I. La Comissió Jurídica Assessora és competent per emetre dictamen respecte dels projectes de reglament que es dictin en execució de les lleis, segons el que disposa l'article 3.1.b) del Decret legislatiu 1/1991, de 25 de març.
El projecte que se sotmet a consideració té un indubtable caràcter normatiu i desplega l'establert en el Text únic aprovat pel Decret legislatiu 1/1997, de 31 d'octubre.
La Generalitat és competent en el marc de la regulació bàsica de l'Estat en matèria de règim jurídic dels seus funcionaris.
En aquesta matèria no existeix reserva de llei, per la qual cosa el Govern és competent per establir la regulació corresponent, sempre que respecti l'establert per les normes de rang legal.
Per tant, el Govern és competent per aprovar el Projecte de reglament que se sotmet a la nostre consideració.
En el procediment s'han seguit els tràmits establerts en l'ordenament vigent.
Tanmateix manquen dos tràmits legalment preceptius.
En primer lloc, l'informe d'impacte de gènere previst en l'article 63.2 de Llei 4/2001, de 9 d'abril.
En segon lloc, l'informe de la Comissió Tècnica de la Funció Pública, establert en l'article 7.3.a) del Text únic aprovat pel Decret legislatiu 1/1997, de 31 d'octubre.
En tractar-se de dos informes de caràcter preceptiu, la seva omissió podria afectar la legalitat de la norma projectada.
Cal, per tant, completar l'expedient amb l'evacuació d'aquests dos tràmits, i esmenar-ne els defectes produïts.
Excepcionalment, malgrat el fet que la Comissió informa en darrer lloc, per no retardar l'aprovació de la norma aquesta Comissió passa a formular les seves consideracions sobre el contingut del Projecte, sens perjudici que, si es produïssin modificacions en virtut de l'esmena dels tràmits esmentats, el text s'hagués de sotmetre novament al dictamen de la Comissió.
Pel que fa al contingut del Projecte, es formulen les observacions següents:
Aquest precepte preveu la possibilitat de delegar les competències governamentals respecte de la determinació, la retribució i la classificació dels llocs d'eventuals en els termes de l'article 31 del Text únic.
Aquest article, però, en parlar de les relacions de llocs de treball, no afecta les competències específiques que l'article 123 del mateix text legal atorga al Govern en matèria de personal eventual.
No existeix, per tant, una previsió específica de delegació en el Text únic.
Això és perfectament coherent amb les característiques específiques d'aquest personal, en el qual el caràcter polític de la seva selecció obliga a la màxima transparència i al màxim nivell de responsabilitat política.
D'altra banda, tota la filosofia del Projecte que se sotmet a dictamen és augmentar les garanties amb la màxima transparència.
Tot això entra en contradicció amb l'àmplia possibilitat de delegació que es preveu i que no té empara en el precepte legal citat.
L'observació no té però caràcter d'essencial, ja que les possibilitats de delegació que estableix la normativa bàsica amb caràcter general, en concret, l'article 13 de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, permeten la delegació, si no es tracta dels supòsits especificats en el mateix article o en els casos de prohibició per llei.
No existeix en aquest cas cap prohibició legal.
El fet que la legislació no ho hagi previst no implica que ho prohibeixi.
A més, la determinació del nombre i la retribució dels llocs d'eventual no constitueixen un reglament, per bé que aquesta última afirmació pot ésser discutible pel fet que no s'esgoten amb la simple provisió un sol cop.
Per tant, es pot interpretar que cau dins la prohibició de delegació de les disposicions generals de la Llei bàsica.
En qualsevol cas, no sembla aconsellable la previsió d'una àmplia delegació.
En aquests preceptes es regula el reingrés al servei actiu del personal eventual en situació de serveis especials.
Aquest personal té dret a la reserva de plaça però, sorprenentment, es regula el supòsit en què la plaça no es trobi vacant.
Certament, això vol dir que no s'ha produït la reserva i que la plaça ha estat coberta amb caràcter definitiu per un altre funcionari.
La reserva de plaça i la destinació per als funcionaris en situació de serveis especials s'estableix en l'article 29.2 de la Llei estatal 30/1984, de 2 d'agost.
En una primera anàlisi sembla que els preceptes que considerem s'oposen a la norma bàsica estatal.
La reserva, en la seva plenitud, suposa que la plaça no s'ha pogut cobrir, si no és d'una manera estable o permanent.
Tanmateix, la mateixa normativa estatal flexibilitza l'enteniment de la reserva, amb una interpretació que en certa manera la desnaturalitza.
Així, el Reial decret 365/1995, de 10 de març, distingeix en primer lloc entre els casos en què la plaça ocupada prèviament s'hagi ocupat mitjançant lliure designació o mitjançant concurs.
Certament, en els casos de lliure designació, la possibilitat en qualsevol moment del lliure cessament priva de sentit la reserva.
Però en els casos de plaça guanyada mitjançant concurs, en el reglament estatal es preveu l'atorgament d'un lloc "d'igual nivell i similars retribucions en el mateix Ministeri i municipi".
El camp que la normativa bàsica deixa a la Generalitat no pot ser inferior de la possibilitat de desplegament reglamentari de la mateixa Administració estatal, i cal concloure, per tant, que es pot flexibilitzar la reserva de plaça.
Sobretot, en aquells supòsits en què existeixi una gran quantitat de places similars.
S'ha de tenir en compte que el Text únic, article 88.2, estableix també la reserva de plaça i destinació en la situació de serveis especials.
Una interpretació rigorosa porta a la il·legalitat de la norma que estudiem per contradicció amb la llei.
Però per més que efectuem una interpretació àmplia de les possibilitats de desplegament reglamentari, les previsions del Projecte no poden desnaturalitzar d'una manera absoluta la reserva de plaça i de destinació.
La irraonabilitat de la solució proposada es fa palesa si tenim en compte que pràcticament coincideix amb el reingrés, conseqüència d'una remoció per expedient contradictori, la qual cosa ens porta a formular una observació de caràcter essencial.
Aquest article regula el personal eventual que hagi optat per romandre en la situació de servei actiu.
Aquesta possibilitat suposa una certa confusió entre la lliure designació i el nomenament com a personal eventual.
També es podria pensar, en una primera aproximació, que no es poden confondre els llocs de funcionari i els de caràcter polític i que la barreja entre les dues situacions ha estat prohibida pel legislador bàsic.
La mateixa evolució de la legislació estatal mostra, però, que progressivament s'exigeixen requeriments funcionarials per exercir càrrecs polítics i l'exercici d'aquests dóna lloc a drets en la posterior carrera funcionarial.
I més concretament en l'Estat es preveu una situació similar en el cas dels qui ocupen llocs de treball en els gabinets ministerials.
De manera que no sembla prohibit pel legislador bàsic una certa connexió entre càrrec polític i carrera funcionarial.
A més, cal tenir en compte que la possibilitat de romandre en la situació de servei actiu amb ocasió d'ocupar un lloc de personal eventual ja està prevista en l'article 88.f) del Text únic.
Per tant, és el legislador i no aquest Projecte el qui ha introduït aquesta possibilitat, que no ha estat impugnada davant del Tribunal Constitucional.
Essencialment, el que permet la nova figura és la consolidació del grau a què està assimilat el lloc de personal eventual, en el cas que sigui superior al del que ocupava el funcionari.
En contraposició, lògicament, perd el dret a la plaça anterior i no juga per a ell la reserva de plaça, ja que continua en servei actiu.
En conseqüència, no hi ha objeccions de legalitat a aquest precepte per bé que, com ja hem dit, suposa una certa confusió entre personal polític de confiança i personal funcionari de lliure designació.
D'acord amb la tècnica legislativa, la disposició final hauria d'anar després de la derogatòria.
Es pot elevar al Govern per a la seva aprovació el Projecte de decret sobre el règim jurídic del personal eventual de l'Administració de la Generalitat de Catalunya, un cop tingudes en compte les observacions efectuades en el Dictamen, tenint la consideració d'essencials les del fonament III i la relativa a l'article 8.2 i 3, expressada en el fonament IV.