Vaig nèixer a la clínica Aliança de Vic, però sempre he dit que soc de Perafita.
La meva alternativa vital era ser pagès, com el pare, o estudiar una carrera, que era el desig de la mare.
Al final vaig sortir periodista, segurament perquè sempre m'agradava fer vida al carrer, a la plaça, voltar i esperar el cotxe de línia que portava els diaris a L'Estanc.
La meva primera escola, fins a segon de batxillerat, va ser la de Perafita; després vaig estudiar als hermanos de La Salle de Manlleu, al seminari de Vic i a l'Institut Jaume Callis fins que vaig anar a la Universitat Autònoma de Barcelona a Bellaterra.
Amb en Salvador Sala portàvem la corresponsalia a Osona de Mundo Diario i Europa Press mentre estudiàvem i treballàvem a El 9 Nou.
Al 1979 vaig anar a treballar a la secció d'esports del diari Avui i al 1986 vaig incorporar-me a la redacció de El País a Catalunya.
Soc el redactor en cap d'esports i també col·laboro a la secció de crònica ciutadana a més a més de col·laborar amb Catalunya Ràdio, Ràdio Barcelona i TV3.
També faig de professor de periodisme a la Ramon Llull, així com també participo en classes de la Pompeu Fabra i la Universitat de Barcelona.
Formo part del jurat del Premi Vázquez Montalbán i de la comissió esportiva de la Fundació Lluch.
Entenc el periodisme com una carrera vocacional o, millor dit, un ofici, i això vol dir una dedicació plena.
No sabria fer una altra cosa i, per tant, el visc amb molta intensitat.
Els canvis constants que es viuen en el model de negoci i de producció al periodisme, especialment des de l'aparició de les xarxes socials, m'ajuden a entendre millor l'evolució del món.
Hi puc estar d'acord o no, però no puc tancar els ulls a res del que està passant.
El meu repte és demostrar-me a mi mateix que no estic caducat i contagiar el meu entusiasme per la feina de periodista.
La prioritat és intentar ser una persona honesta i decent, simplement, sense cap més transcendència.
M'interessa incidir, d'altra banda, en la cultura de l'esforç i de l'exigència en un món en què s'imposa la mediocritat i hi ha gent que ocupa llocs de responsabilitat sense cap meritatge.
No és fàcil triar-ne un, però sense la determinació i ajut de la meva dona jo m'hauria rendit fa temps.
Ella va ser la que va decidir en un moment determinat que havíem d'anar a viure plegats a Barcelona i no hi havia marxa enrere.
Aquella decisió va acabar amb els meus dubtes; de por n'he tinguda gairebé sempre.
Plegar en el moment oportú de la feina, per voluntat pròpia, sense que m'hagin de dir que estaria bé que em prejubilés o jubilés del tot, i dedicar-me a badar, voltar i, si em ve res al cap, escriure alguna cosa.
De moment encara tinc energia per estar al peu del canó, per retroalimentar-me amb les noves generacions.
Ara m'estimula pensar com ens ho hem de fer per ajuntar la vella generació amb la nova, la del paper i el digital, la que té el coneixement i l'experiència i la que té la determinació, la formació i la preparació adequades.
Són el motor de la vida i ens hem de saber acompanyar els uns als altres: als grans perquè puguem deixar-ho sense eternitzar-nos i als que venen perquè arribin a l'hora, ni abans ni després, i això exigeix un equilibri que moltes empreses no semblen disposades a garantir.
Una de sola em costa, i depèn de quin àmbit.
Però segurament em quedaría amb el trasllat dels presos a Lledoners.
M'ha fet pensar molt sobre el que significa la presó preventiva, no ja només des del punt de vista polític sinó jurídic.
Té una gran riquesa i em passaria el dia voltant per tots els pobles que envolten Vic i Manresa.
13 pobles amb 8.500 habitants; em sento tan a gust a Alpens com a Olost o a Sant Boi tot i ser de Perafita.
Badar i, després, anar al teatre i al cinema i menjar.
Llibres sí, els que m'obliga la feina i cada cop n'hi han més (tant de periodisme com d'esports) i després els voluntaris, que depenen del moment, però sempre m'ha agradat la novel·la negra.
I què haig de dir jo que m'hi dedico.
Comunicació, informació i periodisme.
Salut per poder continuar trempant, trempant per moltes coses.
La vida consisteix en tenir trempera i, si un dia s'acaba, doncs retirada i adeu.