«El temps és el principi que sustenta i penetra al nostre sistema físic i biològic.
És el llenguatge de la ment, que dóna forma al nostre comportament i defineix la nostra personalitat.
El temps és l'instrument que torna possible la interacció grupal i la creació de la cultura», ha deixat lúcidament escrit el sociòleg Jeremi Rifkin, omnímode guru de l'anomenat Internet de les coses.
Rifkin, que assessora governs arreu del món mentre imparteix docència i doctrina a l'escola de negocis més antiga del món, ha convertit la seva bibliografia en best seller planetari a còpia de provocadores prediccions, com ara que en un immediatíssim futur el capitalisme haurà de conviure ineluctablement amb l'economia col·laborativa.
Al marge de les crítiques més o menys fundades sobre el rigor científic de les seves visions, ‒ Time arribà a qualificar-lo de "l'economista més odiat"‒, paga la pena parar esment en una de les consideracions del seu darrer llibre, La societat de cost marginal zero, on Rifkin projecta un esguard lluminós, modern i desprejudiciat sobre el món medieval.
Els pagesos unien les seves parcel·les en pastures i camps comuns que conreaven entre tots.
El procomú es va convertir en el primer exercici de presa de decisions democràtiques d'Europa».
L'afirmació no és en absolut nova.
En realitat, reprodueix la reflexió del grans historiadors de l'Escola dels Annals ‒Duby, Febvre, Bloch i sobretot i sobre tots Le Goff, que observaren l'Edat Mitjana com a un període positiu i progressista‒ i d'altres estudiosos des d'altres pressupòsits com ara Huizinga, Zumthor, Elias, Flori, Ruiz Domènec o Eco.
En efecte, des de l'any 1000, la ciència i la tecnologia no cessaren d'avançar.
Contra el que s'ha pensat i difós durant segles, la societat medieval estava apassionada per la mecanització i la investigació tècnica, i creia en el progrés.
Pierre Bonnaissie refereix el naixement a Catalunya, a l'últim terç del segle X, d'un «autèntic pensament científic [...] gràcies a les seves enriquidores relacions amb el món musulmà».
Cap a 970, registra l'historiador francès, l'arquediaca Sunifred Llobet de Barcelona havia traduït de l'àrab al llatí un Tractat de l'astrolabi –sobre el qual és més que probable que Gerbert basà el seu original nocturlabi – que representa l'entrada a Europa d'aquest instrument.
Ciència a la Catalunya altmedieval
Tot i que als arxius catalans no es conserva cap referència dels anys de formació de Gerbert d'Orlhac, el futur papa Silvestre II, a Vic o a Ripoll, coneixem aquesta estada pel monjo Richer, que dedica bona part del Llibre III de la seva Història de la Gàl·lia –un autèntic exercici de crònica de la contemporaneïtat, gairebé periodística, i que compren el període 888-995– a glossar-ne la figura.
Borrell, dux de la Hispania Citerior, va portar Gerbert sota la protecció d'Ató, bisbe de Vic, a qui va encomanar-ne la formació, al voltant de l'any 967.
Vint-i-tres anys després, ja en Roma, la seva afamada intel·ligència i competència en Matemàtiques –propiciada per un més que probable contacte amb la darrera ciència àrab i hebrea–, i la seva dedicació a la construcció de diversos artefactes, li van valer l'apel·latiu de 'papa savi' i alhora, en el món obscurantista de la Cúria, l'atribució de no poques llegendes satàniques després de la seva mort.
Gens estrany si es té en compte que, poc abans de vestir la porpra papal, l'any 996, va dissenyar i construir el primer rellotge gravat per a la catedral de Magdeburg.
A partir del segle XII s'utilitza a Europa la brúixola magnètica i l'astrolabi; es difonen a Holanda els molins de vent; en 1204 apareixen els botons; el franciscà Bacon publica en 1249, per primera vegada al nostre continent, la fórmula de la pólvora.
Quaranta anys després es creen les ulleres per a la presbícia.
Ja s'ha desenvolupat la brúixola amb escala dividida en 360 graus quan en 1291 es fabrica en Venècia el primer mirall de vidre.
En 1275 es crea la roda d'escapament, base del funcionament dels rellotges.
La preocupació per la mesura del temps va ser una constant creixent a l'Edat Mitjana.
L'enginyer andalusí Ibn Jalaf al-Muradí va escriure el Kitab al-asrar o Llibre dels secrets, tractat sobre clepsidres i rellotges, datat l'any 1000.
El rei Alfons X en posseïa una còpia traduïda a l'Escola de Toledo que formava part del Libro de los relogios, que al seu torn formen part de la col·lecció alfonsina Libros del saber de astronomía i que avui es conserva a la Biblioteca Medicea Laurenziana de Florencia.
A les Cantigas d'Alfons X el Savi, de 1277, hi ha una descripció d'un dels projectes del geni andalusí, un gran rellotge de fusta fet anar amb mercuri, i al Museu d'Art Islàmic de Doha en Qatar s'exposa una reproducció –que funciona– del seu Rellotge amb autòmats.
Horologios, certament, de maquinàries rudimentàries i imprecises, que havien de corregir-se, irònicament, acudint a ingenis tradicionals com les clepsidres i els rellotges de sol.
A finals de segle XIII, però, l'aparició del rellotge i la seva ràpida difusió en l'àmbit urbà europeu, malgrat les seves imperfeccions i avaries constants, va ser fonamental per a la racionalització i la laïcització del temps, i va cimentar finalment els extraordinaris canvis que experimentava una societat que transitava veloçment cap a la modernitat.
Les campanes que anunciaven les hores van començar a administrar el temps de treball, però també, com fins llavors havia fet el temps litúrgic, de les activitats quotidianes.
A Catalunya, el so horari era el del seny.
La paraula 'seny' designa el sentit comú, el bon judici, la justa comprensió i actuació humana a què al·ludeix la semàntica del seu origen germànic ( sinn ), però, alhora, també conté el sentit de 'senyal', que va acabar per donar nom a les campanes –i als seus tocs– que, des del campanar dels temples servien d'instrument de comunicació col·lectiva.
El seny del lladre avisava de la inconveniència de transitar la ciutat des del capvespre, alertant de patir un assalt o de ser pres per malfactor o delinqüent pels representants de l'autoritat que patrullaven els mal il·luminats carrers.
Des de les acaballes del segle XV, els barcelonins i barcelonines ja havien batejat com el seny de les hores el toc de campana –i, per extensió, la campana mateixa– que feia sonar les hores que marcava el primer rellotge mecànic que va conèixer Catalunya.
Instal·lat a la catedral Comtal, el rellotge, que malauradament no s'ha conservat, va ser un enginy netament català, dissenyat i construït pel mestre rellotger de la catedral de Girona, qui, als pocs anys, també va signar el primer rellotge mecànic que ocupà el campanar major de la seva ciutat.
Des de llavors, cada poble sota cada campanar va anar veient governada la seva activitat diària, laboral, social, familiar i religiosa governada pel s eny de les hores, expressió que va fer fortuna en tot l'àmbit lingüístic del català.
Una nova nova classe urbana que basa la seva economia en el comerç comença a desafiar l'entotsolada aristocràcia dominant, que veia consumir-se poc a poc llurs valors i sentit davant d'un mirall que li tornava una anacrònica imatge d'ideal nostàlgic, i, amb ella, la moral que durant segles anatematitzà ferament la plusvàlua i préstec.
La burgesia inicia una cursa trepidant per mesurar amb la més gran precisió –al capdavall, per dominar – el temps com a matèria i esperit de la riquesa.
A partir del segle XIII comença a qüestionar-se la durada de la jornada de treball i la prohibició del treball nocturn.
Els obrers demanaven l'allargament de la jornada per tal d'augmentar-ne els salaris i els patrons miraven de reglamentar amb fermesa la feina assalariada.
El mercader descobrí la decisiva incidència econòmica de les fluctuacions conjunturals dels preus o el període invertit per un artesà en l'elaboració d'un producte.
Per al prestador, el temps esdevingué una mercaderia més.
Els comerciants van descobrir que el temps tenia un seu preu i que calia canalitzar el seu discórrer.
S'inaugurà una època en què la burgesia empenyí fortament per prevaler i aquesta empenta va propiciar un canvi de paradigma, que va donar a llum un incipient capitalisme i que ocupa un lloc central en la història de les mentalitats d'Occident, del qual som hereus i hereves directes.
Sens dubte, aquest gir hauria estat impossible sense una obsessiva voluntat de mesurar, de governar, les hores i l'ús que se'n feia.
La tecnologia començava a seriar la producció, i aquesta, al seu torn, requeria exactitud en la mesura del temps, convertit ja en un factor i en un valor econòmic, per, al capdavall, treure'n el màxim profit.
Convenia aprofitar un temps que ja començava a lluir amb els centelleigs daurats de l'or.
El seny pot esdevenir avui també senyal d'un altre canvi, presidit per la racionalitat i la humanitat aplicades al temps de treball.
El repte que avui afronta el país amb la reforma horària respon a la necessitat de trobar formes i fórmules de distribuir el temps de treball capaces d'afavorir i, fins i tot, incrementar la productivitat i la competitivitat, tot conjuminant-les amb l'espai imprescindible que les dones i homes de l'actualitat precisen per atendre la família, per participar en la cosa pública i crear comunitat, i la vida privada.
Amb la sensatesa i sentit de l'equilibri que el mot imposa.
Potser, enmig de l'avenç imparable de la tecnologia, encara som a temps de retrobar un espai i una consciència del temps que compassi els cors –l'òrgan on rau la memòria– amb el ritme de la Terra i la Natura.
Un temps que, com va descriure el poeta mexicà José Emilio Pacheco a la manera d'un xamà asteca o un cal·lígraf xinès, neix «d'alguna eternitat que es desglaça».