Albert Cañigueral i Cristóbal Gràcia van ajudar a fundar OuiShare, una associació sense ànim de lucre que té, entre d'altres, la funció d'executar projectes en l'àmbit de l'economia col·laborativa, amb molta producció de continguts i també consultories per a empreses i start-up (empreses emergents).
La clau del seu funcionament és comptar amb persones que hi estan vinculades en els més diversos diversos indrets, des de Rio de Janeiro al Marroc, passant per París.
La rapidesa de comunicació entre els membres fa que el que s'esdevé en una banda es conegui amb detall i molt ràpidament a l'altra punta del món, amb les visions positives i negatives que en donen els seus membres.
En aquest darrer número del Compartim de l'any us transcrivim la conversa que vàrem tenir amb tots dos fa uns dies a la seu del Fab Lab del carrer Bailèn de Barcelona, a tocar del CEJFE.
Albert Cañigueral és economista, va seguir estudis d'enginyeria multimèdia i també s'ha format en logística i desenvolupament personal i lideratge.
Durant quasi deu anys va treballar en temes digitals; ara es considera economista col·laboratiu i diu que en això "no hi ha formació, som autoformats".
Cristóbal Gràcia es dedica des de fa cinc anys a l'economia col·laborativa.
Va començar amb l'Albert treballant al blog consumocolaborativo.com i després a OuiShare, i ara es dedica especialment a estudiar com es creen les plataformes col·laboratives i quins són els seus factors d'èxit.
Partiu d'internet, però ràpidament connecteu amb les persones, amb els grups de gent.
Què va primer, la tecnologia o la sociologia?
Albert: Jo treballava en una multinacional i vaig començar a llegir alguns articles de revistes americanes que parlaven de tendències tecnològiques; també vaig llegir un llibre titulat What's mine is your's ( El que és meu és teu ), d'una productora anglesa, i altres textos que parlaven d'això mateix.
El que em va atraure va ser l'eficiència econòmica, és a dir, l'eficiència en l'ús dels recursos; era una mètrica molt freda, molt en la línia de l'ús de la tecnologia per abocar-nos a compartir des de bicicletes a diners, passant per cotxes o cases...
Per mi era un tema més de gestió de recursos.
Personalment, la part social la vaig descobrir bastant més tard.
Probablement va sorgir amb OuiShare, on vam passar de consum col·laboratiu a economia col·laborativa, que és un concepte més ampli.
A OuiShare parlem de societat col·laborativa, en la qual la gent és més el centre i la tecnologia és una eina.
La tecnologia en si mateixa no té ètica; és a dir, és una eina com pot ser un ganivet, que tant puc fer servir per tallar carn com per matar algú.
Des de OuiShare s'ha produït una combinació entre aquesta tecnologia tan potent i l'economia col·laborativa; no pensem només en l'eficiència econòmica o el creixement econòmic.
Cristóbal: Jo vinc de l'altra vessant, perquè vaig començar a fer una plataforma de favors que seria l'economia del regal –que és la part més social de l'economia col·laborativa–, i vaig trobar pel camí el concepte de consum col·laboratiu, el blog de l'Albert...
I em vaig posar en contacte amb ell.
Responent a la pregunta, els dos vam començar des d'internet, ell des d'un blog i jo des d'una plataforma, i OuiShare ens va aportar el que seria més el " meet people in real live " ("troba gent en la vida real").
Això és per mi el descobriment de OuiShare: com, a través de la creació de comunitats fora de línia, pots desenvolupar un projecte força potent, amb capil·laritat mundial, capaç de començar sense recursos i crear coses, esdeveniments i trobades.
I vam aconseguir tenir pressupostos amb molta energia i molt d'esforç per descobrir la part més social.
En resum, crear plataformes seria la part més tecnològica i crear comunitats seria la part més fora de línia i més sociològica.
Es pot dir que sou uns experts en xarxes de consum col·laboratiu de tot el món.
Creieu que totes les iniciatives que hi ha disponibles són vàlides i bones?
A: Hi ha de tot, i també hi ha hagut una evolució.
Abans, tot el que tenia l'etiqueta de col·laboratiu era vàlid i bo, però s'ha anat desenvolupant una visió crítica.
Des del punt de vista de l'usuari, hi ha un nivell d'exigència elevadíssim, és a dir, ens hem acostumat a coses molt ben dissenyades.
Des d'aquest punt de vista, un dels factors a considerar és la facilitat d'ús i un altre el nombre d'usuaris; en aquest sentit, les plataformes treballen cada cop millor, i si són tan utilitzades és perquè tenen cura dels usuaris.
Per altra banda hi ha els usuaris productors –per exemple, en el cas d'UBER són els conductors, en el cas d' Airbnb són els que aporten la casa.
Doncs bé, en aquesta relació en la plataforma, que és el mitjà o l'intermediari que posa en contacte els usuaris amb els productors, sí que pot haver-hi patrons de relació.
També hi ha hagut visions crítiques amb cert despotisme, amb l'abús de poder o amb una posició dominant de les plataformes, les quals s'ha criticat pel fet d'estar orientades al lucre.
Aquí podeu veure algunes mètriques que es poden fer servir.
C: Si parlem de viabilitat hem de separar les grans plataformes mundials i les xarxes de consum col·laboratiu més local.
Considero que molts projectes tenen la línia de treball col·laboratiu, però són poc viables perquè no se saben dinamitzar.
Aleshores s'ha de tenir en compte que quan s'intenta crear una plataforma mundial la necessitat de potenciació digital és essencial, però que quan es crea una plataforma local no és tan important la potència digital com la part més humana, el fora de línia.
En resum, no crec que totes les plataformes siguin viables, i encara menys amb la competència que hi ha avui dia, i considero que és important posar més recursos en la dinamització, i més en el fora de línia i en l'usuari que no pas en la part digital.
És a dir, es pot competir amb les grans plataformes fent el que elles no poden fer perquè tenen tants usuaris, que és ser més proper, donar un servei millor.
Què fa que un projecte col·laboratiu tingui èxit?
Quines serien per a vosaltres les claus de l'èxit?
Pot tenir a veure amb la manera com us vàreu conèixer i com funcioneu?
C: Hauríem de definir què és l'èxit i després tenir clara la separació entre les plataformes que volen conquistar el món, que són un tipus de negoci, i les plataformes locals, amb un model life style business.
Jo faig un taller a Barcelona Activa on explico com crear plataformes, els factors d'èxit a tenir en compte...
Una via és crear un negoci relacionat amb el que t'agrada a tu: per exemple, m'agrada el surf, crearé una plataforma per compartir taules de surf, i això pot tenir una rellevància a Espanya.
L'altre model és el de Wallapop o plataformes que volen escalar o assolir un èxit de conquesta.
Les claus, per mi, són entendre quin problema o quina necessitat estàs resolent.
Avui dia la gent no fa una plataforma perquè això sigui guai, sinó perquè, posem per cas, és molt convenient llogar un apartament a Airbnb, i ho és tant per al propietari ( host ), que aconsegueix uns diners que en aquests moments no pot obtenir de cap altra manera (és un incentiu molt potent), com per al viatger, que troba un pis o una habitació més barats al centre d'una ciutat i, a més –depenent del que busqui–, més adequats a les seves necessitats.
Per tant, aquest sistema és molt més eficient que altres maneres d'allotjar-se.
El primer que has de fer és entendre que estàs creant valor a partir d'un problema, al qual dones una solució millor que la que hi ha aleshores.
Però si no entens el problema tampoc entendràs l'usuari, i llavors no hi haurà èxit.
Un cop has entès el binomi problema-solució crees la plataforma, i a partir d'aquest moment comença la part difícil, ja que avui dia tothom fa plataformes però sense programadors; i si no tens recursos per pagar-los uns honoraris, el procés entra en una dinàmica complicada.
Així doncs, hi ha tres qüestions clau: el problema i la solució, els recursos i, finalment, com crees la confiança amb l'usuari.
Com funciona la qüestió del finançament?
A: La intenció de molts emprenedors és viure d'això; almenys ho intenten.
El model de negoci més tradicional es basa en la comissió, és a dir, si els diners van a través de la plataforma, aquesta, pel fet de posar en contacte les dues parts, s'emporta una comissió que pot anar del 4 al 20 %.
Un altre model, per exemple, és el de l'intercanvi de casa en què et fas membre d'un grup i pagues una quota anual; llavors no pagues per l'intercanvi, sinó per ser membre del club.
En altres casos tens una quota base més un increment per ús.
Per poder monetitzar la plataforma necessites una certa escala i invertir els diners en la tecnologia que calgui.
Si no tens cap usuari és millor començar amb un grup de whatsapp; abans d'invertir en tecnologia inverteix en cerveses i en el coneixement dels teus usuaris.
C: La gent que no aconsegueix finançament és perquè no ha aconseguit crear el valor suficient i no atrau inversors ni usuaris.
Crear una plataforma és com un joc de Lego: necessites diferents peces.
Us explico un cas concret en què s'ha trobat finançament.
Es tracta d'una plataforma d'Oxford de lloguer de bicicletes; altres projectes similars no havien funcionat, i jo crec que la clau de l'èxit en aquest cas és que ja hi havia un ecosistema, la incubadora d'Oxford.
El que han fet és seguir la nostra Guia de creació de plataformes pas a pas, una cosa que gairebé no fa ningú, i utilitzar el finançament col·lectiu ( crowdfunding ): jo dono accions i la gent posa els diners, i en molt poc temps, en menys d'un any, han aconseguit més de 1.000 lliures esterlines que han destinat a fer un vídeo de supermàrqueting.
I la gent hi inverteix perquè veu que és un equip extraordinàriament professional.
La vostra premissa "no posseeixis, comparteix" és revolucionària.
No creieu que esteu sacsejant valors i fonaments de la nostra societat?
C: La meva entrada en tot això va ser justament per transformar l'economia augmentant la confiança amb una plataforma de fer regals, perquè penso que quan transformes la confiança els comportaments canvien.
Un dels valors interessants és com, a través de plataformes, canvia la confiança i, de retruc, canvia el món.
A: Una manera d'explicar l'èxit de l'economia col·laborativa és explicar el cost de la relació entre persones.
Si abans calia ser propietari d'un cotxe perquè era complicat saber qui feia un mateix trajecte i tenia places lliures, ara la tecnologia facilita saber qui disposa d'una plaça lliure i quin recorregut farà, o qui té una habitació.
En l'àmbit laboral, enfront de l'escala industrial de produir valor o capacitat de transport, actives el Bla Bla Car i el resultat és que d'una persona a una altra no es produeix la transformació, però posat en una plataforma es converteix en un operador de transport comparable a l'actual.
Amb els diners passa el mateix; tenim el model tradicional del banc que et fa tots els serveis: hipoteques, crèdits, assegurances, etc., i ara surten tot de plataformes que et donen un d'aquests serveis a un preu més econòmic perquè és a petita escala.
La revolució real és la capacitat que tenim com a individus o petits col·lectius de crear valor.
En l'aspecte laboral hi pot haver moltes derivacions: la protecció de treballadors, llicències...
Ara hi ha un desajust important perquè la llei està pensada per a l'escala industrial.
La feina del futur no inclou un contracte amb una gran empresa, sinó diverses maneres de trobar ingressos.
A: En el model actual et fan treballar a l'oficina per una falta de confiança, però a poc a poc les feines aniran passant al núvol i els empresaris hauran de confiar en el talent.
I el talent, que és un recurs, estarà més fora de l'oficina i de l'estructura contractual que dins.
En relació amb l'Administració pública, al vostre blog hi ha fins a cinc recomanacions perquè els governs impulsin el consum col·laboratiu (idees de com utilitzar les biblioteques públiques per fer intercanvis de béns).
Creieu que hi ha una mentalitat oberta en aquestes qüestions?
A: A l'Administració a vegades hi ha molt proteccionisme, es veu els altres com regnes de taifes o hi ha immobilisme per batalles polítiques: Economia et diu una cosa, Social una altra.
Al final això atura els avenços, però jo penso que hauran d'accelerar la marxa, a la velocitat que va tot això.
Si l'Ajuntament s'hagués desvetllat fa uns anys, ara no s'haurien d'haver engegat polítiques de regulació; han reaccionat tard, s'han trobat que això creix més ràpid del que tenen capacitat d'assumir.
Wallapop també ha crescut de 0 a 100 en mig any.
L'Administració ha invertit tant en una estructura regulatòria que, ara, fer pensar d'una altra manera és disruptiu.
La meva opinió és que acabaran convertint-se en irrellevants, si no es mouen ràpid.
En grans empreses hi ha persones que si tenen aquesta visió poden fer de palanca per moure les coses.
La meva obsessió són les dades.
Quan mirem les dades d'ús de les plataformes es trenquen molts prejudicis.
Per això, si fem debat, fem-lo informat, amb dades, perquè la transparència en aquests processos pot ajudar a conèixer l'autèntic abast de la cultura col·laborativa.
C: El pensament en plataformes està portant una revolució social de macroabast, i l'Administració ho ha d'entendre i pensar com pot jugar un paper rellevant en aquesta societat que té unes maneres de fer diferents a les tradicionals.
Podríeu resumir la idea d'estat soci?
D'on surt aquesta idea i com es pot desenvolupar?
A: L'estat actual és un papa estat que cuida els ciutadans com si fossin desvalguts i ignorants; i no és així, perquè la gent és capaç i, si s'organitza, pot fer moltes coses fins i tot millor que l'Administració.
Per tant, el paper de l'estat és detectar, acompanyar, reconèixer i, així, esdevenir capaç de delegar, de perdre la por.
El problema és que perd el control i el poder en relació amb l'estructura tradicional de l'estat, supervisor més que executor.
Doncs aquest seria el paper de l'estat soci.
A Anglaterra es parla del big people, el que diu "sí, sí, feu", però no dota de recursos, no dota d'estructura, no se'n fa corresponsable; nosaltres parlem d'una cosa diferent.
C: El ciutadà productor, el consumidor, arriba a la majoria d'edat, té una cultura del consum, és prou gran per no necessitar tant proteccionisme per part de l'estat.
En aquest context, l'estat hauria de ser facilitador.
La renda bàsica universal és una idea revolucionària també, que implica canvis de mentalitat i del sistema social i polític.
A: La idea de la renda bàsica té a veure amb la robotització dels pròxims anys; i és veritat que l'escenari ningú el sap del cert, però està clar que ens haurem de posar les piles.
La societat ha passat del caràcter industrial i la formació igualitària a la diversitat en una estructura no centrada en la feina, en com et guanyes els diners.
La revolució serà en la mobilitat i també en les fonts d'ingressos.
No treballarem vuit hores en bloc en una empresa, sinó que diversificarem el temps laboral en diferents empreses petites.
I com que no estem preparats per a això i hi ha risc de precarització, per compensar-lo hi ha la renda bàsica.
Com a conseqüència de l'abundància d'un sistema molt eficient, qui tingui capital i capacitat de crear robots acumularà encara més capital i, per tant, hi haurà més desigualtats socials.
Hi ha una por cultural de la gent que ha estat educada per treballar vuit hores: com pot ser feliç d'una altra manera?
C: La renda mínima existeix per facilitar que no hi hagi tanta desigualtat i supervisar els col·lectius perquè no quedin marginats.
En les plataformes jo veia fer la societat més igualitària, i hem de veure si és així o no; crec que el paper de l'estat seria vigilar que això sigui així.
A: Un factor, entre altres de diversos, és que les plataformes ens porten a un escenari laboral radicalment diferent.
El canvi serà ràpid; la gent jove ja està obtenint ingressos d'aquesta manera, i penso que els joves que ara són a l'institut no tindran un contracte de vuit hores i se'ls ha d'educar per a aquesta flexibilitat.
C: Tot serà tan senzill que sortint de la carrera t'hauràs d'espavilar, els ciutadans organitzaran sindicats nous, noves unions en una força contrària a la iniquitat.
O ho fa l'estat o ho fan els ciutadans, però potser l'estat s'haurà de transformar, perquè si no, no tindrà cap pes.
Hem de tenir en compte que els canvis poden venir de cop, i després ja es va regulant.
Pensem en el taylorisme: no va néixer amb els sindicats, les vacances...
Per tant, haurem de crear una estructura que doni seguretat, ingressos i seguretat social...
Hi ha un ecosistema que s'acabarà muntant, encara que no d'un dia per l'altre; en comptes de revolució ens agrada parlar de renaixement!
No volem destruir, sinó crear un futur més interessant.
A OuiShare ens arriba gent jove que ja ha treballat, que troba feines que no vol i decideix treballar pel seu compte.
Els joves tenim de tot i no tenim tanta por de no tenir.
A: Amb el codi obert el coneixement és obert, i estaríem d'acord que això és una cosa bona.
Entrem en l'abundància i el món és evidentment millor amb coneixement obert que tancat, i la pregunta canvia: estem tots d'acord que el món és millor amb coneixement obert?
No buscant models de negoci amb enriquiment privatiu, sinó coneixement compartit i maneres de finançar-lo.
Aquest canvi s'anirà experimentant en altres àmbits que vagin trencant la competitivitat.
Què és l'aprenentatge col·laboratiu?
Gros (2013) el defineix com "la situació en la qual diverses persones aprenen i intenten aprendre alguna cosa de forma conjunta".
Aquesta és una definició senzilla d'aquest tipus d'aprenentatge, que també es formula, més tècnicament, com a mètode d'ensenyament i aprenentatge en el qual els participants interaccionen per explorar elements del seu interès formatiu.
Generalment aquest procés permet assolir millors nivells de comprensió dels aspectes tractats i, eventualment, en els àmbits de la formació corporativa, fa aportacions valuoses que milloren el funcionament d'aspectes deficitaris en l'organització i en les persones.
L'aprenentatge col·laboratiu forma part del conjunt de les conegudes pedagogies actives, que basen l'aprenentatge en l'activitat de l'alumne i l'actuació facilitadora del docent.
El gran boom de l'aprenentatge col·laboratiu es va produir en els anys 80 del segle passat, a partir de les contribucions dels professors Johnson & Johnson.
La motivació inicial de les tesis d'aquests autors sorgeix de la reafirmació dels avantatges de l'aprenentatge en grup davant la formació competitiva.
Ho manifestaven d'aquesta manera: "Un dels principis més forts de la psicologia social i de les organitzacions és que el treball en conjunt per assolir objectius comuns produeix assoliments superiors i més productivitat que el treball individual (...).
L'aprenentatge cooperatiu afavoreix més l'ús d'estratègies superiors de raonament i pensament crític que l'aprenentatge competitiu i individualista" (Johnson & Johnson, 1994).
Tradicionalment, s'ha distingit entre aprenentatge cooperatiu i col·laboratiu.
Encara que ambdós paradigmes es reconeixen com a subsidiaris de l'enfocament constructivista i que molts autors tendeixen a homologar-los, existeixen diferències entre ambdós.
L'aprenentatge col·laboratiu respon a l'enfocament sociocultural (Vigotsky) i l'aprenentatge cooperatiu, al socioconstructivista (Piaget).
Les diferències essencials entre aquests dos processos d'aprenentatge, segons Panitz (2001), citat per Suárez (2008), és que en el primer els alumnes són els qui dissenyen la seva estructura d'interaccions i mantenen el control sobre les diferents decisions que repercuteixen en el seu aprenentatge, mentre que en el segon és el professor qui dissenya i manté gairebé per complet el control en l'estructura d'interaccions i dels resultats que s'han d'obtenir.
Begoña Gros (2013) intenta tancar el debat afirmant que "la cooperació i la col·laboració no difereixen en els temes ni tampoc en com estan definides les tasques, però sí en la manera com aquestes es distribueixen.
En la cooperació, la tasca està dissenyada en activitats independents.
La coordinació només és requerida per acoblar els resultats parcials.
En canvi, la col·laboració consisteix a haver coordinat l'activitat sincrònicament, la qual cosa és resultat d'una temptativa continuada de construir i mantenir el concepte comú d'un problema.
El problema, la situació no pot resoldre's sense l'aportació conjunta del grup; hi ha un procés de construcció conjunta de coneixement davant un acoblament cooperatiu".
El boom de l'aprenentatge col·laboratiu
En els últims anys, coincidint amb el descrèdit que ha patit la formació tradicional de transmissió, els moviments de renovació pedagògica reivindiquen metodologies actives d'aprenentatge.
Entre elles, l'aprenentatge col·laboratiu cobra especial rellevància i s'estableix com un dels elements principals en qualsevol projecte de renovació pedagògica.
No és aliena a tot això la irrupció de les possibilitats que aporten les noves plataformes i eines tecnològiques (Internet social), que han potenciat com mai el concepte de comunicació.
Dimensions de l'aprenentatge col·laboratiu
Per a Cabero (2003), el treball col·laboratiu dels estudiants ens ofereix una sèrie d'avantatges, com són crear interdependència positiva entre els membres, generar debats al voltant de la recerca d'estratègies d'ús i resolució de problemes i facilitar l'intercanvi d'informació i la construcció social del coneixement.
Tot això, ho situem dins del que Johnson & Johnson (1994) definien com les dimensions de l'aprenentatge col·laboratiu.
L'aprenentatge col·laboratiu i la formació corporativa
Ha estat la formació corporativa la que en els últims anys ha fet un ús més intensiu d'aquestes metodologies actives.
Tal com recollíem en una publicació anterior (Martínez, 2016), l'aprenentatge social és en aquest context corporatiu on cobra més protagonisme.
Teories com la de l'aprenentatge social (Bandura, 1977), la del desenvolupament social (Vigotsky, 1978) o la de l'aprenentatge situat (Renti & Wenger, 1991), aporten no solament el marc teòric sinó les metodologies i eines que modifiquen radicalment les pràctiques d'ensenyament i aprenentatge.
L'aprenentatge col·laboratiu i les comunitats de pràctica serien les seves manifestacions més conegudes.
En aquest marc teòric es defensa que el coneixement no resideix de manera exclusiva en les persones sinó que es troba distribuït.
I seria a través de l'aprenentatge col·laboratiu com s'aconseguirien ampliar els coneixements.
Aquest concepte d' aprenentatge col·laboratiu es complementa amb el d' aprenentatge situat, les característiques més significatives del qual són, seguint Lave i Wenger (1991), les següents:
El futur de l'aprenentatge col·laboratiu
Hi ha una sèrie de factors que en els propers anys continuaran fomentant l'aprenentatge col·laboratiu.
Entre aquests factors, n'assenyalem els següents:
Materials de jornades del programa Compartim
Escriure clar no és el mateix que escriure bé, la simplicitat requereix esforç i pràctica.
Al llarg del dia hem d'escriure molts missatges, correus i informes que no necessiten una gran qualitat literària, però que necessiten estar escrits de forma clara perquè siguin entesos pels seus destinataris.
Aquest llibre ofereix un decàleg en deu capítols que ajudaran que la comunicació escrita sigui més fluida; els més importants són "El lector mana" i " Si una paraula sembla innecessària, de segur que ho és".
L'aprenentatge cooperatiu és una eina cabdal per a la transformació de l'ensenyament i la millora de la qualitat educativa.
Aquest llibre pot ser d'interès tan per aquells que cerquen una millor comprensió dels processos de l'aprenentatge cooperatiu com per aquells qui volen trobar propostes, exemples i instruments concrets per dur-lo a la pràctica.
Alguns dels aspectes que es tracten són l'ús de tecnologies digitals, com ensenyar a cooperar, la tutoria entre iguals i com incorporar i avaluar aquest tipus d'aprenentatge col·lectiu.
IFTTT (abreviatura de If This Then That ) és un dels serveis web més útils d'internet, i és completament gratuït: només cal donar-s'hi d'alta.
Funciona a base de programar ordres condicionades, anomenades "receptes", que s'activen a partir d'un canvi que es produeix a un altre servei web (que actua com a detonant): per exemple, establir que cada cop que publiquem una foto a Instagram es desi a Dropbox.
Disposa de centenars de serveis, amb els quals es poden crear tantes combinacions i ordres com es vulgui (s'hi creen més de 20 milions de receptes diàries) sense necessitat de saber programar.
Podeu consultar la guia de MakeUseOf per treure el màxim profit d'aquesta eina, i també podeu veure a l'article de Lifehack unes quantes suggeriments de receptes molt útils.
Disposa d'aplicacions mòbils per a Android i iOS.
Un altre servei similar és Skyvia (aquest és un servei freemium, però).