballadors i garantir-ne l'ús
Amb aquesta finalitat es disposa que el
Govern de la Generalitat haurà d'estimular que els convenis
col·lectius incorporin aquestes clàusules.
apartat expressa únicament una finalitat a aconseguir, no
presenta cap problema de constitucionalitat a l'empara de l'article
D'altra banda, aquest precepte no contradiu el que
estableixen els articles 17 i per connexió el 4.2.c) de
l'Estatut dels Treballadors (RD Legislatiu 1/1995, de 24 de març).
informacions als treballadors de caràcter fix i amb contingut
lingüístic que han de constar a l'interior dels centres
de treball han de figurar, almenys, en català".
En aquest darrer apartat, ens trobem
amb un supòsit diferent dels que es preveuen a la resta de
l'article, perquè l'objecte de la regulació ja no és
merament l'impuls, el foment o l'adopció de mesures adreçades
a afavorir la utilització de la llengua catalana, sinó
que el que es preveu és una mesura molt més concreta
que es deriva de l'oficialitat del català en el territori de
Catalunya i que va adreçada en termes imperatius tant als
titulars dels centres de treball, és a dir, als anomenats
genèricament "empresaris" com a la representació
dels treballadors en el si de les empreses.
Sentència 87/1997, de 24 d'abril, ha admès que la
competència lingüística pugui anar més
enllà de la mera activitat de foment, en considerar que: "de
Igualment, ha entès el Tribunal a la mateixa Sentència
examinem, la legitimitat constitucional de la rotulació i les
informacions en català en els centres de treball passa per la
no exclusió que aquesta rotulació i aquestes
informacions s'ofereixin als treballadors amb l'altra llengua que,
juntament amb el català, és oficial a Catalunya, el
De produir-se l'esmentada exclusió fins i tot
es podria atemptar contra altres béns jurídics
protegits constitucionalment com són la seguretat i la salut
dels treballadors, ja que moltes d'aquestes rotulacions tenen com a
inherents a les tasques de certs llocs de treball.
situació d'aquest tipus podria fins i tot veure's compromès
el deure que l'article 40 CE imposa als poders públics de
vetllar per la seguretat i la higiene en el treball.
Arribat aquest punt, i tornant al
tema central de l'apartat 4 de l'article 36, hem de constatar que ell
mateix ens dóna la solució al problema que plantegem.
Efectivament, cal tenir en compte dos aspectes: d'una banda, que
l'article disposa que aquestes rotulacions i informacions es faran
"almenys" en català, la qual cosa, evidentment, no
exclou que, juntament amb el català, s'utilitzi el castellà
en l'elaboració dels esmentats rètols.
que cal advertir que el precepte fa referència als rètols
i les informacions que tinguin merament "contingut lingüístic",
la qual cosa no es pot predicar amb caràcter general en els
rètols referents a la matèria de seguretat i higiene en
el treball, si ens atenem a la seva normativa reguladora.
que contempla les disposicions mínimes en matèria de
senyalització de seguretat i de salut en el treball, disposa
que les esmentades senyalitzacions s'hauran de fer per pannells amb
pictogrames, mitjançant símbols, colors o, senyals
lluminosos, missatges verbals (en relació als quals es preveu
que les persones implicades hauran de conèixer bé el
llenguatge utilitzat per tal que puguin presenciar i comprendre els
missatges), o bé per senyals gestuals.
el Reial Decret 485/1997, de 14 d'abril, sobre disposicions mínimes
en matèria de senyalització de seguretat i salut en el
treball com transposició de la Directiva Comunitària
esmentada, contempla en els seus annexos les mateixes modalitats de
Per tant, si s'exclouen, d'una banda,
les resolucions i informacions referents a aquest àmbit i,
d'altra, si es té en compte que no s'impedeix que s'utilitzi
també el castellà en aquestes rotulacions o
informacions en els centres de treball, hem de concloure afirmant que
l'apartat quart de l'article 36 és ajustat a la Constitució
i a l'Estatut d'Autonomia de Catalunya.
13.- Per les raons que s'han exposat
al llarg de l'estudi de l'article 36 de la Proposició, entenem
141, 142 i 143, presentades a aquest
precepte, s'ajusten a l'ordre constitucional i estatutari.
la Proposició de llei es refereixen a l'impuls institucional
que el Govern de la Generalitat ha de donar al coneixement i a l'ús
social del català mitjançant mesures de foment,
subvencions de centres de suport i dotació d'instruments de
planificació lingüística general.
actuacions de política lingüística i dels seus
resultats el Govern haurà d'informar cada any al Parlament.
Els esmentats articles responen
palesament a l'objecte i finalitats de la norma legal en la qual
s'integren i desenvolupen de forma específica el mandat
El mateix hem de dir respecte a les
disposicions addicionals primera, segona i tercera, que
tracten de les diverses col·laboracions que el Govern ha de promoure
en la tasca de generalitzar l'ús del català i la seva
són constitucionals de la número 153 a 159, ambdues
quarta ja ha estat esmentada en relació amb l'article 19.
addicional cinquena estableix les que anomena "garanties de
compliment" del contingut de la Proposició i comença
amb una declaració on es fa constar que la Proposició
que dictaminem "no preveu sancions per als ciutadans".
que del contingut de la disposició, si bé per via de
remissions, es preveuen i tipifiquen infraccions amb les seves
corresponents sancions, resulta que aquesta declaració és
contrària al principi de seguretat jurídica garantit a
l'article 9.3 CE que imposa que el legislador es pronunciï amb
claredat i especialment, en aquest cas, que no produeixi confusions
en una matèria tant transcendent com és la
Per tant, el primer incís d'aquesta disposició
cinquena no s'ajusta a la Constitució.
emprada per la Proposició de llei de política
lingüística és la de remetre a altres normes que
tenen un contingut sancionador clar: el Decret Legislatiu 1/1997, de
31 d'octubre, pel qual s'aprova el text refós de la normativa
de funció pública vigent a Catalunya; la Llei 1/1990,
de 8 de gener, sobre la disciplina del mercat i de defensa dels
consumidors i usuaris; o la Llei 8/1996, de 5 de juliol, de regulació
de la programació audiovisual distribuïda per cable.
D'altra banda, tal com demostrarem tot seguit, cal indicar que també
seria perfectament legítim des del punt de vista
constitucional que aquesta Proposició de llei que examinem
establís directament un règim sancionador en la matèria
En efecte, qualsevol disposició
amb rang de llei d'una Comunitat Autònoma pot fixar un règim
sancionador de la matèria substantiva que regula, sempre que
aquesta regulació substantiva hagi estat dictada a l'empara de
la distribució competencial establerta per la Constitució
tingut ocasió de manifestar-se en diverses ocasions sobre
l'adequació a l'ordre competencial d'aquestes regulacions
Valguin per totes la Sentència 168/1993,
de 28 de maig, on el Tribunal recorda que
al llarg d'aquest dictamen, la Generalitat és competent no
tant sols per establir mesures de foment encaminades a promoure la
normalització lingüística en el seu territori,
sinó fins i tot, per regular aspectes concrets del règim
d'oficialitat del català a Catalunya, haurem d'admetre, atesa
Proposició de llei que dictaminem, en tots aquells aspectes
que considerem adequats a l'ordre constitucional i estatutari, podria
preveure infraccions i establir les corresponents sancions.
disposició addicional cinquena conté una remissió
a les normes reguladores de la funció pública pel que
fa a l'incompliment dels preceptes de la futura llei de política
lingüística per part del personal al servei de
incorpora cap novetat a l'ordenament jurídic vigent, atès
que l'existència o no d'aquesta remissió no impedirà
tenir en compte la normativa reguladora del règim estatutari
dels funcionaris públics per determinar les conseqüències
d'eventuals incompliments de previsions contingudes en lleis
que dictaminem disposa que l'incompliment de les previsions de
l'article 26 que regula els mitjans de radiodifusió i
televisió de concessió es considerarà
"incompliment de les condicions essencials de la concessió"
al qual s'haurà d'aplicar el règim sancionador
establert a la Llei 8/1996, de 5 de juliol, del Parlament de
Catalunya, i a les Lleis 31/1987, de 18 de desembre i 25/1994, de 12
Sens dubte, aquest apartat tipifica com a
infracció molt greu (atesa la remissió que
implícitament es fa a l'article 33.2.e) de la Llei 31/1987, de
18 de desembre, d'ordenació de les telecomunicacions)
de la Proposició de llei que dictaminem de les seves
obligacions envers la programació i emissió en llengua
Catalunya ha assumit la competència de desenvolupament
legislatiu i execució del règim de radiodifusió
i televisió, com també sobre el règim de premsa
i altres mitjans de comunicació social (veure art. 16 EAC),
d'acord amb la doctrina del Tribunal Constitucional abans exposada,
li correspon igualment tipificar infraccions i preveure les
corresponents sancions, sense que res no impedeixi l'adequació
a l'ordre constitucional d'una remissió a la normativa estatal
com la que es conté en l'apartat que dictaminem, essent, però,
en tot cas, la Generalitat la competent per imposar, en ús
d'una facultat merament executiva, les sancions corresponents.
ens trobem en un supòsit molt similar al contingut a l'apartat
anterior que acabem d'analitzar.
El cas que ens ocupa afecta a quatre
preceptes que es refereixen: a la llengua dels documents civils i
mercantils (art. 15); a la utilització del català per
locals de Catalunya, com també per les empreses
concessionàries de serveis públics (art. 30); a la
utilització del català per les empreses i les entitats
públiques o privades que ofereixen serveis públics
(art. 31); i a la utilització del català dels rètols,
cartells i documents d'oferta de serveis dels establiments oberts al
addicional cinquena, l'incompliment per les empreses i entitats
afectades de les seves obligacions derivades de la oficialitat del
català a Catalunya, es considerarà una "negativa
injustificada a satisfer les demandes dels consumidors i
consumidores", la qual cosa, en els termes de la lletra f) de
Catalunya, sobre la disciplina del mercat i de defensa dels
consumidors i usuaris, constitueix una infracció en matèria
de transaccions comercials i condicions tècniques de venda,
sancionable, d'acord amb els articles 8 i ss. de l'abans esmentada
Llei 1/1990, de 8 de gener, aprovada pel Parlament en ús de la
seva competència exclusiva sobre defensa dels consumidors i
per les mateixes raons esgrimides en comentar l'apartat segon de la
disposició addicional que examinem, ens trobem davant de
previsions que s'ajusten plenament a l'ordre competencial.
mereix l'apartat 4 de la disposició addicional que
examinem, ja que la seva adequació a la Constitució
Aquesta norma estableix que "per
tal de facilitar l'aplicació equitativa d'aquesta disposició,
no s'iniciarà cap actuació administrativa com a
conseqüència del que s'estableix en els apartat 2 i 3
sense que l'Administració competent hagi realitzat una
comunicació prèvia a les empreses i entitats que en
siguin responsables, per tal de fer-los conèixer la legislació
intenció: facilitar l'aplicació equitativa del precepte
-regulador de les sancions per incompliment de la llei- optant per la
tècnica d'avisar abans de sancionar.
perfecció tècnica dels preceptes sotmesos a la nostra
consideració, però, als efectes del raonament que es
farà sobre la constitucionalitat del precepte, s'ha de
dir que la norma examinada tal com està redactada és
incompleta i indueix a confusió.
nostres reserves sobre la correcció tècnica de la norma
tenen la seva importància quan se l'ha de jutjar des del
punt de vista de la seva adequació a la Constitució.
veu que és molt difícil esbrinar quines seran les
conseqüències jurídiques de la "notificació
prèvia" del suposat incompliment i àdhuc de la
reacció, positiva o negativa, de l'empresa requerida a
l'advertiment que se li faci, és fàcil de
comprendre que la norma pateix d'un greu defecte: infringeix el
principi de seguretat jurídica garantit per l'article
9.3 CE, exigible a tota norma i més encara, com hem dit abans,
si aquesta té un caire sancionador.
dret a la "seguretat jurídica", tant els que
puguin ser subjectes passius d'una suposada sanció com
els altres ciutadans que tenen el dret de confiar que totes les
normes, àdhuc les sancionadores, seran efectivament aplicades
per l'Administració i pels tribunals per tal de fer
efectius els valors proclamats per aquelles.
sembla que parteix d'un principi absolutament inusual: que la
legislació vigent a Catalunya no és coneguda pels
ciutadans (així es desprèn de l'últim
incís del precepte) la qual cosa suposaria, de generalitzar-se
el criteri, la impossibilitat d'aplicar-la de forma efectiva, com si
mancades de tota eficàcia, en contra d'allò establert a
l'article 6.1 del Codi Civil d'aplicació general relatiu a
el que s'exposa en el punt 4 d'aquesta disposició addicional
és inconstitucional, atès que vincula el que en ella es
qual cosa implica deferir a la potestat reglamentària un àmbit
material reservat a la llei d'acord amb l'article 25 CE.
interpretació constitucional que, en sentit positiu fem de
l'apartat 1 c) de l'article 4 amb el seu incís interpretador
("en els termes que aquesta Llei estableix") ens plantegem
la correcció de la disposició final primera, que
modifica l'article 5 de la Llei 8/1997, de 15 d'abril, municipal i de
règim local de Catalunya i que en el punt 2 queda redactat amb
" Tots els ciutadans i ciutadanes tenen dret a escollir la
llengua oficial amb què es relacionen amb els ens locals i
aquests tenen el deure correlatiu d'atendre'ls en la llengua
escollida, en els termes establerts per la Llei " (és
a dir per la present Proposició de la mateixa).
constitucionalment possible d'aquest "deure correlatiu"
deixa al funcionari opció legalment legítima, és
que no es tracta d'un deure personal (que la llei no exigeix en els
altres casos citats) sinó, com d'altra banda precisa el
precepte, dels ens locals com a tals ens, els quals hauran de
complir el que preveu l'article 11 de la Proposició de
llei respecte de la capacitació lingüística del
personal al servei de les administracions de Catalunya.
Hem de precisar que aquest deure dels
ens locals de Catalunya pot ser complert a través dels
addicional vuitena de la Llei 31/1991, de 30 de desembre, que aprovà
els pressupostos generals de l'Estat per al 1992, imposà com a
obligatori que les corporacions locals incloguin en les bases dels
concurs dels funcionaris d'habilitació nacional (art.99.1
LRBRL) el coneixement de la llengua pròpia oficial de la
corresponent Comunitat Autònoma d'acord amb la legislació
autonòmica respectiva: aquesta prescripció ha estat
recollida pel Reial Decret Legislatiu de 2/1994, de 25 de juny, de
modificació de la LRBRL i del RD Legislatiu 781/1986, de 18
d'abril, pel qual s'aprova el text refós de les disposicions
legals vigents en matèria de règim local, en allò
que es refereix a la provisió de llocs de treball de
funcionaris d'Administració local amb habilitació de
L'esmena 176 presentada a aquesta
disposició s'ajusta a la Constitució.
sisena i setena, com també les disposicions
transitòries primera segona i tercera i les disposicions
finals, segona i tercera s'ajusten a l'ordre constitucional.
També s'adeqüen a aquest les esmenes núms.
judici de constitucionalitat per no tenir aquest caràcter
Llei tampoc les valorarem per la mateixa raó.
Atesos els raonaments continguts en
els fonaments precedents, opinem que
Comissió de Política Cultural, s'adequa a la
Constitució i a l'Estatut d'Autonomia de Catalunya, llevat
referent a l'Administració de l'Estat; 17.2; 30.2; 31, pel que
fa a l'incís "...incloses les factures i els altres
documents de tràfic..." quant es refereix a empreses i
entitats que ofereixen serveis públics inserits en l'àmbit
competencial estatal; 32.3, pel que fa a la paraula "rètols";
34.2; 36.2; disposició addicional cinquena respecte a l'incís
"Aquesta Llei no preveu sancions per als ciutadans.
Tanmateix:..." i, disposició addicional cinquena, punt 4.
particulars reservats per a defensar en el ple s'adeqüen a la
Constitució i a l'Estatut d'Autonomia de Catalunya, llevat de
7 i les esmenes núm. 20, 48, 51, 84, 119 i 120 s'adeqüen
a l'ordre constitucional i estatutari si s'interpreten segons el
sentit expressat en els respectius fonaments d'aquest Dictamen.
que pronunciem, emetem i signem en el lloc i la data indicats al
conseller senyor Francesc de Carreras i Serra, a l'empara de
l'article 50 del Reglament Provisional d'Organització i
Funcionament del Consell Consultiu de la Generalitat de Catalunya, al
Dictamen número 203, emès en data 19 de desembre de
I. L'article 9.1 de la Proposició
les administracions locals, i les altres corporacions públiques
de Catalunya, les institucions i les empreses que en depenen i els
concessionaris de llurs serveis han d'emprar el català en
llurs actuacions internes i en la relació entre ells.
l'han d'emprar normalment en les comunicacions i les notificacions
adreçades a persones físiques o jurídiques
residents en l'àmbit lingüístic català sens
perjudici dels drets dels ciutadans i ciutadanes a rebre-les en
interpretativa l'ofereix la determinació de l'abast de la
En efecte, totes les referències als ens públics
ho són els ens públics "de Catalunya", la
qual cosa pot indicar o bé "de tots els ens públics
amb competències a Catalunya" o bé "de tots
els ens sobre els quals té competències la
Malgrat aquesta indeterminació -que seria
bo corretgir i que el títol de l'article contribueix a
aclarir-, del context de la norma -vegeu article 12 referit
explícitament a l'Administració de l'Estat- sembla
deduir-se que s'abasten només l'Administració de la
Generalitat i les administracions locals, les corporacions públiques,
així com les institucions i empreses que en depenen.
el terme "Generalitat", ja que amb aquest caràcter
tan general abasta -com diu l'article 29.1 EAC- el Parlament, el
President i al Consell Executiu o Govern, així com,
naturalment, els organismes que d'ells depenen.
és aquest el seu significat recauen en que el títol de
l'article és "la llengua de les Administracions de
Catalunya" i, certament, no són "Administració"
en el sentit jurídic del terme, el Parlament ni pròpiament,
encara que part de la seva activitat ho sigui, el President i el
més clar sembla ser donar al terme Generalitat l'ampli sentit
que li atorga l'article 29 EAC ja que cap altre precepte en la Llei
tracta de la llengua d'aquestes institucions.
manera fonamentada que la norma no tracta de l'Administració
de l'Estat sino de les altres dues, és a dir, l'autonòmica
i la local, i que la referència a la Generalitat no és
solament a la seva Administració sino al concepte més
entrar a examinar allò substancial contingut a l'article 9.1
són dos mandats: un prescribint la llengua a emprar en llurs
actuacions internes i en la relació entre
ells i un altre prescribint la llengua a emprar en les
comunicacions i notificacions adreçades a persones físiques
o jurídiques residents en l'àmbit jurídic
Respecte a aquesta segona prescripció es
determina que la llengua utilitzada "normalment" serà
el català, sens perjudici del dret dels ciutadans i ciutadanes
a rebre-les en castellà si ho demanen.
concretes precisions terminològiques.
interpretem sistemàticament el primer paràgraf amb el
segon sembla ser que la paraula "normalment" marca una
primera diferenciació molt clara.
internes i a la relació entre les institucions, ens i òrgans
esmentats, la llengua única serà el català.
segon lloc, respecte a les comunicacions i notificacions adreçades
a persones, la llengua normal serà el català amb la
En els fonaments del dictamen hem
examinat el sentit que el terme "normalment" té en
la Llei, terme que és utilitzat en moltes ocasions al llarg de
I hem assenyalat el seu significat,
segons el qual, en tot cas, no era excloent de l'ús d'una
Doncs bé, si aquest sentit de no exclusivitat
s'utilitza pel "normalment", en aquest paràgraf es
produeix una discriminació que no sembla justificada respecte
als ciutadans que vulguin rebre les comunicacions i notificacions en
català ja que l'únic prescrit és que les rebin
sigui excloent de la utilització de l'altra llengua oficial.
En aquest cas, el significat de "normalment" donaria al
contigut del precepte un sentit contrari al principi de cooficialitat
que tot seguit exposarem i, a més, convertiria a molts
preceptes de la Proposició de llei, on s'utilitza el terme
"normalment", en inconstitucionals, si som coherents amb
Per tant, no hi ha interpretació
constitucional possible dels termes d'aquest segon paràgraf.
primer paràgraf sigui constitucional al contemplar només
la utilització del català per part dels ens públics
consideracions que sobre llengua oficial ha fet aquest Consell i el
mateix Tribunal Constitucional.
el seu dictamen núm. 35 sobre la Proposició de llei de
normalització lingüística de 1983, afirmà:
"Atorgar a una llengua el caràcter d'oficial significa
adoptar-la, com a vehicle de comunicació dels poders públics
en el si de cadascun d'ells, entre ells i amb els ciutadans.
Significa igualment reconèixer-la com a vehicle de relació
dels ciutadans amb els poders públics esmentats".
interpretà anys després en els mateixos termes: "es
Aquesta doctrina ha estat mantinguda per l'Alt
estableix que el castellà és la llengua oficial de tots
els poders de l'Estat, oficialitat que coexisteix amb l'oficialitat
de les llengües pròpies de les comunitats autònomes
si els Estatuts ho determinen, i així el Tribunal
D'aquesta doctrina ha de resultar que
els poders públics articulin un sistema en el qual, en una
relació Administració/ciutadans no individualitzada
sinó general, el poder públic ha d'utilitzar amb
normalitat ambdues llengües oficials per tal de no vulnerar els
drets lingüístics de cap ciutadà.
de l'article 9.1 de la Proposició de llei, al no
permetre altra llengua oficial que el català és, per
tant, contrari al principi de cooficialitat d'ambdues llengües
que figura als articles 3.1 i 2 CE i 3.2 EAC, tal com ha estat
formulat per la jurisprudència constitucional i per la
inconstitucional també l'article 10.1 de la Proposició
D'altra banda, tampoc hi ha en els
articles citats una proporcionalitat que moduli la intensitat de la
subjecció a la norma respecte de la intensitat de la
competència de la Generalitat pel que fa als diferents ens
És evident, que una llei del Parlament no té
les mateixes competències sobre la pròpia Generalitat
que sobre les altres administracions, siguin els ens locals o les
Aquest tractament igualitari, en nom
d'una competència lingüística suposadament única,
no s'adequa a les diferents capacitats de cadascun dels ens públics
dotats d'autonomia, siguin ens locals, universitats o altres
particularment contrària a l'autonomia en el cas de les
universitats públiques i les privades.
les universitats privades, les administracions públiques no
tenen facultats d'intervenció pel que fa a l'organització
i funcionament, segons preveu la Llei de Règim Universitari
Aquest igual tractament no respecta l'esmentada norma
bàsica i, per tant, l'apartat 3 de l'article 9 de la
Proposició de llei és contrari a l'ordre
a tractar fa referència a l'ús de la llengua en les
articles 32.3 i 36.4 de la Proposició de llei.
rètols i els cartells d'infomació general de caràcter
fix i els documents d'oferta de serveis per a les persones usuàries
i consumidores dels establiments oberts al públic han d'ésser
redactats, almenys, en català".
precepte és el de si els poders públics, per raó
de la competència de normalització lingüística,
poden arribar a normar les relacions entre persones jurídiques
Aquest problema s'ha de plantejar des d'una òptica
de l'Estat Social i Democràtic de Dret que és el tipus
d'Estat que prescriu la Constitució al seu article 1.1.
d'aquesta naturalesa, els poders públics no poden incidir en
l'esfera dels ciutadans si no és per un títol
I aquest títol suficient només el
poseixen els poders públics si els hi cal protegir els drets
Altra cosa seria utilitzar el poder per servir al
poder mateix, la qual cosa és pròpia només dels
En una societat lliure com la nostra,
el ciutadà ha d'elegir lliurement la llengua en la qual
s'expressa, sigui o no l'oficial de l'Estat, i sense cap coacció
L'única circumstància que pot legitimar una
coacció externa és la protecció del dret d'un
altre ciutadà i, a més, hi ha d'haver una proporció
En el cas que tractem, els drets que
es protegeixen són els dels consumidors i usuaris.
del mateix article 32 estableix: "Les empreses i els
establiments dedicats a la venda de productes o a la prestació
de serveis que desenvolupen llur activitat a Catalunya han d'estar en
condicions de poder atendre els consumidors i consumidores quan
s'expressin en qualsevol de les llengües oficials a Catalunya".
Aquest precepte és especialment adecuat ja que, d'altra
manera, s'afectarien seriosament els drets dels consumidors per una
raó no justificada com és la ignorància d'una
Però amb aquest precepte, els drets dels
consumidors i consumidores, queden, en aquest àmbit,
perfectament garantits i l'obligació respecte els rètols,
cartells d'informació general i documents d'oferta de serveis
és totalment desproporcionada respecte a la finalitat que és
pretén i intenta regular una relació entre subjectes
privats en la qual els poders públics -en aquest cas, la
Generalitat- no hi poden intervenir.
flagrant si tenim en compte que la infracció d'aquest precepte
comporta sancions, d'acord amb el que prescriu la disposició
final 5.3 de la Proposició de llei, convertint així la
competència normalitzadora de llengua, que per naturalesa és
fonamentalment de foment, en una competència típica
L'article 36.4 de la Proposició
de llei estableix: "Els rètols i les informacions als
treballadors de caràcter fix i amb contingut lingüístic
que han de constar a l'interior dels centres de treball han de
utilitzada per l'article 32.3 ens serveix, en allò fonamental,
Es tracta, en aquest cas, d'una
relació entre privats que, en abstracte, no justifica una
Certament, el precepte no conté sancions
i, per tant, no és clar el seu caràcter coactiu.
l'article 32.3 com l'article 36.4 són contraris a la llibertat
entesa com a lliure desenvolupament de la personalitat que garanteix
l'article 10.1 de la Constitució, així com també
són contràries a l'article 38 de la Constitució
que garanteix la llibertat de empresa.
Parés, a l'empara de l'article 50 del Reglament
provisional d'organització i funcionament del Consell
Consultiu de la Generalitat de Catalunya, al Dictamen número
203, emès en data 19 de desembre de 1997, pel que fa al punt 4
del fonament jurídic VI de l'esmentat dictamen i de la
conclusió primera, quan declara no constitucional l'article
17.2, incís primer de la Proposició de llei
dictaminada, relatiu a la utilització de les llengües
oficials en els registres públics de Catalunya.
que també tractaré de referir-me, el present vot
particular té per objecte expressar el meu acord amb la
redacció de l'indicat incís i, desmarcar-me, per
tant, del vot de la majoria del Consell, la qual cosa, i a tall de
justificació, m'obliga, en primer lloc, a posar de
manifest la flagrant incongruència existent entre les opinions
i arguments que s'exposen en el text del FJ VI del Dictamen i
la conclusió 1a, en la que s'aplica la qualificació
de no constitucional a l'indicat article 17.2, incís
primer (com també al segon, que deixo de banda).
palesa la incongruència a la qual em refereixo.
copio literalment a continuació, el que podríem
qualificar de resum o preconclusió de tot l'indicat
Fonament Jurídic VI, que és del següent tenor:
tot el que acabem de dir, es pot entendre que el primer incís
de l'article 17.2 de la Proposició de llei, tal com està
redactat no fa altra cosa que establir el contingut inherent al
concepte de la cooficialitat, fins extreure'n les últimes
conseqüències; no incideix en "els mateixos
naturalesa"; no afecta, si més no, d'una manera
molt col·lateral i dèbil l'esmentat funcionament
oficialitat, que l'article 36.1 del Reglament del registre
criteri té dos inconvenients: a) no coincideix amb la doctrina
del Tribunal Constitucional, segons la qual la Comunitat Autònoma
estableix en matèria lingüística -en aquells
aspectes que són de la competència estatal- els
"principis", i l'Estat, amb el deure de
recollir-los ha d'"aplicar" aquests principis a la
seva pròpia organització i b) s'oposa frontalment
redacció d'aquest incís, vista la Sentència
de vista constitucional que digués "en tots els
registres públics de Catalunya llevat els que tenen caràcter
administratiu els assentaments s'han de fer en la llengua
oficial en que és redactat el document o en què es fa
la manifestació i a aquests efectes la Generalitat impulsarà
la modificació normativa corresponent segons el que estableix
la disposició addicional setena".
fórmula pot considerar-se: a) més segura
constitucionalment, atès l'estat actual de la qüestió
normalitzadors que la Llei preveu, ja que no hi ha motius per creure
que l'Estat actuï prescindint dels advertiments continguts
a la Sentència del Tribunal Constitucional 87/1997 i de
l'exigible lleialtat constitucional".
transcrits, que la ponència, amb l'acord majoritari del
Consell, ha establert un primer criteri sobre la constitucionalitat
de l'incís legislatiu que ens ocupa, basat en la seva
I afirma que: "tal com està redactat no fa
altra cosa que establir el contingut inherent al concepte de
cooficialitat..."; no incideix en els mateixos
naturalesa"; no envaeix la competència estatal; i
és coherent amb el principi de la doble oficialitat,
que l'article 36.1 del Reglament del Registre Mercanitl no
afirmacions que comprenen tots els elements propis de la
constitucionalitat d'una llei, hom es pregunta d'on
s'extreu la qualificació d'inconstitucional de la
norma que comentem, que li atribueix la conclusió 1a.
majoritària del Consell Consultiu, a la vista de la part
dispositiva de la Sentència del Tribunal Constitucional
87/1997, declarant constitucional l'article 36.1 del Reglament
del registre mercantil (derogat, però substituït pel
vigent, en el mateix sentit), imposant el castellà com a única
llengua en què s'han de practicar els assentaments
registrals, en compliment de la funció institucional que
incumbeix al Consell de vetllar per a l'observança de la
Constitució i de l'Estatut, i amb el propòsit
d'eludir els efectes d'aquella Sentència, –sense
modificar l'incís en qüestió- ha expressat
que s'addicionés la frase següent"... i a
aquests efectes la Generalitat impulsarà la modificació
normativa corresponent, segons el que estableix la disposició
addicional setena d'aquesta Proposició de llei".
considerar-se: a) més segura constitucionalment..."
normalitzadors que la llei preveu...".
constitucional i té més garanties d'assolir
els objectius normalitzadors que l'altre, és a dir que
la redacció de l'article 17.2 incís primer, sense
additaments, això significa que l'opinió
majoritària del Consell reconeix que aquesta fórmula
també és constitucional i ofereix garanties, encara que
menys que la versió addicionada.
de referència no és més que una remissió
a la disposició addicional setena de la mateix Proposició
de llei, aplicable a tots els seus continguts, que imposa a la
Generalitat el deure d'impulsar "la modificació
legislativa de les normes estatals que siguin un obstacle per a l'ús
del català en tots els àmbits o limitin la plena
igualtat lingüística dels ciutadans".
remissió i, per tant, l'addició recomanada en el
Dictamen és innecessària i que només respon a la
previsió popular que s'expressa amb les paraules "val
comentant, en relació amb l'afegitó de
referència, es declari que "seria recomanable";
expressió que està molt lluny dels termes
o altres anàlogs, que s'haurien hagut d'emprar
obligadament en el cas que el repetit additament fos imprescindible
per a la constitucionalitat de la norma.
importància si no fos per la metodologia, -discutible i que
caldrà reconsiderar- utilitzada pel Consell Consultiu per
establir la classificació de les normes en tres nivells: a)
constitucionalitat; b) les constitucionals a condició que
siguin interpretades d'una determinada manera; i c) les no
constitucionals, que són totes les altres, compreses aquelles
que requereixen algun retoc, afegit o expressió per a ser
paradoxalment, la recomanació que comento, amb la consegüents
addició, tendent a millorar –no a constitucionalitzar
l'incís en qüestió- ha servit per
qualificar-lo entre els no constitucionals en la conclusió 1a
del dictamen, en mèrits d'una rígida, poc afinada
i desafortunada aplicació d'aquell mètode, que
pot donar lloc a resultats desconcertants, com el que motiva aquest
perquè en aquest cas, fins i tot acceptant l'aplicació
de les indicades regles de classificació en la seva línia
de més rigor, l'incís legislatiu que ens ocupa
dir, sense addició de cap classe, és ja constitucional
segons es desprèn de l'anàlisi que se'n fa
en aquest Dictamen i al que ja m'he referit.
afirmació el fet que s'hi observin alguns inconvenients,
que no afecten a aspectes d'inconstitucionalitat, si no al que
fa a la seva aplicació; b) com ja hem dit, l'addicció
suggerida en el Dictamen respon a un propòsit de
perfeccionament, no de constitucionalització; i c) és
innecessària perquè es contreu a la crida d'una
disposició addicional ja aplicable "per se" a tots
els àmbits, sense necessitat de remissions.
incongruència entre els raonaments i l'argumentació
conclusió, establerta majoritàriament pel Consell,
d'excloure l'incís de constant referència
de les normes considerades constitucionals.
perquè en bona lògica porta a una conclusió
favorable a la constitucionalitat de l'article 17.2 incís
naturalment, estic en desacord, no solament amb la conclusió
indicada, sinó també respecte d'altres extrems
formulats per la ponència i acceptats per la majoria, entre
els quals em cal destacar, pel seu major interès, la valoració
implícita i, en certs aspectes expressa, de la Sentència
Discrepo totalment de l'afirmació
establerta al referit Fonament Jurídic VI (pàg.
segons la qual l'incís legislatiu que comentem s'oposa
Constitucional 87/1997 no té més eficàcia,
actualment –i no canviarà si no s'actua- que
impedir l'accés als llibres dels registres mercantils de
qualsevol llengua diferent de la castellana, i permet detectar una
certa involució en el posicionament del Tribunal
Constitucional en relació, per exemple, amb la Sentència
74/1989, sobre les llengües en els instruments públics, o
sigui referida a una competència que la Constitució
regula amb caràcter exclusiu a favor de l'Estat
conjuntament amb la referida als registres públics.
portes obertes: admet, per exemple, que en el marc de la Constitució
que, ni tan sols la necessitat de donar a tota Espanya publicitat en
castellà, que fins fa poc es considerava un dels grans
impediments per a l'accés als assentaments registrals
d'una llengua diferent de la castellana no segueix
impedint-t'ho ara, perquè la indicada publicitat es
produeix essencialment a través del Registre Mercantil Central
res obsta, segons segueix manifestant la Sentència que
comentem, a l'aplicació d'altres fórmules
com les ja emprades en altres àmbits: per exemple, respecte de
l'Administració de l'Estat, a l'article 36.1
de la Llei 30/1992, de règim jurídic de les
administracions públiques i del procediment administratiu
comú, que autoritza la tramitació dels expedients
administratius, en la llengua pròpia de les comunitats
autònomes, en el territori d'aquestes.
deure d'il·lustrar al Parlament de Catalunya de
l'existència de la repetida Resolució i de les
conseqüències que comporta, tot analitzant-ne els "pros"
(que com hem vist també en conté) i els "contres".
correspon a la soberania del Parlament prendre les decisions
corresponents, sense que, sota la capa de la prudència, pugui
La doctrina del Consell Consultiu que
al meu judici deixa intacta la Sentència del Tribunal
Constitucional 87/1997, i que crec que s'ha de mantenir en la
seva integritat, es basa, entre altres, en els següents
competència a l'Estat sobre una matèria, tot i
que sigui exclusiva, no li atorga cap facultat de desenvolupar per
ella mateixa els principis lingüístics que han de
presidir l'aplicació dels mandats constitucionals en
cooficialitat del castellà i la llengua pròpia de la
Comunitat s'aplica en el territori autònom en raó
d'aquests principis i al marge de les competències que
autonòmica incideix en moltes ocasions en competències
materials de l'Estat, a vegades exclusives.
competència lingüística opera per sobre de la
material, amb excepció, únicament del cas en què
la llengua sigui indispensable per al desenvolupament de la
doctrina exposada i mantinguda fins aquestes dates pel Consell
Consultiu (vegis el llibre "Doctrina del Consell Consultiu de
la Generalitat de Catalunya", Barcelona, 1996 i, el Dictamen
número 199, desembre 1996), aplicada al cas objecte d'aquest
vot particular posa de manifest la improcedència de la
declaració d'inconstitucionalitat de l'article
17.2 incís primer de la Proposició de llei dictaminada.