Franco va ajudar també l'Eix amb tropes durant la Segona Guerra Mundial.
Aquesta col·laboració es va concretar amb l'enviament d'una divisió de voluntaris que s'integrà a l'exèrcit alemany i que rebé el nom de División Azul.
Aquesta unitat va ser destinada al front soviètic.
Les pressions que va rebre el règim per part dels aliats van obligar Franco a retirar-la l'octubre de 1943.
A partir d'aquell moment, només van participar-hi a títol personal diversos voluntaris integrants en la Legión Azul.
El trencament unilateral del pacte germanosoviètic i l'atac per sorpresa a l'URSS, el 22 de juny de 1941, d'Alemanya i els seus aliats van despertar l'entusiasme del règim franquista: de Franco, de Serrano Suñer, de la majoria d'alts comandaments de l'exèrcit i, especialment, dels falangistes.
Es preveia una campanya curta i reeixida, com ho havia estat la de França de l'any anterior.
Dels caps falangistes, en concret de Serrano i Dionisio Ridruejo, sorgí la iniciativa d'enviar un contingent militar voluntari «blau» a Rússia per contribuir a aixafar el règim comunista, que el règim franquista considerava «culpable» de la Guerra Civil espanyola.
Acceptada la proposta per Franco, els estira-i-arronses d'aquell sector amb l'exèrcit i el seu ministre, Varela, per monopolitzar políticament l'afer van desembocar en l'acord d'enviar una divisió de l'exèrcit amb els seus quadres professionals, però nodrida de voluntaris falangistes.
Així, s'hi enrolaren molts «camisas viejas» i «nuevas», excaptius, excombatents i anticomunistes en general, però també persones atretes per la retribució o per netejar els seus antecedents republicans.
Una gota enmig del mar de milions d'atacants
La «División Española de Voluntarios» —coneguda com «División Azul»— fou enviada a un camp d'instrucció alemanya, on esdevingué la 250a Divisió de la Wehrmacht.
Actuaria en el front de Leningrad i passarien pels seus rengles, i en diverses tongades, un total de 45.500 efectius —bona part dels quals, ja en els successius reemplaçaments, deixaren de ser autèntics voluntaris.
La unitat patí moltes baixes: 5.000 morts, 2.000 mutilats, 9.000 ferits, 9.500 malalts i congelats i 400 presoners.
L'octubre de 1943, després de mesos de forta pressió aliada sobre Franco, aquest decidí repatriar-la.
Una part d'aquesta divisió, l'anomenada «Legión Azul» —amb 2.200 efectius— restà al mateix front rus, tot i que sis mesos després, el març de 1944, en intensificar-se la mateixa pressió, va haver de ser retirada.
El règim de Franco es beneficià del fet que l'URSS no li declarés la guerra per la qüestió de la División Azul, la qual cosa l'hauria pogut convertir en bel·ligerant en la guerra general a desgrat seu.
Cal tenir present que l'arribada al front rus dels 18.000 efectius espanyols l'estiu de 1941 va significar molt poc cos dins del conjunt dels cinc milions d'atacants alemanys, finlandesos, romanesos —i després també italians, entre d'altres.
Probablement la seva insignificança explica l'actitud de Stalin d'aleshores.
Neutralitat, no bel·ligerància i retorn a la neutralitat
Els mitjans de comunicació i la guerra
Voluntaris de la División Azul acomiadats amb tots els honors a l'estació de França de Barcelona el juliol de 1941.
Visita de la Secció Femenina d'Hoquei de les Joventuts Hitlerianes als ferits de la División Azul.