projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
És probable que algunes persones, després d'haver finalitzat els tractaments, tinguin canvis a la vida sexual, bé a curt o llarg termini i, en alguns casos, canvis permanents.
Depèn del tipus de càncer que s'ha tingut i del tractament rebut.
Algunes persones que han viscut l'experiència d'un càncer expressen que no estaven preparades per els canvis en la seva vida sexual.
Generalment es deuen als efectes físics dels tractaments, i també a factors emocionals com l'ansietat, la tristesa, la percepció de l'autoimatge i l'estrès vinculat a la relació amb la parella.
Les preocupacions més freqüents sobre la sexualitat en aquesta etapa són:
La falta de desig o disminució de la libido és un dels efectes transitoris més freqüents que perdura després de finalitzar el tractament.
És un aspecte que pot crear sentiments de culpa i/o frustració davant la parella.
En la majoria d'ocasions el desig sexual torna.
No obstant, en aquest temps cal mantenir una bona comunicació i fomentar l'espai íntim amb abraçades, carícies sensuals, petons, tot i que no es donin relacions sexuals amb penetració.
Aquest espai permetrà mostrar l'estimació, cura i afecte mutu, encara que en aquest període és molt possible que no se senti interès pel sexe.
En els casos en què els canvis són permanents no significa el final de la vida sexual.
Caldrà desenvolupar altres formes de relacions i un cert temps d'adaptació, durant el qual cada parella troba la millor forma d'afrontar-ho i crea novament un espai íntim on desenvolupar la pròpia sexualitat.
En aquest sentit, la comunicació entre la parella és fonamental.
Parlar obertament del que passa, dels sentiments que genera aquesta situació i del que podria fer-vos sentir millor, és el primer pas per viure positivament aquest període.
Si considereu que aquesta situació no es resol de forma adequada per a vosaltres i que afecta la vostra qualitat de vida, consulteu amb el vostre equip assistencial o un especialista en sexualitat.
El seguiment consisteix a realitzar revisions mèdiques regulars, que inclouen les visites i la realització d'algunes proves, com ara anàlisi de sang, radiografies, TAC, etc.
L'objectiu principal és identificar canvis en la salut relacionats amb:
La freqüència del seguiment depèn del tipus de càncer i del tractament rebut, així com dels efectes secundaris o problemes relacionats que s'hagin pogut desenvolupar durant el tractament.
De forma general, en els primers mesos les visites solen fer-se cada tres o quatre mesos, i després, en els primers anys, cada sis o dotze mesos.
En aquesta visita és d'interès conèixer en què consistirà el seguiment, quins són aquells aspectes dels quals cal tenir cura i preguntar tots els dubtes que considereu, com per exemple:
També és un bon moment per demanar informació, si esteu interessat/da, sobre grups d'ajuda mútua, associacions de pacients, o d'altres suports.
D'altra banda, convé que demaneu els informs clínics complets en cas que encara no els tingueu.
En finalitzar el tractament, moltes persones identifiquen aquest temps com una oportunitat per introduir alguns canvis en els seus estils de vida, per tal de preservar la salut, millorar el benestar i reduir o eliminar els riscos coneguts.
En aquest sentit, el codi europeu contra el càncer inclou diverses recomanacions entre les quals destaquen:
La sexualitat és un aspecte personal que té significats diferents per a cada persona.
L'actitud i el comportament davant la sexualitat varia molt segons la persona i les circumstàncies.
Les sensacions i el comportament poden canviar diverses vegades, en diferents llocs i en diferents situacions.
El càncer i el seu tractament poden afectar la sexualitat.
La investigació científica mostra que, aproximadament, la meitat de les dones que han estat tractades de càncer de mama i de càncers ginecològics tenen disfuncions sexuals que poden perdurar en el temps.
En el cas dels homes, els que han estat tractats de càncer de pròstata, presenten disfuncions en l'erecció depenent del tipus de tractament rebut.
Les causes de la disfunció sexual sovint són aspectes tant físics com psicològics relacionats amb:
La sexualitat és una part important en la vida de les persones; aporta proximitat, plaer i diversitat de sentiments.
És possible que, de vegades, pugui ser dificultós parlar obertament del que ens passa en aquest sentit, però és important abordar-ho per tal de reduir els problemes innecessaris.
Tenir càncer no significa que renunciar a la nostra vida sexual.
Probablement demanarà adaptacions, canvis, o noves fórmules de relació de forma temporal o permanent, segons cada situació.
Consulteu amb el vostre equip assistencial per tal de trobar les millors opcions possibles, d'acord amb les vostres circumstàncies.
L'aparició dels efectes secundaris depèn de diversos factors, com ara el tipus de tractament, la dosi, la durada i les característiques individuals de cada persona.
Els efectes secundaris que es relacionen a continuació són els més freqüents dels diversos tractaments del càncer, però no totes les persones que estan en tractament els desenvolupen.
L'equip assistencial us informarà i assessorarà d'acord amb el tipus de tractament que seguiu i el vostre estat de salut.
Aquestes recomanacions generals poden ajudar a prevenir o a alleujar els efectes secundaris.
N'hi ha molts que són temporals i es poden controlar amb facilitat, però de vegades n'hi ha que poden necessitar una cura més específica.
Si apareixen cal consultar sempre l'equip assistencial.
La pràctica regular d'exercici contribueix al manteniment de la salut.
Durant el tractament —i d'acord amb les circumstàncies i capacitats individuals, que poden anar canviant al llarg d'aquest període—, és beneficiós mantenir algun tipus d'activitat física moderada adaptada a cada moment.
Les persones que tenen aquest hàbit, o que l'inicien en aquestes circumstàncies, solen afirmar que se senten millor, fins i tot pel que fa a l'estat d'ànim.
L'activitat física no és necessàriament una pràctica esportiva.
Caminar regularment i/o fer passejades curtes també ho són, i acostumen a ser pràctiques agradables que també es poden compartir amb altres persones.
També es pot practicar exercici al gimnàs, la piscina o altres activitats com el ioga, tai-txi, pilates, etc.
Consulteu amb l'equip assistencial sobre l'activitat més adequada a la situació en què us trobeu i a les vostres preferències, per tal que aquesta sigui una activitat segura i agradable.
Algunes recomanacions per evitar o disminuir els símptomes adversos relacionats amb l'alimentació.
És possible que us sentiu fatigats i poc motivats per cuinar.
En aquestes situacions pot ser d'utilitat:
La disminució o pèrdua de l'apetit s'anomena anorèxia.
És una situació força freqüent que es pot produir per la mateixa malaltia, per alguns efectes secundaris, per l'angoixa o per la fatiga.
L'objectiu és mantenir una correcta nutrició, amb una aportació suficient de proteïnes i calories, i evitar oscil·lacions importants de pes.
En el cas que continueu perdent pes ho heu de comunicar a l'equip assistencial.
Depenent del tipus de tractament és possible que tingueu temporalment disminució del gust i/o alteració per a la percepció dels diferents sabors, com és el gust metàl·lic.
Es veu potenciat pels sabors amargs o forts i per la carn.
Caldrà modificar les formes de preparació i cocció dels aliments.
Depenent del grau de dificultat s'haurà d'adaptar la textura dels aliments.
Aliments difícils d'empassar i ensalivar
Les molèsties més freqüents són la sensació de cremor amb el pas del menjar, o de plenitud (digestió pesada) o bé de nàusea.
Si a l'hora de menjar sentiu nàusees, posposeu l'àpat per a més endavant.
Intenteu no prendre aliments que us agradin molt quan us trobeu en aquestes circumstàncies, podríeu arribar a avorrir-los.
Els processos d'elaboració i presentació dels aliments cobren importància quan les defenses estan baixes.
És important evitar contaminacions dels aliments, tant internes com externes, per tal d'assegurar el mínim risc.
És aconsellable fer una dieta astringent, és a dir, que ajudi a evitar la pèrdua de líquids i a disminuir el nombre de deposicions i, gradualment, a mesura que remet la diarrea, tornar a la dieta habitual:
Introducció progressiva d'aliments
Cal anar normalitzant l'alimentació progressivament
Aigua, infusions amb poc sucre, begudes isotòniques.
La proporció és de 50 gr. d'arròs per 1 litre d'aigua.
Bullir durant 30-40 minuts, colar i guardar a la nevera (no més de 12 hores).
La proporció és de 250 gr. de pastanaga tallada a trossos per 1 litre d'aigua.
Bullir durant 60 minuts i guardar a la nevera (no més de 12 hores).
Si teniu problemes d'estrenyiment, aquests consells us ajudaran:
En termes globals el càncer no es transmet per via sexual ni és contagiós.
Alguns tipus de càncer poden ser influenciats per algun virus que es transmet de persona a persona a través de les relacions sexuals, com és el cas del virus del papil·loma humà (VPH).
No obstant, la gran majoria de persones que tenen el VPH no desenvolupen càncer.
Si la vostra parella té càncer no el podeu adquirir per via sexual.
De fet, el sexe i tota l'estimació i sentiments que comporta pot ser positiu per a les persones que tenen càncer.
El sexe no augmenta les probabilitats que el càncer es dissemini o empitjori.
Es desconeix si els fàrmacs utilitzats en la quimioteràpia poden estar presents en els fluids vaginals o en el semen.
Per més seguretat, pot ser útil la utilització de preservatius durant el temps que s'està rebent quimioteràpia i fins a un mes després d'haver-la finalitzat.
La utilització d'elements barrera anticonceptius elimina qualsevol risc potencial.
Per a les dones que encara són fèrtils, és important evitar l'embaràs durant els tractaments i fins a un temps després d'haver-los finalitzat.
L'objectiu és evitar riscos que podrien afectar directament la formació del fetus.
Consulteu amb el vostre metge o metgessa quin seria el moment més adequat.
Proveu de descobrir els moments del dia en què us sentiu amb més energia i compartiu amb la parella posicions que no demandin excessiva activitat i que aquesta no requereixi de temps perllongat.
És important parlar obertament amb la parella.
Sovint la parella no és tan conscient de les cicatrius com un/a mateix/a.
Després d'expressar els sentiments, un/a se sent generalment més alleujat.
Compartint es pot trobar un camí propi diferent o gradual, com per exemple, començar les relacions sexuals amb penombra, o bé, en els casos en què es porta pròtesi externa de mama, amb els sostenidors o tops posats.
En els homes també pot ajudar estar parcialment vestit.
Cadascú trobarà el que és més confortable per a tots dos.
Algun medicament de quimioteràpia pot provocar aquest símptoma.
Es produeix a causa de la irritació dels nervis que afecten aquestes zones del cos.
Consisteix a tenir la sensació de formigueig o endormiscament dels dits de les mans o dels peus.
Pot aparèixer durant el tractament o immediatament després (cas anomenat neuropatia sensorial aguda) i sol durar un o dos dies.
En tractaments perllongats, es pot desenvolupar de manera persistent o crònica (cas anomenat neuropatia sensorial crònica).
En cap cas afecta la força, però sí la sensibilitat, la qual cosa pot ser una mica molesta.
Si apareix, s'ha de consultar el metge per prendre les accions necessàries.
Consisteix en la irritació de les mans i/o dels peus, com ara, envermelliment, inflor, cremor, més sensibilitat i/o erupció cutània.
En situacions més severes es pot produir dolor en caminar o utilitzar les mans.
Així que aparegui algun d'aquests símptomes heu d'informar al metge per tal de prendre les mesures oportunes i evitar la seva progressió.
Si els símptomes han començat, seguiu les indicacions de l'equip assistencial; podeu ajudar a alleugerir-los seguint algunes de les següents recomanacions:
En funció del tipus de tractament, l'edat i l'estat de salut, poden donar-se alteracions en la fertilitat de forma temporal o permanent.
Parleu-ne amb l'equip assistencial abans d'iniciar els tractaments.
En aquest sentit, l'edat influeix significativament.
Les dones en edat propera a la menopausa tenen més possibilitat de presentar menopausa precoç.
Les dones més joves, en un alt percentatge, recuperen la funció normal ovàrica desprès del tractament.
No obstant, si voleu tenir fills en un futur consulteu-ho amb el metge.
Els efectes secundaris més comuns són similars als del procés natural de la menopausa.
Per tal d'alleugerir-los es poden seguir les següents recomanacions:
Es tracta d'un nivell baix de glòbuls vermells (eritròcits).
Aquestes cèl·lules són les encarregades de transportar l'oxigen que entra a través dels pulmons a la resta de l'organisme.
Mitjançant els controls rutinaris que es fan durant els tractaments es pot detectar abans que doni símptomes i corregir-ho fàcilment.
Si el nivell de glòbuls vermells és molt baix pot presentar símptomes.
Els principals són: cansament, debilitat, dificultat respiratòria a petits esforços, palpitacions, mareig i pal·lidesa cutània.
Les plaquetes, també anomenades trombòcits, són les cèl·lules encarregades d'aturar els sagnats.
La disminució important de les plaquetes a la sang, anomenada trombocitopènia, fa que les persones siguin més propenses a sagnar o fer-se hematomes fàcilment.
Hi ha diverses opcions per al seu tractament mèdic.
Una infecció es produeix quan els bacteris, virus o fongs afecten el cos i el sistema immunològic (les defenses) no els destrueix ràpidament.
Aquest sistema de defensa es compon de diversos elements: la pell, la melsa, els ganglis limfàtics, la medul·la òssia dels ossos llargs i els leucòcits o glòbuls blancs de la sang.
Hi ha un tipus de leucòcits, anomenats neutròfils, que destrueixen els bacteris nocius.
La disminució dels neutròfils es diu neutropènia.
Quan es té neutropènia hi ha el risc que una infecció menor es torni més severa i poden aparèixer símptomes com:
Depenent de la situació, s'administra un tractament específic, com ara antibiòtics o antifúngics (contra els fongs) o altres medicaments que ajudin a augmentar les defenses.
Si la infecció és severa podria ser necessari l'ingrés a l'hospital per administrar els tractaments per via venosa.
Les nàusees i els vòmits poden presentar-se al llarg de les diferents fases del tractament.
Quan són lleus i es tracten ràpidament poden ser incòmodes, però no greus.
Quan són persistents poden causar deshidratació, desequilibri electrolític, pèrdua de pes, fins i tot generar la sensació de voler abandonar el tractament.
Actualment es disposa de medicaments molt efectius per controlar-los.
Algunes persones se senten millor fent algun tipus d'exercici de concentració, relaxació o visualització positiva.
Els ajuda a disminuir l'angoixa o a anticipar-se a les nàusees i els vòmits.
Aquest sentiment comprèn diverses emocions, des de la irritació i la frustració fins a accessos de ràbia i fúria.
És bastant comú, tant en els pacients com en la família i les amistats de persones amb càncer.
De vegades el disgust està relacionat amb altres sentiments com la por, el pànic, la frustració, l'ansietat o la desesperança.
Es pot donar en diferents moments al llarg del procés de la malaltia i el tractament.
Les persones que han experimentat aquest sentiment expliquen que s'han sentit enfadades amb:
El disgust pot interferir en la vida quotidiana, pot evitar que ens sentim bé i que apreciem les coses que tenen significat per a nosaltres.
També pot impedir o interferir en el desenvolupament de les relacions personals.
Acceptar el disgust i trobar una manera d'expressar-lo, sense que sigui ofensiu per als altres, pot contribuir que no afecti negativament la nostra salut i les relacions personals.
Normalment és una emoció transitòria i de temps limitat, que quan s'ha superat permet avançar per procurar una vida més confortable.
A moltes persones l'experiència de viure un càncer els suposa pèrdues possibles o reals relacionades amb la salut, l'autonomia o la independència, canvi del rol propi familiar i/o social o canvis en les relacions personals.
Com és normal, aquestes pèrdues poden ocasionar tristesa.
Aquest estat d'ànim forma part de l'adaptació normal a les circumstàncies.
Per tant, no és estrany que aparegui en alguns moments del procés de la malaltia, fins i tot a manera de vaivé.
La tristesa ens ajuda a expressar emocions, fet que afavoreix sentir-nos més alleujats.
Moltes persones se senten millor quan poden parlar dels seus sentiments amb d'altres de la seva confiança.
S'ha de tenir en compte que la tristesa és una situació breu i transitòria, que quan ha passat permet continuar desenvolupant la vida de forma més confortable.
La depressió és un estat molt diferent de la tristesa.
Normalment té més símptomes i aquests perduren en el temps.
La depressió pot començar a afectar la vida en general, tot allò que té importància per a un/a mateix/a.
Els símptomes de depressió són els següents:
Si teniu diversos d'aquests símptomes de manera sostinguda en el temps, cal que consulteu l'equip assistencial per valorar si hi ha depressió i quin tipus d'opcions caldria adoptar.
Aquest és un sentiment humà natural que s'experimenta especialment davant de situacions desconegudes, que ens ajuda a preguntar i a estar més informats, reduint el nostre nivell de malestar.
Des del moment del diagnòstic, durant i després del tractament, es poden donar diferents situacions que generen dubtes i que, de vegades, no tenen una resposta concreta.
Sobre la preocupació, hem de saber que:
El més important que s'ha de tenir en compte és que la preocupació o la por es donen en un temps limitat i breu, és a dir, són temporals.
Quan ja han passat permeten continuar desenvolupant la vida de manera més confortable.
L'ansietat pot augmentar o disminuir al llarg del procés de la malaltia.
De vegades, fins i tot quan el tractament ha acabat i la persona torna a treballar, per exemple, el fet d'enfrontar-se a preguntes sobre el seu estat de salut li pot tornar a generar ansietat.
Aquesta és una emoció que generalment cadascú resol amb les seves pròpies capacitats i recursos.
Tot i que es dóna en moltes persones, les solucions són sempre individuals: allò que funciona a algú no sempre és el millor per a un altre.
De vegades el suport familiar i de les amistats és de gran ajuda.
En altres casos, hi ha persones que troben molt útil poder compartir els seus sentiments amb d'altres que han viscut o estan vivint circumstàncies similars, com per exemple a través dels grups d'ajuda mútua.
Ocasionalment l'ansietat pot ser molt elevada i interferir notablement en la qualitat de vida, hi pot haver dificultat sostinguda per dormir o poden empitjorar símptomes com el dolor, per exemple.
Quan es donen aquestes situacions de forma persistent probablement es tracta d'un desordre per ansietat.
L'equip assistencial valorarà la millor opció de tractament.
Després d'acceptar i entendre el diagnòstic de càncer, comença un procés d'aprenentatge individual per adaptar-se a les noves circumstàncies i incorporar-les a la vida quotidiana, a les relacions personals, al treball o al lleure.
Naturalment, en algunes ocasions la fortalesa emocional habitual pot disminuir i es poden passar moments més febles o fràgils, fins que es torna a recuperar l'ànim.
També és possible que en qualsevol moment calgui la intervenció d'un especialista que ajudi a afrontar les situacions més complexes o feixugues.
En aquest sentit, l'equip assistencial us assessorarà.
Cada persona intenta trobar i utilitzar els mecanismes propis que li funcionen.
Tot i que aquesta és una experiència individual, moltes persones que l'han viscuda han trobat positius alguns dels suggeriments següents:
També hi ha persones que prefereixen portar la situació d'una manera més individual, sense compartir gaire, o bé prefereixen tenir un coneixement més bàsic de la malaltia.
En tot cas, cadascú adoptarà les mesures que li siguin més convenients, d'acord amb les seves preferències i experiències personals.
Les emocions, tant les que són percebudes com a positives com les negatives, són sentiments humans que apareixen com a resposta natural a diverses situacions.
Ocasionalment, algunes emocions negatives poden afectar substancialment la qualitat de vida.
Quan això passa cal consultar l'equip assistencial per valorar la millor opció de tractament.
Una alimentació saludable és un aspecte rellevant per al manteniment de la salut.
A més, des del moment del diagnòstic de càncer una adequada nutrició esdevé un element essencial per al correcte funcionament de les funcions biològiques i la sensació de benestar.
Segons la situació individual de cada persona, el tipus de càncer i el tipus de tractament, les necessitats nutricionals són diferents.
En qualsevol cas, una alimentació adequada contribuirà a:
Durant el tractament poden aparèixer efectes secundaris que interfereixin amb l'alimentació, però malgrat això, cal; mantenir una ingesta energètica i nutricional adequada.
En aquest sentit no hi ha regles rígides i vàlides per a totes les persones, es poden adoptar solucions alternatives i imaginatives per mantenir una alimentació saludable i adaptada a la situació que s'estigui vivinet, de manera que menjar continuï sent una activitat agradable de la vida.
Quan apareix una situació inesperada i difícil a la vida, les persones reaccionen de maneres molt diverses.
Després de conèixer el diagnòstic de càncer és natural experimentar sentiments de por, disgust, desesperança o fins i tot d'incredulitat o xoc.
Cal un cert temps per acceptar i entendre el diagnòstic.
En general, les persones amb càncer afronten la situació com altres persones ho fan davant d'altres problemes diferents de la vida.
Després de la situació inicial d'impacte en rebre el diagnòstic, i de l'inici del tractament, s'adonen que tenen capacitat per continuar desenvolupant la seva vida, de manera que normalitzen i hi integren l'experiència del diagnòstic de càncer.