projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Grup de dones i infants refugiats a El Portús.
Aquest any es compleixen 80 anys de la fi de la Guerra Civil a Catalunya i del desplaçament forçós de població més gran de la història recent.
Entre el 27 de gener i el 10 de febrer de 1939, un contingent nombrós de població civil, soldats i oficials de la República, militants i simpatitzants de partits polítics i sindicats, funcionaris, autoritats polítiques i milers de dones i homes compromesos amb els valors democràtics i el catalanisme creuaven els passos fronterers cap a un exili incert.
Alhora, a Catalunya s'imposaren la censura, la repressió política, judicial i moral, la depuració professional i les restriccions en el món de l'ensenyament, les ciències, les arts i la cultura en general, un silenci imposat que relegava a la clandestinitat qualsevol activitat crítica envers el Règim i abocava als seus protagonistes a viure en exili interior.
80 anys dels exilis que va comportar el final de la Guerra Civil espanyola
L'any 1919 es funda el Grup Excursionista i Esportiu Gironí, primera entitat de Catalunya dedicada a l'esport afeccionat.
Inicialment, es dedicà al foment de l'atletisme i l'excursionisme, però ben aviat s'hi afegiren el ciclisme i el futbol i, poc després, la boxa i els escacs.
A la dècada dels anys trenta, es crearen les seccions de basquetbol, esquí, hoquei sobre patins, natació i waterpolo.
Després de la Guerra Civil, "el Grup", com se'l coneix popularment, va reprendre les seves activitats fins a l'actualitat i va anar incorporant noves seccions: handbol, pesca, halterofília... fins arribar a les 23 seccions actuals.
A més organitza activitats culturals i de lleure.
Disposa d'instal·lacions esportives a la Devesa, Sant Ponç, Sant Narcís i Palau-sacosta, a més del Refugi de Sant Miquel de Castelló (Hostalets d'en Bas).
El 1919 es va fundar el Grup Excursionista i Esportiu Gironí
Mosso de les Esquadres de Catalunya del segle XIX (1844).
L'any 1719 es van fundar les primeres Esquadres de Paisans Armats a Catalunya i des d'aleshores l'existència dels Mossos d'Esquadra ha estat lligada de forma indissoluble a la història de Catalunya.
El cos de Mossos d'Esquadra va ser la institució que, per primer cop a Europa, es va erigir com a cos civil, lluny de les funcions militars d'un exèrcit, i aviat es va constituir com un cos de seguretat jerarquitzat, format per la mateixa ciutadania a la qual servia i protegia.
Al llarg de tres segles ha experimentat transformacions en tots els àmbits, tal i com ho han fet les estructures social i política catalanes.
Tricentenari dels Mossos d'Esquadra
El mes de juliol de 1919 un grup d'escriptors i intel·lectuals sabadellencs organitzen un campament a la font del Saüc, situada al Parc Natural de Sant Llorenç del Munt, de Matadepera.
Aquesta trobada esdevindria, amb el temps, l'acte fundacional de la Colla de Sabadell (també coneguda com el grup de la Mirada), que es fixà com a objectiu la modernització i la dinamització del panorama cultural de Sabadell i, per extensió de Catalunya.
Els concerts de música, les representacions teatrals, l'edició de llibres i l'humor, sovint absurd i provocador, foren els mitjans per donar a conèixer les propostes més avantguardistes que es gestaven a Europa.
Joan Oliver conegut com a Pere Quart; Joan Prat, que signava amb el pseudònim d'Armand Obiols, i Francesc Trabal lideraren aquest grup.
També en formaven part els artistes plàstics Antoni Vila Arrufat, Joan Garriga i Ricard Marlet, i els escriptors i articulistes Miquel Carreras, Lluís Parcerisa i Josep M. Trabal, escriptor i també dibuixant.
Aquest grup de joves van dinamitzar el panorama cultural de la capital vallesana.
El proper dilluns 2 de desembre a les 18 h tindrà lloc al Saló Sant Jordi del Palau de la Generalitat l'acte institucional de cloenda de l'Any Colla de Sabadell una commemoració impulsada pel Departament de Cultura i l'Ajuntament de Sabadell.
Accés a Palau es farà amb invitació nominal acompanyada d'un document acreditatiu de la identitat.
Inauguració: divendres 4 d'octubre, a les 16h
Acció de la Companyia Barcelona Traction, Light and Power Limited, coneguda popularment com "La Canadenca".
"La Canadenca" era el nom popular de l'empresa Barcelona Traction, Light and Power Company Limited, dedicada a la producció i distribució d'electricitat.
El febrer de 1919 la retallada dels sous dels treballadors de facturació va provocar la declaració de la vaga el dia 21, seguida de l'ocupació de l'empresa el dia 23 i l'extensió de l'aturada a altres companyies elèctriques i de gas.
Successivament s'hi afegiren també altres sectors industrials de Barcelona i d'altres ciutats.
Les apagades, els problemes en el transport, les aturades a les fàbriques i alguns episodis violents van generar un clima d'inseguretat, sobretot entre la burgesia.
La resposta de les autoritats i la patronal es caracteritzà per la intransigència i la repressió, amb l'empresonament de milers de vaguistes.
Aquestes actuacions van provocar el suport de treballadors d'altres sectors, mentre s'intentava infructuosament negociar amb els vaguistes.
Finalment, davant la falta d'acords i la preocupació que el conflicte s'estengués per la resta de l'Estat, les autoritats decidiren alliberar la majoria dels presos, readmetre els treballadors acomiadats, reconèixer la representativitat dels sindicats, aprovar millores salarials i la jornada laboral de 8 hores.
Aquestes reformes foren pioneres en la seva època i convertiren la vaga de "la Canadenca" en una fita del moviment obrer català.
100 anys de la vaga de "La Canadenca"
Margarida Xirgu i Subirà (Molins de Rei, Baix Llobregat, 1888 - Montevideo, Uruguai, 1969).
Retrat de l'actriu Margarida Xirgu i Subirà (1910).
Font: Arxiu Fotogràfic de Barcelona
Fou una de les actrius més importants del teatre del segle XX.
Després d'un període de formació amb grups d'aficionats, debutà professionalment l'any 1906 al Teatre Romea de Barcelona, amb Mar i Cel, d'Àngel Guimerà.
Inicià una carrera plena d'èxits, no només teatrals sinó també cinematogràfics, i com a empresària en fundar la seva pròpia companyia teatral l'any 1911.
Dos anys més tard, feu el salt a l'escena internacional i realitzà la seva primera gira sud-americana: Argentina, Xile i Uruguai.
Considerada una renovadora de l'escena, estrenà obres de Pérez Galdós, Benavente, Marquina, els germans Quintero o la traducció de l' Elektra de Hugo Von Hofmannsthal que Unamuno feu per a ella i que estrenà al Primer Festival d'Art Clàssic el 1933.
Per aquells anys, inicià també una col·laboració que esdevingué una forta amistat amb el poeta Federico García Lorca.
A més, rebé els primers reconeixements institucionals: fou condecorada amb l'Orde d'Isabel la Catòlica (1932) i l'Ajuntament de Barcelona la nomenà filla predilecta (1933).
El gener de 1936 inicià la seva quarta gira per Amèrica, acompanyada de la periodista i representant teatral Irene Polo.
Amb l'esclat de la Guerra Civil, l'actriu es posicionà a favor de la República Espanyola i fou nomenada delegada del Govern Català a Montevideo (1937).
L'establiment de la dictadura li impedí tornar mai més.
El 1941, Xirgu fundà l'Escuela de Arte Dramático i presidí el consistori dels Jocs Florals de la Llengua Catalana, celebrats a Santiago de Xile el 1943.
L'any següent es traslladà a Buenos Aires i, finalment, s'instal·là a Montevideo (Uruguai).
Allí dirigí des del 1949 l'Escuela Municipal de Arte Dramático i codirigí la Comedia Nacional d'Uruguai que, fruit de la seva tasca pedagògica de formació d'actors i la introducció dels autors innovadors, esdevindrien l'epicentre de la modernització del teatre sud-americà.
Alhora ho simultaniejà amb la seva tasca d'actriu i de directora escènica fins al 1957.
L'actriu morí el 25 d'abril de 1969 a Montevideo.
Les seves restes van ser repatriades per la Generalitat de Catalunya al seu poble natal, Molins de Rei, l'any 1988.
Des del 1973, l'Ajuntament de Molins de Rei, amb la col·laboració de l'Institut del Teatre i l'Agrupació Dramàtica de Barcelona, atorga anualment el Premi Memorial Margarida Xirgu a la interpretació femenina més destacada de la temporada teatral barcelonina.
Cent anys de la mort de Modest Urgell i Inglada, pintor i autor teatral.
Fons d'Art Diputació de Girona.
Format amb Ramon Martí i Alsina a l'Escola de la Llotja de Barcelona, Urgell viatjà a París, on va entrar en contacte amb els nous corrents artístics europeus i, especialment, amb Gustave Courbet i la seva obra, i amb l'Escola de Barbizon.
En retornar a Catalunya, la seva pintura s'havia allunyat del classicisme acadèmic.
S'instal·là una temporada a Olot, on es va interessar per l'escola paisatgística local, sobretot, pel treball de Joaquim Vayreda.
Urgell es decantà pel paisatge com a tema central de la seva producció.
En les seves composicions, ens presenta paratges solitaris i silenciosos envoltats d'un cert misteri que evoquen sentiments de melangia o tristesa i que el connecten amb el tractament paisatgístic del Romanticisme, un vincle que ell mateix va assumir.
La natura esdevé monumental, fins i tot inhòspita.
La presència humana desapareix o és poc significativa.
La seva paleta cromàtica, de colors freds i sobris, s'allunya de les panoràmiques brillants i coloristes tan habituals en el paisatge mediterrani.
Realitzà també marines, i dibuixos, caricatures i auques, que signava amb el pseudònim de Katúfol.
Exposà regularment a la Sala Parés, espai on fundà i presidí la Societat Artística i Literària de Catalunya.
Formada per artistes, escriptors i col·leccionistes, entre els seus membres més destacats hi figuraven Lluís Graner, Enric Galwey, Joan Brull, Josep Maria Tamburini, Dionís Baixeras i Ricard Urgell.
A la dècada dels anys noranta, s'incorpora com a professor de Perspectiva i Paisatge a l'Escola de la Llotja.
Allí va tenir com a alumnes Joan Miró, Anglada Camarasa o Pablo Picasso, entre d'altres.
En aquesta època, la seva obra gaudia del reconeixement del públic i la crítica, que el va fer mereixedor de nombrosos premis i guardons, entre els quals destaquen la Primera Medalla a l'Exposició Nacional de Belles Arts (1895) o la Primera Medalla en l'Exposició d'Art de Barcelona (1896).
La seva altra gran passió fou el teatre, una vocació que l'acompanyà al llarg de la seva vida.
Publicà Lluny dels ulls (1898), Un terròs de sucre (1898), Añoranza! (1899), Por (1901) i Valor (1907).
També va escriure la seva autobiografia El murciélago.
Dos-cents anys del naixement de l'enginyer, intel·lectual, impressor, editor, pintor, polític i inventor Narcís Monturiol i Estarriol.
(Figueres, Alt Empordà, 1819 - Sant Martí de Provençals, Barcelona, 1885).
Rèplica del submarí Ictineu I (1859) de Narcís Monturiol.
Estudià Dret a la Universitat de Barcelona.
S'afilià al Partit Republicà i col·laborà en El Republicano.
Fundà una impremta des d'on divulgava el pacifisme, el feminisme o el comunisme.
Entre les seves publicacions, destaquen les revistes La Madre de Familia (1846), amb l'objectiu de "defensar les dones de la tirania dels homes" i La Fraternidad (1847), primera publicació periòdica comunista de l'estat espanyol, on publicà la primera traducció de Voyage en Icarie de Cabet.
Retornà a Barcelona un any més tard.
Va començar a interessar-se per l'enginyeria i l'any 1857 funda a Barcelona una societat dedicada a l'explotació de la navegació submarina, anomenada Monturiol, Font, Altadill y Cía.
Monturiol dissenyà el primer submarí tripulat i impulsat per una forma primerenca de propulsió autònoma amb un motor químic anaeròbic, anomenat Ictíneo, avarat al port de Barcelona l'any 1859.
Els resultats de les proves foren força positius i impulsaren la construcció de l' Ictíneo II (1864).
La principal novetat era la propulsió a vapor.
Però la manca d'ajuts oficials i les traves administratives forçaren l'abandonament del projecte.
Paradoxalment el submarí acabà venut com a ferralla.
Monturiol recollí les seves experiències en Ensayo sobre el arte de navegar por debajo del agua, que va escriure el 1869 però que no es publicà fins al 1891.
Posteriorment, treballà com a director de la Fábrica Nacional del Sello de Madrid (1873-4), on millorà el procediment de fabricació del paper engomat.
Incansable, Monturiol realitzà altres invents com una màquina per fabricar cartipassos, una altra per fer cigarretes o un velògraf que permetia fer còpies d'un escrit o dibuix.
També projectà un tramvia funicular per a Tarragona i el projecte per abastir Barcelona amb les aigües del Ter.
L'esperit innovador de Monturiol, la seva incansable capacitat de treball, i les seves investigacions científiques, sovint oblidades o infravalorades pels seus coetanis, el converteixen en un referent de la història de la ciència i de la tècnica a Catalunya.
La Generalitat de Catalunya instituí l'any 1982 els Premis Narcís Monturiol, per distingir persones i institucions per la seva aportació al progrés científic i tecnològic de Catalunya.
Dolors Monserdà i Vidal, escriptora i feminista (Barcelona, Barcelonès, 1845 - 1919)
Retrat de Dolors Monserdà i Vidal.
Filla d'una família de la burgesia, va rebre una acurada educació.
La seva trajectòria literària es va centrar inicialment en la poesia.
Els seus poemes van ser guardonats als Jocs Florals en diverses ocasions i l'any 1909 fou nomenada presidenta dels Jocs Florals de Barcelona.
Així Monserdà va esdevenir la primera dona que ocupà aquest càrrec.
La major part de la seva obra poètica quedà recollida en Poesies catalanes (1888) i Poesies (1911).
Monserdà va col·laborar amb regularitat en publicacions periòdiques, com ara La Veu de Catalunya, La Renaixença, Il·lustració Catalana, La Ilustración de la Mujer, Or y Grana, Feminal... i també va escriure teatre, amb obres com per exemple Sembrad y cogeréis (1874) i Teresa o un jorn de prova (1876).
Més tard, reorientà la seva producció cap a la novel·la.
Publicà, entre d'altres, La Montserrat (1893), La família Asparó (1900) i la seva obra més significativa: La fabricanta (1904).
En els seus escrits, es posà de manifest el seu interès pel paper social de la dona, en un moment històric en què en el nostre país es començava a qüestionar el model de l'àngel de la llar com a destí de les dones.
Les seves reflexions i propostes les recollí en l'assaig Estudi feminista.
Orientacions per a la dona catalana (1909).
Un altre eix del seu pensament fou la preocupació per les condicions de vida de les obreres, en especial per les cosidores, un col·lectiu que treballava en unes dures condicions d'explotació i insalubritat.
A la recerca d'una solució a aquesta situació, un any més tard fundà i dirigí el Patronat per a les Obreres de l'Agulla, una associació professional situada al carrer de Montcada de Barcelona.
Funcionava com una cooperativa i oferia materials de costura a preu de cost, formació borsa de treball i assistència mèdica gratuïta.
Per tot això, esdevingué una entitat pionera en la millora de les condicions laborals de les dones.
100 anys del naixement de Ramon Margalef i López, ecòleg (Barcelona, Barcelonès, 1919 - 2004).
Ramon Margalef va ser un dels fundadors de l'ecologia moderna i un pioner de l'ecologia aquàtica.
Doctorat a la Universitat de Barcelona l'any 1949, s'incorporà a l'Institut d'Investigacions Pesqueres de Barcelona.
El 1967 Margalef va ocupar la primera càtedra d'ecologia de l'Estat, instituïda a la Universitat de Barcelona.
Inicialment, el seu camp de recerca foren les comunitats planctòniques en aigües continentals i marines.
Posteriorment, s'interessà també pel desenvolupament del pensament ecològic i els vincles entre l'ecologia i l'evolució, que plasmà en l'obra Perspectives in Ecological Theory (1968).
La termodinàmica, la mecànica estadística i la teoria de la informació esdevingueren fonts argumentals de les seves teories.
Treballador incansable, va escriure més de 500 articles i comunicacions científiques i llibres.
Entre les seves publicacions, destaquen La Biosfera, entre la termodinàmica i el joc (1980), Teoria dels ecosistemes ecològics (1991) i La nostra Biosfera (1997), un resum de les seves teories.
Margalef va desenvolupar també una intensa tasca docent des de la seva càtedra universitària, recollida en les obres Ecologia (1974) i Limnologia (1983), i també en ponències, seminaris i cursos, tant d'àmbit nacional com internacional.
Membre de la Secció de Ciències Biològiques de l'IEC i de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona, i també de les acadèmies de Galícia, Madrid, Sevilla i de l'Acadèmia Nacional de Ciències dels Estats Units, Margalef va ser investit doctor honoris causa per les universitats d'Aix-Marsella (França), Alacant (Espanya), Laval (Canadà) i Luján (Argentina).
Reconegut també per la comunitat científica internacional, s'han anomenat un gènere i 17 espècies en el seu honor, entre elles la Picarola margalefii, que és la imatge del guardó del Premi Ramon Margalef d'Ecologia, que anualment concedeix la Generalitat de Catalunya.
La tasca desenvolupada per Ramon Margalef ha estat mereixedora de nombrosos premis i guardons: la medalla del Príncep Albert (França, 1972), el Premi Huntsman (Canadà, 1980), el Premi Ramon y Cajal (Espanya, 1984), el Premi Alexander Von Humboldt (Alemanya, 1990), el Premi d'Excel·lència en Ecologia (Alemanya, 1995), la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya (1997), la Medalla d'Or del CSIC (Espanya, 2002) i la Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya (2003), entre d'altres.
Simona Gay començà la seva trajectòria literària amb col·laboracions en revistes com ara l' "Almanac Català" rossellonès de la Veu del Canigó, La Revista, La Nau i La Tramontane.
L'any 1927 va ser guardonada en els Jocs Florals de la Ginesta d'Or de Perpinyà pels seus poemes "Adéu a Illa" i "Nineta meva".
El 1932 publicà Aigües vives, un llibre de poemes compostos en català i francès, i editat a París.
Amb aquesta obra, Gay esdevingué la primera dona que va escriure en català a la Catalunya del Nord al segle XX.
La seva producció inclou Lluita amb l'àngel (1938), La gerra al sol (1965) i el seu dietari Trois mois qui ont compté dans ma vie (inèdit).
Paral·lelament s'interessà per la recuperació del folklore tradicional, elaborant repertoris de contes, llegendes i cançons del Rosselló.
També va practicar l'aquarel·la, pintures que va exposar en el Primer Saló d'Art Català de París (1947).
L'any 1964 va rebre la Flor Natural dels Jocs Florals de Perpinyà en reconeixement a la seva trajectòria.
Acte d'Els Amics de la Casa Samsó.
Presentació del llibre Aigües sempre vives, un recull de poesia d'autores nord-catalanes concebut com a homenatge a la poeta Simona Gay
Segona trobada de les professionals dels Serveis d'Informació i Atenció a les Dones al territori català
Conferència intitulada Les couleurs de Simona Gay
Acte en el marc del 20è Festival de Música i Poesia de Palau del Vidre.
Conferència sobre la vida i l'obra de Simona Gay
50 anys de la mort de l'esquiadora Teresa Bartomeu i Granell, coneguda també com a Tissy (Reus, Baix Camp, 1889-1969)
Fotografia de Teresa Bartomeu i Granell, "Tissy", a Ribes de Freser el 1917.
Font: AF Centre Excursionista de Catalunya.
Des del 1911 se celebrava a Catalunya la Setmana d'Esports de Neu, unes pràctiques esportives aleshores poc conegudes al nostre país, que s'anaven difonent a través de l'entorn de l'excursionisme.
Cal destacar que aquesta cita esportiva va incloure la primera prova femenina d'esquí celebrada a Catalunya.
El cert és que, des dels inicis d'aquest esport nou a Catalunya, hi havia dones que el practicaven; poques, és cert, però que van contribuir a normalitzar la presència de les esportistes en els esports de neu i, per extensió, en la resta de disciplines esportives.
L'any 1917, el Centre Excursionista de Catalunya (CEC) va organitzar la Copa de la Secció d'Esports de Muntanya a Ribes de Freser.
La guanyadora va ser Teresa Bartomeu, una jove de la burgesia catalana, culta i ben relacionada, que era membre del CEC.
Aquesta seria la primera d'una llarga llista de competicions i victòries que l'acreditarien com a pionera de l'esquí a Catalunya.
Imatge gràfica de la commemoració
El document "Prioritzacions d'actuacions 2014-2016 del Pla Integral d'atenció a les persones amb trastorn mental i addicions", va ser fruit del treball conjunt entre el Govern de la Generalitat i les entitats proveïdores de serveis, els professionals, les associacions de familiars i les persones amb trastorn mental i addicions.
Amb aquest document i les actuacions que comporta, el Govern va manifestar el seu compromís sostingut amb el sector de la salut mental i va apostar per una gestió i una planificació més integrada dels diferents serveis de suport i d'atenció per tal que s'adaptessin a les necessitats dels pacients i de les seves famílies.
El Pla integral és una eina de treball que facilita la planificació conjunta interdepartamental i amb les entitats socials.
Pel que fa a la governança del Pla integral, es disposa de les eines següents:
Una Comissió Interdepartamental de seguiment del Pla integral, presidida per la persona titular de la Secretaria de Govern i composta per representants dels departaments de Salut, d'Ensenyament, de Treball, Afers Socials i Famílies, de Justícia i de la Presidència i a la qual hi podran assistir també representants d'altres departaments quan la matèria que es tracti sigui competència d'aquests.
Un Plenari, que compta amb la participació dels membres de la Comissió Interdepartamental i dels membres que representen la societat civil (proveïdors de serveis, professionals, famílies i persones amb trastorn mental).
Per fer seguiment del desenvolupament del projecte el Plenari es reunirà trimestralment.
A les reunions hi podran assistir, en funció de l'ordre del dia i dels temes a tractar, representants de departaments que no formen part de la Comissió Interdepartamental, altres representants de les entitats del sector quan així ho convinguin els membres de representació estable i també persones externes que, per la seva vessant tècnica, professional o de coneixement del sector, puguin aportar valoracions de l'interès del Plenari.
Grups de treball derivats del Plenari i, per tant, amb representants interdepartamentals i de les entitats del sector i també si és necessari de professionals experts o comunitats científiques per abordar el desenvolupament d'objectius i actuacions que requereixen especial reflexió i consens.
Amb l'inici de la XII legislatura, el Decret 27/2018, de 7 de juny de reestructuració del Departament de la Presidència, fixa l'estructura del Departament i crea el Comissionat de la Presidència per al Desplegament de l'Autogovern, concretant en el seu article 7 quines són les seves funcions:
També concreta quins òrgans en depenen:
Anàlisi de resultats de l'enquesta Òmnibus 2019
Anàlisi de resultats de l'enquesta Òmnibus 2018
És el dret que tenen les persones a l'accés a la informació elaborada per l'Administració i la que aquesta té en el seu poder com a conseqüència de la seva activitat o de l'exercici de les seves funcions, inclosa la que li subministren els altres subjectes obligats d'acord amb la llei (article 18 de la Llei 19/2014, del 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern).
Es tracta d'un dret a títol individual o en nom i representació de qualsevol persona jurídica legalment constituïda, no condicionat a un interès personal ni subjecte a motivació ni invocació de cap norma.
Aquest tràmit està habilitat perquè us puguin ajudar des d'una oficina d'atenció presencial de les que es relacionen a continuació, on la persona que us atengui pot fer la tramitació en el vostre nom, amb el vostre consentiment.
Als ciutadans majors de 16 anys, a títol individual o en nom i representació de qualsevol persona jurídica legalment constituïda.
Permet que qualsevol persona presenti una sol·licitud, escrit o petició sobre qualsevol assumpte, per via telemàtica.
Aquestes peticions han d'anar adreçades a departaments, organismes autònoms, entitats públiques i ens de l'Administració de la Generalitat de Catalunya.
Atenció: per als tràmits tributaris cal utilitzar el registre electrònic de l'Agència Tributària de Catalunya.
En cas que la persona sol·licitant sigui un ens local de Catalunya, la petició s'haurà de fer mitjançant el tràmit Tramesa genèrica que hi ha disponible a l'Extranet de les Administracions Catalanes (EACAT).