L'heràldica és una disciplina autònoma, i auxiliar de la història i l'arqueologia, que té per objecte l'estudi de les armories o escuts d'armes, i n'exposa els mètodes, les regles de crítica, els aspectes tradicionals i les perspectives actuals.
L'origen de les armories està relacionat amb l'evolució de l'equip militar, entre la fi del segle XI i mitjan segle XII.
Els combatents esdevinguts gairebé irreconeixibles, per la caputxa de malles de l'ausberg (túnica de malles que només deixava veure la cara) i el casc d'amunt seu, anaren prenent el costum de fer pintar sobre la superfície plana de l'escut figures geomètriques, d'animals o de vegetals, que els servien de senyal de reconeixement al bell mig de la lluita.
El primer segell conegut, absolutament datat, que presenta un escut armoriat és el del comte Raül I de Vermandois, senescal de França, que penja d'un document del 1146 i presenta el senyal dels comtes: un escacat.
Segurament els comtes de Barcelona foren els primers sobirans de la península Ibèrica a dotar-se d'un escut armoriat, si tenim en consideració que el primer segell conegut és el del comte Ramon Berenguer IV en un document de l'any 1150, la matriu del qual hom suposa que seria del 1135.
Cal tenir en compte, també, les pintures dels sepulcres dels comtes de Barcelona, Ramon Berenguer II ( 1082) i la seva besàvia, Ermessenda de Carcassona ( 1058), amb el senyal protoheràldic de franges verticals d'or i vermelles.
Els nostres comtes reis van voler territorialitzar les seves armories al Principat i, ja almenys des del segle XIV, van esdevenir també les de Catalunya; per tant, Avui dia són les més antigues dels països d'Europa.
Dóna, però, la casualitat que Catalunya és l'únic país que no té escut oficial.
Originàriament reservades als prínceps, magnats i grans feudataris, les armories van ésser ràpidament adoptades pel conjunt dels combatents.
A principis del segle XIII, tota la noblesa de l'Europa occidental ja les emprava i, per l'ús del segell, s'estengué a les altres classes socials i les comunitats civils i religioses.
Les armories es componen de dos elements: els objectes, anomenats "càrregues", i els "esmalts", que són les coloracions.
Un escut desproveït de càrregues és anomenat "pla".
Sense esmalts, podríem dir que no hi ha escut.
L'esmalt és un element essencial a les armories.
La gran originalitat d'aquest sistema emblemàtic, únic al món, que és l'heràldica resideix precisament en el fet que només empra un nombre limitat d'esmalts i que aquests esmalts van associats segons unes regles molt estrictes pel que fa a llur ús.
L'heràldica no coneix les diferències de tonalitat.
Una branca de l'heràldica és l'heràldica cívica i en formen part l'heràldica nacional, l'heràldica comarcal i l'heràldica municipal.
Els escuts o armories municipals sorgeixen també de la necessitat per part de les poblacions de distingir-se les unes de les altres i d'identificar-se amb un senyal propi que serveixi, alhora, per autenticar tota la documentació lliurada pels municipis.
A Catalunya, els segells municipals més antics són dels anys 1288 i 1289 i pengen de documents relacionats amb el tractat d'Oloron (1287).
Hi trobem els segells de Barcelona (1288), Cervera (1288), Lleida (1288), Girona (1289), etc. En tots aquests segells, però, encara no hi ha les armories definitives: estan separats el senyal municipal (la creu de Barcelona, els vairs de Girona, el cérvol de Cervera, el ram de tres flors de lis de Lleida, el mont floronat de Montblanc, etc.) i l'escut dels comtes-reis (els Quatre Pals).
Ben aviat, però, i llevat de Cervera, que no ho ha fet fins molt recentment, totes combinaran el senyal municipal amb el comtal reial, dins un mateix escut, a base d'un partit, d'un quarterat o d'un ressaltat.
Cal també recordar que el comte rei Alfons I el Cast, el 1187, va concedir als cònsols i habitants de la ciutat de Millau (Occitània) l'ús de les seves armes gentilícies.
La resta de ciutats, viles i pobles de Catalunya, en una gran majoria, no van emprar mai escuts sinó segells amb un senyal propi.
Aquest senyal era, generalment, un senyal parlant, que deia, "parlava" o indicava el nom o part del nom del municipi ( la pala de Palau-solità, l'ala de l'Aleixar, la col de Calonge, la ceba de Sabadell, el gos o ca de Caseres, la torre de Tortosa, el barb de Barbens, la llíssera de Lliçà de Vall, el corb de Corbera, la gralla de Granollers, la mà de Manlleu, l'abella d'Abella de la Conca, etc.), sempre en una etimologia popular, no científica.
També podia emprar el senyal o part del senyal del senyor feudal que tenia la jurisdicció del municipi ( la cabra dels Cabrera, el cérvol dels Cervelló, el card dels Cardona, el losanjat dels Centelles, l'escacat del comtes d'Urgell, el faixat dels comtes d'Empúries, les creuetes dels Cruïlles, els besants dels Montcada, la creu blanca dels hospitalers o la roja dels templers, la mitra d'un bisbe o el bàcul d'un abat, els Quatre Pals del sobirà català, etc.).
Alguns municipis que no disposaven de senyal propi el van manllevar del senyal hagiogràfic de la parròquia respectiva, amb la qual cosa es va produir una gran inflació de figures de sants i de santes, de palmes i corones de martiri i de claus de sant Pere amb tiara pontifícia.
Molts altres municipis, generalment els més petits, només usaven com a senyal identificador un segell amb el nom de la localitat.
Al segle XIX, el govern central va dictar una sèrie de disposicions tendents a posar un cert ordre i a regular l'ús dels escuts i dels segells municipals.
El Ministeri de la Governació va ordenar que la forma dels segells havia d'ésser ovalada.
Això va produir que el senyal municipal, encerclat dins un oval, fos emprat més tard, incorrectament, com escut.
També va ésser ordenat que tots els municipis enviessin a Madrid la impressió de llurs segells amb una explicació del senyal o escut i des de quan l'empraven.
De mica en mica, i segons llur interès, les comarques, els municipis i fins i tot les entitats municipals descentralitzades del Principat, sortint d'una llarga descurança de segles i des que la Generalitat de Catalunya assumeix les competències sobre oficialització d'escuts cívics, van iniciant expedients per tal d'adoptar escuts o d'adaptar-ne els antics a la normativa heràldica.
L'escut caironat és un quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtex.
Fou bastant emprat a l'edat mitjana als regnes de la Corona d'Aragó, principalment a València i Catalunya, per representar-hi armories cíviques.
L'escut caironat va ésser recomanat en una reunió internacional d'heràldica, celebrada a Roma el 1958, com a més adient per a les armories cíviques, per tal de diferenciar-les millor de les gentilícies.
Aquesta recomanació fou adoptada a Catalunya el 1981, quan el govern català va aconseguir el traspàs de la competència d'oficialitzar els escut cívics.