projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
El tractament ha de ser personalitzat.
No hi ha medicaments que curin l'artrosi.
Tanmateix, molts d'ells són eficaços, en major o menor grau, per disminuir el dolor i la inflamació.
El metge juntament amb el pacient en determinarà els fàrmacs i les dosis més adequades i segures.
El tractament farmacològic inclou analgèsics, antiinflamatoris i infiltracions.
La utilització de condroprotectors és discutida (tant per via oral com per infiltració).
Actualment falta evidència científica que acrediti l'ús de factors de creixement.
Quan era jove, jugava a bàsquet, i això segurament va fer que comencés a tenir dolor als meniscos.
Amb aquesta operació vaig anar tirant uns 10 anys i el 2014, després de jubilar-me, em van operar primer el genoll esquerre i 7 mesos més tard el genoll dret.
Després de l'operació, vaig fer 2 mesos de recuperació a casa i ara encara faig els meus exercicis.
Porto una vida totalment normal, trec el gos a passejar tres vegades al dia, compro el diari, porto la meva néta a l'escola i dos dies a la setmana surto amb la meva dona a caminar.
Fa uns 10 anys vaig començar a tenir dolor al genoll dret, i després també vaig començar a tenir dolor al genoll esquerre.
Ara fa uns 5 anys que em van operar el genoll dret.
Després quan vaig tornar a casa vaig tenir molt dolor però el vaig superar, vaig fer recuperació a casa durant uns 20 dies i després vaig continuar fent exercicis a casa.
Després d'operar-me el genoll dret, el genoll esquerre no em fa tant mal i de moment no m'operaré.
Ara faig vida normal, m'aixeco cap a les 8 i sortim a caminar amb el meu marit cada dia i cada diumenge anem a ballar amb els amics.
He pensat que de moment no em vull operar de l'altre genoll i vull esperar.
Fa uns dos anys i mig, vaig començar a tenir dolor als genolls que em limitava molt per caminar, no podia ni pujar ni baixar escales.
Havia de prendre medicaments cada dia per al dolor.
A l'hospital em van dir que podia intentar entrar en un programa de Qualitat de Vida per veure si fent uns canvis d'hàbits podia evitar l'operació.
Quan vaig començar el programa d'alimentació saludable i economia articular, vaig fer els exercicis que em van ensenyar i vaig perdre pes (uns 8 quilos) i volum de cintura.
Ara em trobo molt millor, puc caminar millor, puc pujar i baixar escales sense dolor.
Ara faig els exercicis amb més facilitat i també m'he acostumat a la dieta, que no és massa restrictiva, només he de controlar les quantitats i no menjar entre hores.
De moment amb el metge hem decidit que no m'operaré i estic contenta amb el que he aconseguit.
El càncer de mama és un tumor maligne que s'inicia en el teixit de la glàndula mamària.
Tot i que es desconeixen les causes exactes del càncer de mama, la investigació mostra que algunes dones amb certs factors de risc tenen més probabilitat que altres de desenvolupar-lo.
Els principals grups de risc són les dones de més de 50 anys i les que tenen familiars de primer grau afectades pel càncer de mama.
El càncer de mama no sol presentar símptomes en les fases inicials de la malaltia, i els més habituals també poden ser deguts a d'altres causes.
Entre els més comuns hi ha l'aparició d'un nòdul a la mama o l'aixella, el canvi de mida d'una mama o irregularitats al seu contorn, canvis en el mugró o alteracions a la pell de la mama.
Davant la seva aparició, cal consultar l'especialista.
Per diagnosticar el càncer de mama i determinar el seu grau d'extensió s'utilitzen diverses exploracions o proves diagnòstiques.
El tractament del càncer de mama depèn de la mida, l'estadiatge del tumor, el tipus biològic de tumor (grau de diferenciació cel·lular, receptors hormonals i d'HER2), com també de l'estat de salut específica de cada persona.
Com en altres tumors, el tractament és multidisciplinari, és a dir, diverses disciplines de la salut intervenen per treballar juntes i combinar teràpies.
• Surt sense mugró i sense contorn.
1 TRAM (sigles en anglès): teixit extret del múscul recte abdominal transvers; 2 DIEP: teixit i greix abdominalde l'arteria epigàstrica; 3 dorsal: teixit extret del múscul dorsal ample
Tres dies pel teixit dorsal 3, entre 5 i 7 dies per tècniques TRAM 1 i DIEP 2.
1 TRAM (sigles en anglès): teixit extret del múscul recte abdominal transvers; 2 DIEP: teixit i greix abdominalde l'arteria epigàstrica; 3 dorsal: teixit extret del múscul dorsal ample.
*Aquesta cirurgia té una pauta analgèsica protocol·litzada amb l'objectiu de controlar la intensitat del dolor
• Alteració de la sensibilitat: La sensibilitat del pit que operem desapareix.
• Canvi de la imatge corporal: la imatge de la dona canvia després de la cirurgia.
• Repercussió en l'àmbit psicoafectiu.
• En les reconstruccions amb teixit propi, l'envelliment i els canvis d ́edat es manifestaran de forma simètrica.
• Les mames sofriran canvis com a conseqüència de l'edat, canvis de pes/massa corporal, etc.
• En les reconstruccions amb teixit propi, l'envelliment i canvis d ́edat es manifestaran de forma simètrica.
Dones que han passat per les diferents opcions terapèutiques comentades ens expliquen les seves experiències:
Mastectomia amb limfadenectomia sense reconstrucció.
Testimoni 8 anys després de finalitzar el tractament amb quimioteràpia.
Porta una pròtesi externa en el sostenidor.
La possibilitat de reconstruir-se després:
Testimoni quatre anys després de finalitzar el tractament de quimioteràpia i radioteràpia.
Testimoni dos anys després de finalitzar el tractament de quimioteràpia.
Testimoni tres anys després de finalitzar el tractament de quimioteràpia.
Testimoni un anys després de finalitzar el tractament de quimioteràpia y radioteràpia.
Mastectomia amb limfadenectomia i reconstrucció diferida als quatre anys de finalitzar el tractament de quimioteràpia.
Testimoni 10 anys després de la reconstrucció.
Els homes poden desenvolupar càncer de mama, encara que en una proporció molt baixa (un de cada 100 casos de càncer de mama ocorre en un home).
Aquesta és una idea molt comuna; tot i això, no està demostrat científicament que l'estrès per si mateix provoqui càncer de mama, i és un tema que s ́està estudiant des de fa més de 40 anys.
Els esdeveniments vitals estressants poden afavorir que l'individu somatitzi la reacció d'estrès, però no s'ha trobat cap relació amb el càncer de mama.
D'altra banda, és cert que la persona pot presentar nivells d'estrès i ansietat elevats, durant el procés de tractament per un càncer de mama, i que tot això està associat a una pitjor qualitat de vida, per això és essencial controlar el malestar emocional que envolta la malaltia amb suport professional.
No està documentat que la dieta tingui una relació directa amb l'aparició del càncer de mama.
No obstant això, recents estudis mostren que diversos factors de l ́estil de vida podrien contribuir al desenvolupament del càncer de mama, com son: sobrepès o obesitat després de la menopausa, manca d ́exercici físic i excés de consum d'alcohol.
Per tant, és important mantenir una alimentació variada i un pes adequat a l'edat, per tenir una bona salut.
Es calcula que nomes el 5-10% del càncer de mama és hereditari.
Alguns dels gens més coneguts implicats són el BRCA 1, el BRCA 2 i el TP53.
Només hi ha relació entre el càncer de mama i el càncer d'ovari en el cas de la presència dels gens anteriorment esmentats; però això afecta un percentatge molt petit de dones amb càncer de mama.
No necessàriament, però les dones amb un familiar de primer grau (mare, germana, filla) que han estat diagnosticades d ́un càncer de mama, tenen més risc de desenvolupar-lo.
Tenir un familiar de primer grau amb càncer de mama en duplica el risc.
Aquest risc augmenta si hi ha més d ́un familiar de primer grau afectat i si a més, s'ha iniciat abans de la menopausa.
Per tant es realitzaran les revisions específiques que indiqui l'especialista en funció de cada cas.
En un percentatge petit de casos pot tornar a reaparèixer al llarg dels anys.
Per aquest motiu es realitzen seguiments i vigilància periòdicament i per espais llargs de temps, amb la intenció de si tornés a reaparèixer el tumor, detectar-lo en una etapa molt precoç.
Els tumors de mama es curen en una probabilitat molt alta.
Avui en dia a causa dels avenços científics els tractaments per al càncer de mama estan molt evolucionats i permeten alts índexs de curació.
Per ser un tema molt important és capital que el consulti després del diagnòstic amb el seu ginecòleg el més aviat possible.
Només en alguns casos és necessària la realització de mastectomia.
El tractament del càncer de mama requereix un abordatge multidisciplinari i les decisions terapèutiques es dictaminen des dels comitès de mama.
El tractament quirúrgic és el tractament d'elecció davant d'un càncer de mama, però això no vol dir que hagi de ser extirpat el pit completament; el tipus de cirurgia dependrà de les característiques clíniques i patològiques del càncer de mama, localització, mida del tumor, mida de la mama, el grau histològic, l'edat de la pacient, si hi ha afectació dels ganglis limfàtics, etc.
Encara que per norma general la cirurgia sol ser la primera opció terapèutica (tumorectomia o mastectomia), aquesta es pot complementar, en funció del cas, amb tractaments sistèmics com la quimioteràpia, la radioteràpia i/o la teràpia hormonal.
És un tractament que es basa en la utilització de substàncies químiques que tenen una toxicitat selectiva per a determinades cèl·lules cancerígenes.
Els fàrmacs més utilitzats són els citostàtics, que actuen evitant la divisió de les cèl·lules canceroses i interferint en la seva reproducció cel·lular.
Hi ha casos que comencen abans de la cirurgia (neoadjuvància) i d'altres després.
La duració del tractament, intervals i cicles, dependrà de l'esquema de tractament seleccionat de forma individualitzada per a cada pacient.
La caiguda del cabell, que es produeix entre la segona i tercera setmana d ́inici del tractament, és temporal i reversible; molèsties gàstriques; canvis en la pell i en les ungles,; augment de pes; fatiga; neuropatia perifèrica a mans, cames i peus; alteracions de la mucosa oral; problemes d ́atenció, concentració i memòria.
És un tipus de tractament que utilitza radiacions ionitzants d ́alta energia per destruir cèl·lules canceroses, evitant que es reprodueixin i disseminin.
En general és ben tolerat, encara que pot produir certa fatiga.
Després de finalitzar els tractaments la persona pot tornar a fer una vida normal.
Cal mantenir nivells d'activitat moderats durant el tractament i evitar el sedentarisme, així podrem recuperar més ràpid l'energia prèvia al tractament.
No, avui en dia no hi ha cap tractament alternatiu que substitueixi la quimioteràpia i la radioteràpia.
El càncer de mama es cura si se segueixen els tractaments que s'han desenvolupat en investigacions científiques.
L'únic tractament que cura el càncer és el desenvolupat per la investigació científica.
Però també hi ha teràpies complementàries que poden ajudar a millorar la qualitat de vida dels pacients.
En aquest grup inclouríem tècniques de ioga, tai-txi, meditació, exercici físic, una alimentació equilibrada, acupuntura, reflexologia podal, artteràpia, musicoteràpia, homeopatia, reiki, etc.
La marihuana és una substància que ha estat associada a relaxació, reducció de l'insomni, i reducció de nàusees i vòmits produïts per la quimioteràpia.
Aquesta és una decisió que depèn totalment de la dona i ha de decidir ella mateixa.
Els professionals li donaran tota la informació que sol•liciti amb relació al procediment a seguir, destacant els pros i els contres.
Encara que una dona s'hagi realitzat una reconstrucció mamària hi ha tècniques d'imatge que permeten fer un seguiment fiable i precís amb total seguretat per a la dona.
La radioteràpia altera la pell i els teixits de la mama, i això pot modificar els resultats estètics aconseguits amb la cirurgia reconstructiva immediata.
La radioteràpia altera la pell i els teixits de la mama,; això, de vegades, dificulta una possible reconstrucció diferida, no obtenint resultats estètics tan satisfactoris.
Això és possible, però cal individualitzar en cada cas.
Ho pot consultar amb el seu cirurgià.
No, hi ha múltiples factors que influeixen en el resultat final.
És molt recomanable fer activitat física adequada a les característiques físiques de la persona i al seu nivell previ.
Millorarà la seva salut física i emocional, aspecte que afavorirà la seva qualitat de vida i ajudarà a afrontar els efectes secundaris dels tractaments.
Això depèn, entre altres factors, del tipus de cirurgia realitzada i de la forma d'administració del tractament de quimioteràpia.
Consulti amb el seu metge i serà molt recomanable que realitzi els exercicis físics que li recomani el personal sanitari abans de donar-li l'alta hospitalària, després de la intervenció.
No Està clar que durant el procés de diagnòstic i tractament de càncer és freqüent una reducció en la libido sexual de la persona, provocat per factors emocionals i també orgànics.
Un altre factor a tenir en compte és el probable canvi en la imatge corporal de la dona i com això li afecti a les relacions íntimes.
Però, a banda de tot això, és molt recomanable prendre la vida amb normalitat, i això inclou també les relacions sexuals.
És important menjar de tot i de forma sana.
La dieta mediterrània, variada en fruites, verdures i llegums, que incorpora proteïnes i lactis és molt recomanable.
Si bé és veritat que, durant els tractaments, vostè pot preferir uns aliments més que altres, no es preocupi i mengi el que li senti bé i li vingui de gust.
És molt important beure líquids en abundància.
L'eficàcia del tractament no ve determinada per la intensitat dels seus efectes secundaris.
A més les persones toleren de manera diferent els tractaments.
És aquell que s'administra menys d'una vegada per cada cicle menstrual o mes.
Els implants subdèrmics, els sistemes intrauterins de progesterona (DIU) o de coure, i els anticonceptius injectables són els mètodes anticonceptius de llarga durada actualment disponibles.
Els mètodes anticonceptius de llarga durada són més efectius que els mètodes de barrera o les píndoles perquè no depenen de l'ús correcte.
Si es té un contacte de risc, es recomana usar preservatiu (doble mètode).
Els mètodes anticonceptius de llarga durada són discrets perquè sols el metge i la dona en coneixen l'ús.
L'implant subdèrmic és una vareta molt petita que el metge o la matrona col·loca sota la pell a l'avantbraç de la dona i és efectiu fins a per tres anys; les injeccions de solament progesterona les aplica un professional de la salut al braç de la dona cada tres mesos, i els dispositius intrauterins han de ser inserits pel metge dins l'úter.
L'esterilització quirúrgica és un mètode anticonceptiu permanent perquè no es pot revertir.
Però és cert que algunes persones no poden prendre'ls.
Aquestes contraindicacions les pots valorar amb el teu professional.
Per descomptat, els mètodes definitius (oclusió de trompes i vasectomia) són els de major durada, ja que són permanents.
Però entre els mètodes anticonceptius temporals, el que més temps dura és el dispositiu intrauterí.
No és un sistema anticonceptiu regular.
És un recurs que, com el seu nom indica, solament ha d'usar-se en situacions d'emergència, com la ruptura d'un condó.
La píndola de l'endemà o d'emergència no és tan efectiva com un mètode anticonceptiu regular.
Els efectes secundaris de la píndola d'emergència es donen per canvis en el patró menstrual.
És una dosi molt més alta d'hormones que provoca canvis en l'ambient dins l'úter i que pot produir efectes secundaris més marcats.
Actualment hi ha dos medicaments que poden utilitzar-se per l'anticoncepció postcoital.
Un d'ells conté una hormona (gestagen) que s'anomena levonorgestrel i que s'utilitza en una sola dosi d'1,5 mg (en una pastilla d'1,5 mg o dues de 0,75 mg).
L'altre és l'acetat d'ulipristal 30 mg, un modulador selectiu dels receptors de la progesterona (una hormona sexual que alliberen els ovaris), que es pren en un únic comprimit.
És probable que apareguin nàusees després de prendre les píndoles anticonceptives d'emergència, fins i tot hi ha dones que tenen vòmits.
També pot aparèixer mal de cap, cansament o marejos, dolor a la part baixa de l'abdomen o major sensibilitat a les mames.
Els anticonceptius poden ajudar a millorar la síndrome premenstrual, és a dir, els símptomes físics i emocionals desagradables que algunes dones pateixen durant els dies previs a la menstruació.
Les píndoles anticonceptives poden regularitzar cicles anormalment curts o llargs en algunes dones.
També contribueixen a reduir la quantitat i el temps de sagnat menstrual.
Els anticonceptius produeixen menor sagnat menstrual, amb la qual cosa existeix menor probabilitat de tenir anèmia.
També disminueixen el risc de desenvolupar quists d'ovari, càncer d'ovari i endometri.
Les píndoles anticonceptives de baixa dosi d'hormones, com les que es comercialitzen actualment, no produeixen grans modificacions en el pes corporal.
Però alguns poden provocar problemes a la pell tals com taques, pell grassa, creixement de pèl en llocs inusuals o acne.
Per contra, algunes píndoles de progestàgens, com ciproterona, dienogest o drospirenona, s'utilitzen per tractar l'acne o l'augment del borrissol en dones que requereixen anticoncepció.
En general, quan els anticonceptius se suspenen, la fertilitat es recupera ràpidament i s'està en condicions de quedar embarassada.
No obstant això, en el cas de l'anticonceptiu injectable solament amb gestàgens, es poden trigar uns mesos a tornar a ser fèrtil.
Algunes dones poden trigar fins a nou mesos a recuperar la fertilitat.
Els anticonceptius orals poden produir efectes secundaris lleus com nàusees, augment de sensibilitat a les mames, sagnat intermenstrual, absència de menstruació o alteració de la libido.
Poden produir efectes secundaris greus com trombosi, però són molt poc freqüents.
Sempre és convenient consultar un professional enfront de qualsevol alteració que es noti amb la presa d'anticonceptius.
Si no estàs buscant un embaràs, els anticonceptius orals són una bona alternativa per millorar els símptomes de la malaltia.
Solament existeixen riscos quan no es porta un control adequat.
Per exemple, una infecció amb el dispositiu intrauterí pot afectar les trompes i causar una malaltia pelviana inflamatòria, i això sí podria provocar esterilitat.
Una altra cosa és que hi hagi una esterilitat i s'estigui utilitzant un anticonceptiu perquè es desconeix i es descobreixi en intentar la gestació.
Es recomana consultar amb un professional abans d'utilitzar qualsevol sistema anticonceptiu.
Així podràs obtenir informació de quins poden ser adequats per a cada situació.
De totes maneres, l'elecció del mètode és una decisió personal.
El teu metge et pot indicar una analítica si cal per algun altre motiu o circumstància especial.
Es recomana fer visites periòdiques per a la revisió mèdica de l'ús del sistema, efectes derivats, possible canvi i intercanvi d'impressions amb el professional.
En cada cas s'indica la freqüència de les visites.
Es recomana visitar el metge o la matrona entre 3 i 6 mesos després d'haver iniciat l'ús del mètode anticonceptiu per millorar l'adherència al tractament.
L'OMS recomana una única visita de control després de la primera menstruació o entre 3 i 6 setmanes després de la inserció del dispositiu.
Durant aquesta visita, es comprovarà que el DIU està ben col·locat i si hi ha molèsties i/o presència de símptomes de malaltia inflamatòria pelviana, especialment durant els primers 20 dies posteriors a la col·locació.
Així mateix, aquesta visita és important per aclarir els dubtes o molèsties sorgides en relació amb el DIU.
La dona pot controlar per si mateixa que el DIU no ha estat expulsat revisant la presència dels fils a la sortida del coll de l'úter, al fons de la vagina.
Això té especial interès en els primers mesos postinserció.
L'exploració vaginal no és necessària tret que se sospiti infecció o expulsió del DIU.
No es requereixen més visites que les recomanades pels programes de salut vigents.
No obstant això, s'aconsella consultar amb el ginecòleg sempre que es percebi algun problema o que sorgeixi algun dubte.
La introducció del DIU pot ser una mica dolorosa, sobretot en dones que no han tingut fills.
No obstant això, una vegada col·locat no hauria de notar-se res.
Cada sistema anticonceptiu té un preu diferent.
El preu no està relacionat amb l'efectivitat del mètode.
Alguns sistemes sanitaris i organitzacions ajuden en el seu finançament.
Consulta-ho amb el teu professional.
L'objectiu inicial del tractament és abaixar els nivells alts de sucre en sang.
A llarg termini, els objectius se centren fonamentalment a reduir les probabilitats de desenvolupar complicacions, com ara: la malaltia ocular, la malaltia renal, la cardiopatia i l'accident cerebrovascular, i la neuropatia (lesions de les fibres nervioses perifèriques).
Els pilars bàsics del tractament són l'activitat física i l'alimentació saludable.
Els fàrmacs acaben sent ineficaços si l'estil de vida és inadequat.
Totes les persones amb DM2 han de rebre una educació adequada i suport sobre la millor manera de controlar la seva diabetis.
En aquest sentit, el paper de l'infermer/a educador/a en diabetis és fonamental.
Cal entendre que la DM2 és una malaltia de per vida per a la qual no existeix cura.
Seguir una alimentació saludable i un programa d'activitat física
Iniciar tractament amb insulina
Les prevé o en retarda la progressió
2 a 6 de cada 10 persones poden tenir hipoglucèmia
Afegir un altra tableta de medicació antidiabètica
Depèn del tipus de tableta, descens de 0,5 a 1,5%
1 a 2 de cada 10 persones poden tenir hipoglucèmia
Podeu augmentar de pes de 0,5 a 3 kg
Amb els Inhibidors de SGLT2 es poden perdre de 1-3 Kg
Iniciar un altre tipus d'injecció (No Insulina)
2 a 3 de cada 10 persones poden tenir hipoglucèmia
Podeu perdre 1-2Kg de pes o més a llarg termini
Temes per a la vostra reflexió i per comentar amb el vsotre metge el dia de la consulta
Les taules amb les diferents opcions ( FAQ, pros i contres ) són un exemple de com un professional sanitari podria presentar els possibles tractaments tenint en compte els pros i contres, els avantatges i les potencials complicacions de cadascun d'ells.
Llegiu els punts clau per recordar i després podreu reflexionar sobre quins aspectes són els més importants per a vosaltres en relació amb la vostra malaltia:
He intentat altres tractaments, però el control de la DM2 és insuficient
No m'importa punxar-me insulina un o més cops al dia
No em preocupa haver de fer controls regulars dels nivells de glucosa en sang
Em preocupa tenir complicacions per la meva DM2 si no duc a terme un control estricte dels nivells de glucosa
No em preocupa que les altres persones sàpiguen que m'injecto insulina si aquest és el millor tractament per a mi i la meva diabetis
Puc conviure amb un control insuficient mentre espero l'efecte d'altres mesures de tractament (alimentació saludable, activitat física i pastilles)
No desitjo haver de punxar-me diàriament per controlar la meva DM2
Em preocupa més en aquest moment el fet d'haver de punxar-me insulina i mesurar els nivells de glucosa en sang periòdicament que pensar en futures complicacions de la DM2
Em preocupa que les altres persones sàpiguen que em poso insulina perquè pensaran que estic molt malalt/a
Si no esteu llest, podeu tornar més tard i discutir amb el vostre metge o infermera sobre la vostra decisió