projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
La cultura de l'endemà serà diversa i plural, seran cultures, serà borda i apassionada.
Serà cultura encara que no la sapiguem interpretar amb els nostres patrons vells i avorrits.
Seguirà sent el fruit dels nostres somnis i n'alimentarà d'altres.
Estaria bé que l'Administració deixés de tutelar-la i d'enfortir capelles i organistes creant clients, clienteles i clientelismes, però encara que no ho deixi de fer seguirà havent-hi cultura.
La cultura de l'endemà estarà més atomitzada en compartiments estancs amb menys capil·laritat de la que m'agradaria, amb especialitats i especialistes d'allò micro i circumstancial.
Seguirem discutint en debats estèrils sobre allò que no importa a ningú.
Seguirà havent-hi cultura popular i, cada cop més, cultura impopular.
Demà hi haurà persones que es trobaran per fer cultura —d'això n'estic segur—, hi haurà persones joves, grans, nascudes aquí o a qualsevol racó del món, que necessitaran expressar-se amb lletres, accions, sons, colors, pensaments, llums i moviments.
També hi haurà persones que en gaudiran establint diàlegs a moltes veus, de vegades s'enregistraran aquestes expressions i diàlegs i passaran a formar part del nostre patrimoni cultural cada cop més complex i divers.
Encara que molts processos quedin a mig fer pel camí, encara que no trobin la manera de mostrar-se, encara que no tinguin suport o aquest sigui minoritari o massiu, seguiran expressant i creant perquè és una necessitat inherent a nosaltres.
M'agradaria que demà hi hagués plataformes on trobar-se i compartir, obertes, de codi obert, que fossin de totes les persones que en volguessin formar part.
M'agradaria que demà parléssim menys de cultura i féssim més cultura.
Jordi Pérez, gestor d'activitats culturals i Soci d'ARC Gestió Cultural
El món de la cultura és molt sensible a qualsevol element que alteri la vida social habitual.
Qualsevol mena de crisi, fins i tot si és tangencial, fa que es prioritzin altres sectors i es deixi de banda el cultural, com si aquest no fos essencial.
És per això que crec que seria interessant adoptar mesures de protecció o, si més no, que fessin de baypass, davant de les dificultats.
Som un país culturalment molt poderós en diversos àmbits.
Molta gent inverteix una gran quantitat d'esforços perquè això sigui així i a la vegada en depenen.
Si davant d'un problema els perdem a ells, perdem una part important de la nostra identitat.
Per tant, com ha de ser la cultura de l'endemà?
La meva opinió és que ha de ser molt més oberta, més accessible a tothom.
Ha d'utilitzar la tecnologia per millorar les visites als elements patrimonials, establir una relació de proximitat amb la gent en activitats participatives i, un cop acabades, mantenir el vincle, de manera que la cultura es faci familiar i quotidiana, i sobretot, imprescindible.
Cal establir xarxes de treball no només entre diferents àmbits del sector cultural, sinó també amb el turístic, el gastronòmic, l'industrial, el mediàtic, etc. Cal barrejar la cultura amb tot, cal estar present sempre, cal ser arreu, cal fer-la imprescindible i que la trobin a faltar quan no hi és.
D'aquesta manera s'entendrà que ens defineix i que és un signe d'identitat de la mateixa societat.
Aquesta idea és molt important: que s'entengui que la marca cultura aporta, millora, prestigia i és sinònim de qualitat.
La societat s'ha de fer seva la cultura i la cultura s'ha d'obrir a la societat.
Marià Llop Brugada, creador escènic i membre del secretariat de CNJC
Si l'emergència climàtica ens feia preguntar «quant de futur ens queda?», la COVID-19 ens ha escapçat les perspectives de futur.
Ha desdibuixat tant l'horitzó que s'ha camuflat en una incògnita, a la qual ens hem d'acostumar (si no hi estàvem).
Si el futur era una paraula cada cop més curta, avui, de tan curta, és present.
I les joves ens neguem a ser el futur; les joves som present, perquè si hi ha un futur possible, en aquest serem adultes.
Per això la cultura de l'endemà la volem avui.
Però la cultura d'avui encara ens veu com a subjectes consumidores de productes.
Les joves d'avui volem una cultura que es visibilitzi com un dret, com un procés, com una eina de participació.
La cultura de l'endemà ens ha de veure com a subjectes de participació cultural.
La cultura de l'endemà ha de reconèixer tot el que avui està invisibilitzat (allò que surt de la lògica dels mercats i del capital).
Si la cultura de l'endemà no es veu com un producte de consum, es revalorarà la cultura de base.
Si la cultura de l'endemà reconeix tots els sectors culturals d'avui, veurem una implicació bilateral entre cultura i entorn.
Veurem la implicació i la tasca essencial de les aules de teatre i arts escèniques, les entitats culturals, els artistes locals, els grups amateurs, etc. Es reconeixeran els valors de tots aquests agents que no entren dins de la lògica d'indústria, el mercat, el producte i el consum: la participació, la corresponsabilitat, la col·lectivitat i els drets culturals.
Des d'aquesta mirada, seria possible imaginar un demà amb un teatre nacional de carrer, l'artista professional independent inclosa al règim de treballadores, subvencions a processos inacabats, professors d'assignatures culturals obligatòries, la temporada barcelonina de la companyia resident de Vilanosequè, la producció dels teatres nacionals d'arreu del territori i un llarg etcètera de polítiques culturals que avui ja haurien de ser possibles.
La cultura no és un fenomen ni més antic ni menys humà que l'epidèmia.
Dit d'una altra manera, fins a la recent invenció de la penicil·lina l'epidèmia formava part de l'experiència humana, de la vida social.
Era, en definitiva, una experiència comuna a totes les generacions, era un element consubstancial a la cultura.
Per exemple, l'Eixample Cerdà, la seva configuració, el seu traçat, la seva retícula, no són més que estratègies per combatre l'epidèmia i transformar la ciutat medieval en industrial.
Va ser la prevenció del còlera el que va permetre construir carrers de trenta metres d'amplada i els famosos xamfrans.
Semblantment, la COVID-19 ha arribat en un moment de transformacions socioeconòmiques, climàtiques i polítiques, i ha accelerat algunes tendències existents.
La integració entre allò que és presencial i allò que és virtual tendirà a accentuar-se.
Per raons defensives hem adoptat el teletreball i la difusió cultural virtual.
Però si som innovadors —com ho fou Cerdà—, serem capaços d'accelerar i anticipar solucions que ens ajudin a construir un món més adaptat a les tendències que s'albiren: més protegit del canvi climàtic, més igualitari i integrador, més eficient energèticament, amb un accés igualitari a l'educació i la cultura i, per què no dir-ho, més obert a la bellesa que hi ha en l'art i el coneixement.
La bellesa conté un missatge de pau, i la pau és la condició per a la justícia.
Hauríem d'aprendre d'aquesta experiència, que també passarà, per enfrontar-nos al món que ve, amb les seves incerteses, crisis i amenaces, més ben preparats.
No fugint de la ciutat com els protagonistes del Boccaccio, ni sacrificant els innocents i consagrant la mentida per espantar la por, com fan a la Història de la c olumna infame, sinó refundant justament la ciutat amb les eines de la cultura.
Joan Subirats, regidor Consell Municipal, sisè Tinent d'Alcaldia àrea de Cultura, Educació, Ciència i Comunitat
Però, si ens preguntem sobre la cultura en el món del demà, cal interrogar-se sobre quin demà parlem.
L'una ve marcada per l'evolució de l'avui.
Així, doncs, hem d'imaginar escenaris de futur en clau tecnològica i ambiental, en termes d'inequitat i de conflictes creixents en béns bàsics, barrejant dinàmiques globals i escenaris locals específics.
L'altra consisteix en l'anàlisi i la valoració que cadascú fa d'aquestes tendències des de lògiques normatives pròpies.
Crec que els valors bàsics dels humans són salut, autonomia personal, igualtat, reconeixement de la diversitat i de la interdependència, i capacitat crítica per tenir protagonisme en les decisions que t'afecten, fugint de lògiques patriarcals i jeràrquiques.
Aquests valors guia em poden permetre discernir sobre els efectes de les decisions a prendre.
Les referències que faré sobre com veig el futur de la cultura responen, doncs, a consideracions més generals sobre el món del demà i com m'agradaria que fos.
En el món del demà la digitalització i la intel·ligència artificial pesaran molt, i la capacitat de creació i de disrupció dels humans serà clau per mantenir un paper específic: construir sentit en el que fem i cap a on anem.
Aquesta construcció de sentit és bàsicament humana, un terreny en el qual les màquines ho tenen difícil.
Cultura, identitat i construcció de sentit estan molt vinculades.
Des dels fonaments culturals de cadascú es poden generar lògiques de causalitat i buscar coincidències i sinergies no previstes per pràctiques de pensament acumulatiu.
Les dinàmiques culturals han d'ajudar a reforçar el coneixement i la complexitat, i per això són bàsiques la interacció amb el món educatiu i la capacitat de trencar barreres i d'hibridar pràctiques i coneixements.
Una cultura més potent com més global i més localment específica sigui, una cultura situada i connectada
Ramon Torra, director de Torre Jussana - Centre de serveis a les associacions
Voldria una cultura més desacomplexada, empoderada i col·laborativa.
Aquesta pandèmia ha deixat en evidència una vegada més la seva importància i el seu paper; sense ella aquests mesos haurien estat més feixucs i no poder gaudir-la en viu ha estat un malson.
M'agradaria que entre els diferents agents socials hi hagués més espais de relació i intercanvi i es generessin més col·laboracions.
Per posar-ne alguns exemples, l'escola té uns grans aliats per fer el projecte educatiu i treballar amb la comunitat a partir del teixit associatiu.
Els professionals de la cultura han de reconèixer la cultura de base, en constant evolució, com una escola més en el seu creixement professional.
Els ateneus, casals, centres cívics i associacions culturals han de veure els professionals com a persones que aporten compromís i qualitat als seus projectes.
Les administracions han de promoure que la cultura sigui accessible a tots els grups socials i donar suport als espais i projectes existents en el país.
La cultura és una inversió; la seva incidència directa i indirecta com a activitat econòmica és sabuda.
En l'àmbit sociocultural és un element cohesionador i generador de vida en els barris, municipis i ciutats, no cal dir-ho.
Superem el discurs dels drets de primera i de segona, apostem pel reconeixement digne dels seus professionals i comptem amb l'associacionisme cultural i d'arrel, la cultura de carrer.
La cultura des de la seva transversalitat i com a eina de fons ha d'estar present en la nova configuració social i econòmica que s'albira.
Míriam Compte, dissenyadora de vestuari escènic
A partir de la crisi del 2008, els figurinistes hem vist amb preocupació com s'intenta estalviar en les partides de pressupost que corresponen al disseny de l'escena.
Dos petits exemples: sovint el regidor de l'obra assoleix les funcions que han fet sempre professionals específics de sastreria i caracterització, o bé se'ns demana que reutilitzem vestuari dels fons dels teatres abans de fer la despesa de confeccionar-ne de nou.
Res a dir pel que fa a reciclar vestuari donant-hi un altre sentit.
Tanmateix, aquest sistema s'ha utilitzat tant que un espectador habitual pot arribar a reconèixer una peça que ja havia aparegut en una altra obra.
No cal dir que, si passa això, la credibilitat d'una producció queda absolutament minvada i la seva qualitat en entredit.
L'espectador teatral està molt culturitzat en la lectura de ficció.
Sap identificar molts referents visuals en el personatge i apreciar la qualitat del disseny del vestuari.
La caracterització del personatge és crucial per entendre i valorar la vàlua d'una pel·lícula, una sèrie o una obra de teatre i és un factor d'estudi i de debat.
Una mala confecció, una presentació poc acurada del vestuari, resta credibilitat a una obra escènica i això és quelcom que amb la qualitat de teatre que tenim a casa no ens podem permetre.
Seria molt desitjable que a partir d'aquest trasbals que patim actualment s'apostés pel producte cultural com un element de prestigi i reclam d'un visitant, de fora i local, encuriosit per quelcom que va més enllà de la nostra arquitectura.
Per ser competitius amb altres capitals europees cal cuidar tots els aspectes d'aquest producte.
Des de l'Ad'EC, l'Associació d'Escenògrafs de Catalunya, creiem que, si ens donen les eines per fer-ho, som molts els dissenyadors i artesans capaços de crear una imatge prou seductora, vendible i exportable que alhora reverteixi en beneficis per a una economia malmesa com la que vivim actualment.
En els darrers temps, per diversos motius, hem perdut la noció del que és la cultura.
Hem hagut de patir l'atac d'un virus per plantejar-nos com hauria de ser la cultura de demà.
Durant el confinament, a través de les xarxes, hem rebut imatges de places, parcs, carrers en calma, en silenci, sense la gentada que les convertia en tumultuoses o excessivament denses.
La temprança, la soledat, la no tensió, són valors a recuperar i potser la cultura els necessita.
L'època de l'estrès, l'ansietat i l'enrenou, de no aturar-se i de no saber en quin continent et trobes i anar amunt i avall ocupant hotels i pistes d'aterratge, i d'altres excessos de la vida cultural i artística, potser ha desvirtuat l'essència, la calma, el silenci i les trobades on el rellotge no marqui les hores i on l'ordre no sigui la teva pròpia presó.
Des d'avui mateix hem de canviar els nostres hàbits culturals.
L'art ha d'anar directe als sentiments, a les emocions i a la nostra ànima.
Si pensem la cultura com una eina lligada al nostre esperit, és molt probable que els éssers humans arribem a entendre que no és un producte de consum i que no pot continuar al servei del mercat.
Perquè això sigui possible, els encarregats de liderar aquest canvi han de ser els artistes de qualsevol de les branques relacionades amb l'art. Sense paciència, sense pau interior, sense disposar de temps per no fer res i sense predisposició per escoltar en calma i en silenci els altres, les obres artístiques esdevenen buides de contingut.
Hem d'estar quiets i aprofitar aquesta quietud per endinsar-nos en tot allò que té a veure amb la cultura i l'art i que no pertany a l'àmbit concret de cadascú.
No hauríem d'haver separat en calaixos diferents els diversos llenguatges que genèricament coneixem com a cultura.
Fora bo que demà mateix procuréssim reparar aquesta anomalia.
Josep Parés, president de la Federació Catalana de Societats Musicals
Cada dia combatem la imprevisibilitat de les nostres vides amb projectes culturals, econòmics, socials...
Si comparem la cultura amb un iceberg —entenent per cultura el que anomenem activitats culturals (música, cinema, literatura, etc.)—, a la superfície hi trobem valors, de vegades injustament desprestigiats, com entreteniment, socialització o diversió, que ens han permès surar en aquests dies d'incertesa i agafar aire.
Però sota l'aigua, en aquest iceberg que és la cultura hi ha una sèrie de valors que ens constitueixen com a persones: la capacitat crítica, la força per no deixar-se endur per les onades d'ira, la perspectiva lúcida, l'intercanvi d'experiències que tot acte cultural veritable proposa.
Això ens ha permès mantenir-nos ferms davant la imprevisibilitat d'uns esdeveniments que mai no podríem haver avançat.
La cultura de l'endemà ha de ser la que construïm avui amb la consciència que tot esforç invertit (personal, institucional, privat) ens proporcionarà dignitat davant el futur.
A molts pobles de Catalunya, les bandes i les seves escoles de música constitueixen el principal contacte cultural de la població, en són el motor cultural.
Aquest contacte es produeix amb el públic assistent, amb els alumnes de totes les edats, passant pels intèrprets.
N'hem d'extraure lliçons: les estructures culturals, privades i públiques, així com els grups, creadors, etcètera, no podem continuar amb la lògica de la previsibilitat, amb l'exigència de garanties, en un món en què res no és previsible.
Cal que els òrgans atorgadors d'ajudes, patrocinadors i d'altres actors, sense rebaixar els seus índexs de control, entenguin la força de la ductilitat.
Així mateix, els col·lectius culturals han de posar el seu enginy al servei dels valors que atorguen sentit a la cultura, tant en el nivell visible com en el més ocult —que atorga fermesa— de l'iceberg que és la cultura.
Francesc Ten, filòleg i polític
Podríem dir que la cultura de l'endemà serà com els ciutadans vulguin que sigui o, més ben dit, com els artistes, escriptors, músics, ballarins, dramaturgs, cineastes (plurals col·lectius de gènere neutre) vulguin que sigui, però seria una resposta extremadament liberal, perquè, tot i que és veritat que tots aquests artistes fan la cultura, les institucions l'han d'afavorir perquè això passi.
Ara com ara, els recursos que el Govern de la Generalitat dedica a cultura no són suficients i l'endemà no poden fer res més que augmentar.
Cal fixar un model de finançament de la cultura millor, tot i que s'haurà d'incrementar (subratllat i en negreta) tot el pressupost del Govern.
Alguns polítics diuen que el Govern ha de prioritzar, i això en el panorama pandèmic actual és una proclama d'oposició, per a mi fal·laç i espúria.
Pel bé de la cultura i per l'èxit de les polítiques culturals, prioritzar és allargar el camí i els temps de les engrunes, amb el risc que una alosa o un rossinyol se les mengi.
És que els catalans no tenim dret al retorn dels nostres recursos?
Quina proposta ha fet l'Estat espanyol per superar aquest desequilibri que resta oportunitats culturals, socials i de millora als catalans?
Les cultures ( l'endemà ho hauríem de dir en plural) han de disposar de més recursos, perquè d'idees i de propostes i de línies d'actuació ja en tenim.
I mentre fem el camí polític cap a una manera de tenir la llibertat per decidir, seria bo que el Govern, el Parlament i la societat civil debatéssim sobre la conveniència de tenir una Llei integral de cultura (com ja tenim una Llei de biblioteques) que replantegi i reorganitzi equipaments, xarxes, mecenatge, promoció, objectius, contractes programa, territori, que els doti i que refaci el model de finançament de la cultura.
Se'm presenta l'oportunitat de compartir la meva opinió respecte de com hauria de ser la cultura de demà.
Agraint que se'm tingui en compte per escriure un text susceptible de contribuir a orientar les polítiques i accions culturals futures, intentaré ser clara i exposar el meu punt de vista com a creadora, concretament com a compositora en l'àmbit de la música clàssica contemporània.
Segurament no sóc la primera a recordar que la cultura ja arrossegava un greuge significatiu a causa de la crisi del 2007.
Aquest escenari ens ha provocat ser extremadament vulnerables davant la present crisi; no només les institucions culturals, sinó també —i especialment— les persones que ens hi dediquem.
Dit això, i amb el respecte degut, voldria aprofitar aquestes línies per a destacar que el pressupost del Departament de Cultura és encara del 0,65 %, el qual ens situa molt per sota de la mitjana europea.
La plataforma Actua Cultura 2 %, que aglutina diverses entitats com l'Acadèmia de la Música Catalana, fa temps que reclama un increment del pressupost destinat a la cultura per a recuperar el que es va perdre a les retallades de 2009, que van suposar la desaparició de línies d'ajut a la creació, entre d'altres.
Aquest tipus de mesures donen a entendre que la nova creació és supèrflua i podem prescindir-ne en temps de crisi.
El meu deure aquí és defensar la seva importància en el context actual.
Se'ns obre la possibilitat de generar patrimoni fruit del nostre temps.
D'afavorir propostes que, entenent les necessitats sanitàries actuals, facin de les limitacions quelcom enginyós i de valor artístic.
El món de la cultura està fent grans esforços per a adaptar-se a la situació actual.
És evident que molts dels espectacles i festivals cancel·lats en aquest rebrot d'estiu no suposaven més risc per a la salut pública que altres activitats que segueixen permeses.
És fonamental que els esforços institucionals es dirigeixin, primerament, a protegir la cultura de decisions arbitràries
Amadeu Carbó, educador social, folklorista i escriptor.
La COVID-19 ha passat per sobre de l'associacionisme cultural i n'ha fet trencadissa.
I és en aquest context d'incertesa que la cultura popular (no em refereixo només a la festiva) haurà de continuar exercint el seu paper cohesionador i vertebrador dels barris, pobles, etc.
Si per se la cultura popular té un paper galdós en temps de normalitat, tot i la seva condició estratègica en termes socials i comunitaris, ara haurà de fer un exercici de resiliència i presència intensiva per fer arribar el seu discurs i la seva activitat, més necessària que mai.
Penso que haurem de connectar-nos amb el que és l'essencial, un procés de decreixement per viure l'experiència associativa cultural amb més intensitat, en els barris i els pobles on els processos democràtics reals i la gestió comunitària seran la clau de l'èxit.
No ens enganyem: no tot anirà bé.
La capacitat d'adaptació a una nova realitat serà el que actuarà de discriminador; els que demostrin més permeabilitat als canvis, a les aliances, a la suma de voluntats i propostes seran els que se'n sortiran.
El mitjà per relacionar-nos, per generar activitat, per compartir experiències, etc., ha canviat.
Les xarxes socials, els entorns virtualitzats seran —ja ho són— molt importants.
De cop les xarxes s'han convertit en els locals, places, carrers, sales de reunions.
Però cal que ens adonem que les xarxes i entorns virtuals dels quals normalment fem ús no són els adequats per a la nostra activitat, ja que no s'adiuen amb els valors de l'associacionisme; ras i curt: no són ètics.
Caldrà que forcem les administracions perquè impulsin eines i xarxes socials públiques que siguin ètiques, que esdevinguin un servei públic.
Considerar-les un servei públic serà un pas de gegant per a la democratització de molts processos de l'acció associativa i cultural.