El document més antic de l'Arxiu Comarcal de l'Alt Urgell és el testament sacramental del bisbe Sant Ermengol, a través del qual deixa els seus béns a diverses institucions eclesiàstiques de les quals havia estat promotor.
El document recull la única menció que fa pensar en una peregrinació del bisbe Ermengol a Sant Jaume de Galícia.
Aquest pergamí, que a principis del segle XIX ja es trobava dipositat a l'Ajuntament de la Seu, va ser transcrit per Cebrià Baraut al número IV de la revista Urgellia.
Títol: Testament sacramental del bisbe Sant Ermengol
L'aparició d'una classe menestral, comercial i burgesa durant la baixa edat mitjana, va propiciar la creació d'una institució de poder municipal a la Seu d'Urgell, el Consolat.
Els conflictes constants d'aquesta institució amb el bisbe d'Urgell, senyor jurisdiccional de la ciutat, van requerir la intervenció del cardenal Pere de Foix, que l'any 1430 va proclamar l'anomenada "Sentència Arbitral".
Aquest document, que regula el funcionament jurídic i institucional de la ciutat i el delicat equilibri de poders entre ciutadans i senyor, va ser transcrit el 1470 en l'anomenat "Llibre de les Usances, Privilegis i Immunitats de la Ciutat d'Urgell", i va regir la vida municipal fins a l'aplicació del Decret de Nova Planta al segle XVIII.
Títol: Llibre de les Usances, Privilegis i Immunitats de la Ciutat d'Urgell
Cobertes de fusta folrades de cuïr amb ornaments de bronze.
Primer foli del Llibre de les Usances
El riu Segre, que vertebra de nord a sud i d'est a oest l'Alt Urgell, ha estat una de les grans fonts de riquesa de la comarca, però les seves riuades han resultat històricament un greu problema.
Les mateixes aigües que servien per a regar conreus, per a moure molins i per a transportar els rais que baixaven la fusta dels boscos pirinencs, destruïen periòdicament els horts, camps, ponts i edificis que trobaven al seu pas.
La canalització del Segre, una aspiració històrica de la Seu, es va projectar en diferents ocasions.
L'empenta del carismàtic bisbe Caixal va intentar dur-la a terme a mitjans del segle XIX, però la canalització no va convertir-se en realitat fins després de les dramàtiques riuades del novembre de 1982.
Títol: Projecte de canalització del Segre
Projecte de canalització del Segre de 1865
Els fotògrafs de principis de segle XX ens han llegat el testimoni d'una comarca en plena transformació social i econòmica.
Els fons Maravilla i Plandolit, dipositats pels seus diferents titulars, en són els exemples més significatius des d'un punt de vista quantitatiu i qualitatiu.
Aquesta instantània de Castellbò presa durant la dècada de 1920 ens mostra un territori explotat i conreat intensivament, amb un bosc relegat als indrets més elevats i inaccessibles, en un moment en què l'emigració des dels pobles de la comarca cap a la Seu anava configurant l'estructura demogràfica vigent encara avui.
Títol: Els fotògrafs de principis de segle XX
Castellbò des de la Creu del Pal (dècada de 1920)
La dècada 1982-1992 va representar el gran canvi en la relació entre la Seu i el Segre.
Des de les riuades de novembre de 1982 es va estar treballant amb un objectiu final: la Seu seria subseu olímpica i acolliria les proves de piragüisme dels Jocs Olímpics de Barcelona, el 1992.
El riu va ser finalment canalitzat, i el Parc del Segre va convertir-se en un revulsiu que acostaria la Seu al riu, i que esdevindria un gran complex esportiu i una gran àrea verda de l'est de la ciutat.
Els butlletins d'informació municipal deixen constància de l'esdeveniment i de les personalitats que va atreure.
Títol: La Seu i els Jocs Olímpics
Butlletí d'informació municipal del novembre de 1992