Els resultats de les eleccions del 15 de juny de 1977 obriren un període marcat pels consensos entre els partits polítics que obtingueren representació parlamentària en el Congrés dels Diputats: a l'octubre s'aprovava la Llei d'amnistia per la qual tant s'havia lluitat durant el franquisme; els Pactes de la Moncloa representarien els acords entre els diferents agents polítics i socials per afrontar la greu crisi econòmica i eliminar diverses institucions franquistes; i finalment la Constitució espanyola aprovada el desembre de 1978.
Tanmateix, diversos col·lectius, com el cas de les dones feministes, veieren com les seves reivindicacions trigaven més en ser ateses o es veien excloses d'aquests grans consensos.
Però el que marcà les negociacions polítiques des d'un inici fou l'actitud de l'exèrcit espanyol —marmessor del franquisme— i el context violent del moment.
L'amnistia va ser una reivindicació que uní tota l'oposició antifranquista.
Era un dels punts centrals de l'Assemblea de Catalunya i les manifestacions per l'amnistia dels dies 1 i 8 de febrer de 1976 a Barcelona havien esdevingut els actes d'afirmació democràtica i nacional catalana més importants des de 1939.
Durant la transició foren diverses les amnisties aprovades, però la més celebrada, i la que tindria més repercussions, seria la Llei d'amnistia del 15 d'octubre de 1977.
La cobertura de la llei era bastant més àmplia que les anteriors.
El seu assoliment es va viure com un gran triomf dels demòcrates, tot i que diversos col·lectius (Unión Militar Democrática, presos socials, etc.) en van quedar al marge.
Amb el pas del temps aquesta llei passà de ser vista com un "triomf" de l'oposició antifranquista a una llei de "punt i final".
Imatge dels manifestants de l'1 de febrer de 1976 davant la catedral de Barcelona desplegant un llençol amb la paraula "amnistia". © Pepe Encinas.
El moviment feminista es caracteritzà no només pel seu antifranquisme i pel seu compromís amb la democràcia, sinó per la lluita per la igualtat entre l'home i la dona.
Les dones participaren en l'oposició política i en la protesta social.
Als anys setanta, però, es començaren a qüestionar els rols de gènere.
Les Jornades Catalanes de la Dona celebrades al maig de 1976 van posar en comú la necessitat de reclamar una amnistia, que finalment no es produiria, per a les dones empresonades a causa d'una legislació masclista i discriminatòria, especialment, la que feia referència a l'adulteri, als anticonceptius i a l'avortament.
Cartell de la campanya de planificació familiar "Cap embaràs no desitjat" impulsada al 1980 pel Departament de Sanitat i Assistència Social de la Generalitat provisional, dirigit pel conseller Ramon Espasa. © Pilar Villuendas i Jaume Bach.
Col·lecció particular Villuendas Gómez.
La confluència de la crisi política (canvi de sistema polític) i la crisi econòmica (a conseqüència dels efectes de la crisi del petroli) propicià emprendre un canvi de rumb per fer front a una situació que s'agreujava amb el pas dels mesos.
El resultat final fou la signatura, el 25 d'octubre de 1977, dels anomenats "Pactos de la Moncloa", que també inclogueren uns acords d'actuació jurídica.
Aquests acords facilitaren el pas de la dictadura a una democràcia sense greus convulsions socials.
Signatura dels Pactes de la Moncloa.
Madrid, 25 d'octubre de 1977. © EFE.
Les Corts formades després de les eleccions generals de 1977 encarreguen l'elaboració de la Constitució a un grup de set diputats ponents, entre ells els catalans Miquel Roca i Junyent i Jordi Solé Tura.
La Constitució reconeixia que la sobirania resideix en el poble espanyol i es basa en cinc eixos troncals: l'Estat democràtic, l'Estat de dret, l'Estat social, la monarquia parlamentària i l'Estat autonòmic.
El reconeixement de l'autogovern de les comunitats històriques esdevingué un dels assumptes més complicats del redactat.
El text aprovat parlaria de nacionalitats i regions i es garantiria a totes les regions les mateixes possibilitats d'autonomia, el que s'ha conegut com "café para todos".
Malgrat tot, la Constitució sí que va acabar recollint l'empara i el respecte als drets històrics dels territoris forals del País Basc i Navarra.
La Constitució establiria la divisió de poders.
El debat sobre el sistema polític fou poc intens i la fórmula de monarquia parlamentaria s'acabà consensuant sense pràcticament oposició.
La Constitució de 1978 aportà un ampli contingut democràtic en un text amb alguns punts intencionadament ambigus que es prestaven a múltiples interpretacions.
El 6 de desembre de 1978 els espanyols l'aprovaren en referèndum amb un 67% de participació i un 88,54% de vots afirmatius.
A Catalunya hi participaren el 67,91% de persones amb dret a vot i el 90,46% dels vots emesos foren afirmatius.
Membres de la ponència redactora de la Constitució de 1978.
Votacions el dia del referèndum per a l'aprovació de la Constitució en un col·legi electoral de la ciutat de Girona.
En els anys de la transició, diverses formes de violència crearen una situació d'acció-reacció amb sectors del règim franquista que es resistien a acabar amb les estructures que havien sustentat quaranta anys de dictadura.
La violència d'extrema esquerra (FRAP, ETA, GRAPO...) propiciava que sovint els sectors ultradretans apel·lessin a la intervenció de l'exèrcit que s'havia convertit en l'objectiu preferent dels atemptats.
Tot plegat aplanava el terreny cap a possibles intervencions involucionistes encoratjades, en la major part dels casos, pel suport d'organitzacions d'ultradreta i que tingueren el seu punt culminant en l'intent de cop d'Estat del 23 de febrer de 1981.
Tots dos militars van seguir conspirant contra la democràcia i foren protagonistes de l'intent de cop d'estat del 23 de febrer de 1981. © EuropaPress.