projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Les zones protegides per hàbitats o espècies aquàtiques són aquelles masses d'aigua que inclouen poblacions protegides per la llei.
En aquests casos, l'Administració està obligada a mantenir i millorar aquests ecosistemes, que sense aquestes actuacions estarien en perill.
De forma específica, per a les masses d'aigua epicontinentals s'han tingut en compte les reserves genètiques establertes per a les poblacions de truita comuna.
Tanmateix, per a totes les masses d'aigua superficials s'han tingut en compte els hàbitats o espècies d'interès comunitari considerats element clau per a la protecció de la massa d'aigua inclosa a l'espai ZEC (Zona d'Especial Conservació) de la Xarxa Natura 2000 i a les ZEPA (Zones d'especial protecció per les aus).
Al Pla de gestió del districte de conca fluvial de Catalunya es mostren les zones de protecció per a espècies aquàtiques de les quals depenen activitats econòmiques significatives, tant en aigües continentals com en aigües costaneres.
Destaquen les masses d'aigua amb presència d'anguila o zones de pesca recreativa, així com bancs d'explotació pesquera d'espècies com el sonso, la tellerina o les zones de pesca regulada del corall vermell.
Les zones protegides per a la captació d'aigua destinada al consum humà són les que contenen punts on es capta aquesta aigua i que proporcionen més de 10m3de mitjana o abasteixen més de 50 persones.
També es protegeixen zones on encara no s'extreu aigua per potabilitzar però es preveu fer-ho en el futur.
El Pla de gestió del districte de conca fluvial de Catalunya (PGDCFC) classifica un total de 37 masses d'aigua epicontinentals protegides per a la captació d'aigua perquè inclouen punts de captació per a posterior ús urbà, o bé perquè tenen una influència directa sobre aquests punts.
Són 31 rius, 5 embassaments i 1 estany.
Pel que fa a les aigües subterrànies, les 37 masses d'aigua del DCFC inclouen captacions destinades al consum humà mitjançant perímetres de protecció o zones de salvaguarda definides al voltant de les captacions amb 300 m de radi.
En 2 masses d'aigua costanera hi ha punts de captació de plantes dessalinitzadores, que també tenen com a objectiu final l'abastament de la població.
L'Agència Catalana de l'Aigua ha establert llindars de qualitat addicionals a l'assoliment del bon estat en aquelles masses d'aigua protegides per a l'abastament humà.
La contaminació per nitrats d'origen agrari és un problema greu de contaminació difusa al medi hídric i, en especial, a les aigües subterrànies.
En aquest sentit, la Directiva 91/676/CEE, de 12 de desembre, relativa a la protecció de les aigües contra la contaminació produïda per nitrats utilitzats en l'agricultura (i la seva transposició a través del Reial decret 261/1996, de 16 de febrer), obliga els estats membres a identificar la qualitat de les aigües, a declarar vulnerables aquelles superfícies territorials on el drenatge pugui originar una contaminació per nitrats, bé sigui de les aigües subterrànies, epicontinentals o de les costaneres, i a aplicar les mesures de protecció necessàries.
Aquesta Directiva també obliga a elaborar i promocionar un codi de bones pràctiques agràries i a elaborar programes d'actuació en les zones vulnerables, ja que les mesures agronòmiques i el control sobre la seva aplicació han de permetre millorar la qualitat de les aigües.
La Generalitat de Catalunya és qui estableix quines són aquestes zones vulnerables en el territori català.
Les competències de l'Agència Catalana de l'Aigua se centren fonamentalment a identificar, controlar i fer el seguiment de la contaminació per nitrats a les aigües continentals i marines, així com protegir i evitar el deteriorament del domini públic hidràulic.
A través de diversos decrets i acords de govern, fins a l'actualitat la Generalitat de Catalunya ha designat 12 zones vulnerables, la qual cosa representa que un 33,8% de la superfície total de Catalunya i un 45% de tots els municipis catalans estan declarats com a vulnerables a la contaminació per nitrats d'origen agrícola.
(Abans protecció de les aigües contra la contaminació produïda per nitrats utilitzats en l'agricultura, modificada per Rectificació DOUE L-92.
De tota l'aigua que cau sobre la superfície de la terra, una petita porció queda retinguda en les irregularitats del terreny —emmagatzematge superficial—, i una part s'escola cap als rius —escolament superficial— i va a parar al mar o als llacs.
Aquestes són les aigües superficials, que també es nodreixen d'una part de les aigües subterrànies que en arribar a terra s'infiltren en el terreny i després tornen a sorgir a l'exterior.
Així doncs, les aigües superficials són les aigües quietes o corrents que es troben a la superfície del sòl, les aigües de transició pròximes a la desembocadura dels rius i les aigües costaneres o marines situades fins a una milla de la costa.
El Reglament de la planificació hidrològica (Reial Decret 907/2007) defineix les reserves naturals fluvials com a masses d'aigua de la categoria riu amb escassa o nul·la intervenció humana i d'elevada naturalitat, amb la finalitat de ser preservades sense alteracions i conservant els seus valors naturals.
La delimitació dels trams de reserva natural fluvial pot coincidir o no amb la longitud total d'una massa d'aigua.
El Pla de gestió del districte de conca fluvial de Catalunya estableix 38 reserves naturals fluvials en el DCFC, distribuïdes en 34 masses d'aigua (hi ha masses d'aigua que tenen més d'una reserva natural fluvial).
Les diferents reserves naturals fluvials es poden consultar a continuació classificades per conques.
A les conques catalanes intercomunitàries, és el Pla Hidrològic de la conca de l'Ebre de la Confederació Hidrogràfica de l'Ebre qui estableix les Reserves Naturals Fluvials.
A la conca del Fluvià hi ha les reserves naturals fluvials següents:
- Capçalera de la Riera de Junyell (pdf).
A la conca de la Tordera hi ha les reserves naturals fluvials següents:
- Capçalera de la Tordera (pdf).
A la conca del Besòs hi ha les reserves naturals fluvials següents:
A la conca del Daró hi ha les reserves naturals fluvials següents:
A la conca del Foix hi ha les reserves naturals fluvials següents:
A la conca del Francolí hi ha les reserves naturals fluvials següents:
- Capçalera de la Glorieta (pdf).
A la conca del Gaià hi ha les reserves naturals fluvials següents:
- Capçalera del torrent de Rupit (pdf).
A la conca del Llobregat hi ha les reserves naturals fluvials següents:
- Tram mig de l'aigua d'Ora (pdf).
- Capçalera de la riera de la Portella (pdf).
- Capçalera de la riera d'Oló (pdf).
- Capçalera de la riera de Malrubí (pdf).
- Capçalera de la riera de Santa Creu (pdf).
A la conca de la Muga hi ha les reserves naturals fluvials següents:
A la conca del Ter hi ha les reserves naturals fluvials següents:
- Capçalera del Freser - Torrent de Pla de Rus (pdf).
- Capçalera de la riera de la Foradada (pdf).
- Capçalera de la riera d'Osor (pdf).
L'ACA analitza 55 masses d'aigua subterrània.
La presència de nitrats és la principal causa del mal estat d'aquestes masses, sobretot en zones on s'hi desenvolupa una gran activitat agrícola.
El percloroetilè i el tricloroetilè, productes que provenen de l'activitat industrial, són responsables del mal estat de les masses situades al Vallès, Barcelonès i Camp de Tarragona (zones més industrialitzades).
Les riberes són aquells espais ocupats (o potencialment ocupats) per les formacions vegetals lligades al nivell freàtic i a la geomorfologia fluvial.
En la zonificació lateral de rius i rieres hi trobem la riba, que constitueix l'espai de les màximes crescudes ordinàries, i que sol estar ocupat per espècies vegetals hidròfites (joncs, canyís, etc.), i les riberes, separades de la riba habitualment per un petit talús fruit de la deposició de sediment de les crescudes ordinàries i la seva erosió lateral.
Aquests espais constitueixen un element de qualitat hidromorfològica que es té en compte per a la valoració de l'estat ecològic.
Són nombroses les pressions i els impactes que incideixen en la qualitat de les ribes i riberes, per la qual cosa, les actuacions de protecció i millora són totalment necessàries per assolir el seu equilibri geomorfològic, l'estructura i el funcionament ideals per al bon estat de les masses d'aigua.
Abans de realitzar qualsevol actuació de recuperació de riberes és bàsic l'eliminació de les pressions i els impactes que incideixen en la seva recuperació.
Les riberes en bon estat incideixen en el cicle hidrològic perquè esmorteeixen l'impacte de les crescudes i milloren la infiltració.
Així mateix, afavoreixen la bona qualitat de l'aigua perquè són un filtre natural que fixa sediments i capta nutrients i contaminants.
Malgrat que ocupen un percentatge ínfim de la superfície del país, són cabdals per al bon funcionament dels hàbitats i per a la connectivitat fluvial.
La connectivitat ecològica és la qualitat del medi natural que permet el moviment i la dispersió dels organismes que hi viuen.
Es dóna en sectors relativament amplis del territori amb unes característiques morfològiques i una estructura que afavoreixen el moviment d'un ampli ventall d'espècies.
Generalment, a banda d'exercir de connectors, aquests espais es converteixen en hàbitats d'algunes d'aquestes espècies.
Els connectors fluvials són un tipus específic de connector ecològic constituït a l'entorn d'un espai fluvial, que, a més de la làmina d'aigua i la zona de ribera, sol incloure les àrees inundables i les zones humides adjacents, com els meandres i els cursos intermitents o abandonats.
Pas per peixos al riu Ter a Manlleu.
Els àmbits fluvials són indrets d'interès estratègic per a la conservació de la connectivitat ecològica.
Concentren una gran diversitat biològica, amb la presència d'hàbitats i espècies d'alt interès, i canalitzen els moviments de molts animals que utilitzen els rius i les seves lleres com a zones segures de desplaçament a través del paisatge, i en les quals troben refugi i aliment.
La millora de la connectivitat és un dels objectius de la planificació hidrològica.
L'ACA treballa en relació amb la millora de la connectivitat longitudinal, que es dóna des del naixement fins a la desembocadura, i amb la millora de la connectivitat transversal, que uneix els dos marges del riu a través de les comunitats de ribera, i que es pot veure afectada per la manca o la fragmentació del bosc de ribera, i també per la presència de barreres.
Les actuacions de millora de la connectivitat tradicionalment s'han associat a la construcció de passos de fauna.
Però és més eficaç en termes de millora del medi l'eliminació parcial o total o parcial estructures transversals, que es pot aplicar a aquelles infraestructures hidràuliques que estiguin en desús.
L'Agència Catalana de l'Aigua realitza el requeriment de presentació de projectes de restitució del medi a titulars d'infraestructures situades al riu que suposen un obstacle a la connectivitat fluvial i que ja no s'utilitzen, en el moment en el que caduca la concessió.
Per a les estructures sense titulars que passen a ser del domini públic hidràulic, l'ACA executa aquestes actuacions de manera subsidiària.
En el cas que una estructura estigui en ús, o que no sigui viable el seu enderrocament, es requereix a les persones titulars que construeixin un connector fluvial.
D'altra banda, en les estructures pròpies de l'ACA, com les estacions d'aforament, també es prenen mesures per a fer compatible el seu disseny amb el pas de la fauna piscícola.
Qualitat biològica i connectivitat fluvial
Priorització de masses d'aigua i d'obstacles per a l'aplicació de mesures de millora de la connectivitat
Inclòs en el Protocol d'avaluació de la qualitat hidromorfològica dels rius (HIDRI) (2006)
La custòdia fluvial és l'estratègia que pretén implicar l'òrgan gestor del domini públic hidràulic amb els usuaris del territori en la conservació i el bon ús dels valors i els recursos naturals, culturals i paisatgístics dels ecosistemes aquàtics.
Conservar i recuperar els ecosistemes aquàtics és una responsabilitat compartida amb la ciutadania i la societat civil i en aquest sentit la custòdia fluvial és l'instrument que permet aquesta connexió.
Per tal d'afavorir la custòdia fluvial l'ACA promou els acords de custòdia del domini públic hidràulic amb els ens locals i les entitats vinculades al territori i que estan disposades a signar un conveni de custòdia.
El procediment que cal seguir es troba detallat detallat a la web de la Xarxa de Custòdia del Territori.
L'Agència Catalana de l'Aigua, en el marc de la promoció de la custòdia fluvial, disposa d'una línia de subvencions per aquelles actuacions de recuperació d'ecosistemes fluvials (masses d'aigua rius i zones humides) que disposin d'acords de custòdia.
També podeu consultar els convenis en vigor.
L'estació de regeneració d'aigües del Prat de Llobregat, instal·lació pionera a Europa, es va posar en servei l'any 2006 i té una capacitat de tractament de fins a 50 hm3/ any (50 milions de litres l'any).
És propietat de l'Àrea Metropolitana de Barcelona i està explotada per Aigües de Barcelona.
Aquesta infraestructura permet portar aigua de gran qualitat al riu Llobregat, per sobre de l'assut de Molins de Rei per tal d'augmentar el cabal del riu abans de la potabilitzadora de Sant Joan Despí.
En èpoques de sobreexplotació de l'aqüífer del delta del Llobregat, del que s'extreu aigua per a l'abastament i usos industrials de Barcelona, el riu ha presentat altes concentracions en sals degut a l'entrada d'aigua del mar.
Per tal d'aturar aquesta intrusió, l'ACA va posar en servei l'any 2007, l'anomenada "barrera hidràulica contra la intrusió salina", un projecte pioner a Europa que consisteix en injectar aigua regenerada de qualitat provinent de l'ERA a 14 pous construïts estratègicament per millorar l'aigua subterrània de l'aqüífer.
L'estiu del 2009 va entrar en servei la dessalinitzadora del Llobregat, la més gran d'Europa per a l'abastament urbà.
Això ha permès incrementar la garantia i la disponibilitat d'aigua a l'àrea metropolitana de Barcelona i a les comarques del Penedès, el Baix Llobregat, l'Anoia, el Garraf, el Barcelonès, el Vallès Occidental, el Vallès Oriental i el Maresme.
Aquesta instal·lació pot donar servei a 4,5 milions d'habitants i produeix fins a 60 hm 3 /any d'aigua.
A més, la posada en funcionament de la dessalinitzadora del Llobregat també ha comportat una millora en el gust i la qualitat de l'aigua subministrada a l'àrea metropolitana de Barcelona.
Aquesta planta, inaugurada el 2002 i ubicada al terme municipal de Blanes, és la primera dessalinitzadora de Catalunya.
La seva construcció tenia dos objectius: per una banda, garantir el bon estat de l'aqüífer de la Tordera a fi de garantir la qualitat de la seva aigua i evitar-ne la sobreexplotació, i per l'altra, garantir el subministrament a diversos municipis del Maresme nord i del sud de la Selva.
Inicialment, la dessalinitzadora de la Tordera es va concebre per produir fins a 10 hm 3 d'aigua.
La sequera dels anys 2007 i 2008 va accelerar la decisió d'ampliar-la per duplicar-ne la capacitat fins a 20 hm 3.
L'objectiu era poder aportar més aigua a l'àrea metropolitana de Barcelona a través de la connexió amb la potabilitzadora del Ter de Cardedeu i reduir així les extraccions del riu Ter.
L'aigua que es consumeix a la regió metropolitana de Barcelona prové de diverses fonts: rius, aigües subterrànies, aigua de mar dessalinitzada, etc. Aquesta composició varia en funció de la situació hidrològica, és a dir, segons la quantitat d'aigua disponible als diferents embassaments i aqüífers.
La manera de combinar aquestes fonts ve establerta a les Directrius Generals aprovades pel Consell de Xarxa Ter-Llobregat, que són d'obligat compliment pels operadors.
Aquestes Directrius cerquen un equilibri entre la garantia de subministrament, el cost econòmic de cada centre de producció i el seu impacte ambiental.
Si les situacions de desequilibri comporten variacions significatives dels temps de transport hidràulic que puguin afectar les cinètiques de la qualitat de l'aigua, els operadors podran relaxar temporalment l'acompliment d'aquestes consignes, comunicant setmanalment a l'Agència l'evolució dels paràmetres rellevants.
Aquestes situacions s'han de comunicar a l'Agència informant de les causes i indicant la durada estimada de l'afectació.
Per construir i explotar preses i embassaments (preses, rescloses, basses) de més de 5 m d'alçada o més de 100.000 m 3 de capacitat, cal l'aprovació d'una proposta de classificació en funció del seu risc potencial en cas de trencament o funcionament incorrecte, i la seva inscripció al Registre de seguretat de preses i embassaments de l'Agència Catalana de l'Aigua a petició del titular.
Segons la normativa vigent, els titulars de preses i embassaments classificades en tipus A, B o grans preses tipus C, han de donar compliment a un seguit d'obligacions: han de comptar amb unes Normes d'explotació, un Pla d'emergència, així com designar un Enginyer representant de l'equip d'explotació.
En aquestes infraestructures, s'han de sotmetre a informe els projectes, obres, canvis d'etapa en la vida i qualsevol actuació que pugui afectar la seva seguretat.
Als titulars de les preses de les conques internes de Catalunya i basses de tot el territori català d'alçada superior als 5 metres o amb capacitat superior als 100.000 m 3.
Us podeu inscriure a través de la plataforma de participació de la Generalitat en aquest enllaç.
L'Agència Catalana de l'Aigua posa en marxa els processos de participació del tercer cicle de la planificació hidrològica corresponents al període 2022-2027, i és per això que convida a totes les persones interessades a participar activament i fer aportacions i propostes per tal de millorar i enriquir el Pla de gestió i el Programa de Mesures amb l'objectiu d'assolir el bon estat de les masses d'aigua d'acord amb la Directiva marc de l'aigua.
Degut al context sanitari que estem vivint amb l'afectació del Covid-19 hem reconvertit els processos participatius del 3er cicle de planificació en sessions en línia a través del portal www.participa.gencat.cat
Esperem que aquesta crisi que estem vivint puguem transformar-la en una oportunitat per incrementar la participació als debats que tenim programats.
El cànon de l'aigua per als usuaris industrials i assimilables s'aplica en funció de l'activitat que desenvolupen, el volum d'aigua que utilitzen i la contaminació que generen per fer aquesta activitat.
Els usuaris industrials són indústries manufactureres o grans consumidores d'aigua, les activitats de les quals estan incloses en les seccions B, C i D i en els grups A032, E360, E383 i J581 de la Classificació Catalana d'Activitats econòmiques (CCAE).
La resta d'activitats econòmiques es consideren usos assimilables a industrials.
La base imposable del cànon de l'aigua és el volum d'aigua utilitzat de la companyia subministradora i/o de les fonts pròpies i es declara mitjançant la Declaració trimestral de volum d'aigua (B6).
El tipus de gravamen és la suma d'una component general (corresponent a l'ús) i d'una component específica (corresponent a la contaminació):
Tipus de gravamen (€/m 3 )= Tipus de gravamen general (€/m 3 )+ Tipus de gravamen específic (€/m 3 ).
I es determina, per a aquells usuaris d'aigua que hi estan obligats, a partir de la presentació cada 4 anys de la corresponent Declaració de l'ús i la contaminació de l'aigua (DUCA).
Els usuaris que disposen de fonts pròpies i no estan obligats a presentar la DUCA, han de presentar la Declaració inicial de dades a l'inici de l'activitat i se'ls aplicarà el règim ordinari.
En el cas dels usuaris agrícoles i ramaders, l'impost del cànon de l'aigua se'ls aplica sempre i quan l'activitat que desenvolupen generi contaminació.
En cas que contaminin es pot aplicar el règim especial per mesurament directe de la càrrega contaminant, equivalent als usos industrials.
Les activitats agrícoles són les que s'inclouen en els grups 011, 012, 013, 015, 0161, 0163, 0164 i la divisió 02 de la secció A de la Classificació catalana d'activitats econòmiques (CCAE-2009).
Han de satisfer el cànon de l'aigua sempre que generin contaminació de caràcter especial en naturalesa o quantitat per adobs, pesticides o matèria orgànica.
Els usuaris ramaders són aquells usuaris amb activitats incloses en els grups 014, 0162 i 017 de la secció A de la CCAE-2009.
En els ramaders, el tipus de gravamen del cànon de l'aigua resulta de la suma d'un tipus de gravamen general, corresponent a l'ús i que està afectat per un coeficient 0, i d'un tipus de gravamen específic, que només s'aplica en cas que generin contaminació.
En aquest darrer cas, s'aplica el sistema de determinació objectiva de la quota:
El càlcul de l'import es fa de manera global mitjançant una quota segons el tipus de bestiar.
Les entitats subministradores d'aigua són aquelles que mitjançant xarxes o instal·lacions de titularitat pública o privada ofereixen un servei de subministrament d'aigua.
En relació amb la gestió del cànon de l'aigua, les entitats subministradores exerceixen dues figures paral·leles:
La determinació del cànon de l'aigua per activitats d'abastament d'aigua de caràcter urbà s'efectua de forma similar a la resta d'activitats econòmiques.
És a dir, l'import del cànon resulta de multiplicar els tipus aplicables aprovats (en €/m3) per la base imposable (en m3):
Cànon de l'aigua (€) = TGG (€/m3) x ( C1 x Volum no lliurat + C2 x Volum lliurat procedent de fonts pròpies + C3 x Volum lliurat de l'aigua comprada a tercers) C1=0,2; C2=0,07; C3=0
La base imposable (m3) es determina, en general, pel sistema d'estimació directa mitjançant comptadors homologats o altres mecanismes de control.
Tot i que també es pot determinar per estimació objectiva en aquells casos que determini la llei (segons el volum d'aigua):
Volum anual utilitzat (m3) = 500 litres/abonat/dia x núm. d'abonats x 365 dies
En funció de la dimensió de les entitats subministradores, els procediments de liquidació són mensuals, trimestrals o anuals.
L'esquema indica les diferents obligacions dels subministradors ja sigui en la repercussió del cànon de l'aigua als seus abonats o com a pagadors del cànon de l'aigua que els pertoca per la seva activitat.
Esquema de la liquidació del cànon de l'aigua per a les entitats subministradores
Les normes d'explotació de cada embassament determinen els treballs de manteniment que s'executen en el dia a dia, així com les grans obres de reposició i millora que esdevenen necessàries periòdicament.
Aquestes actuacions persegueixen els objectius comuns d'assolir una màxima garantia d'operativitat i seguretat dels embassaments.
Per llei, l'Agència Catalana de l'Aigua gestiona el Registre de seguretat de preses i embassaments de Catalunya, i dóna compliment a les competències atribuïdes en matèria de seguretat de preses i embassaments que són:
El registre de seguretat de preses i embassaments és el registre on s'han d'inscriure totes les infraestructures que, per les seves característiques geomètriques o de capacitat, tinguin associat un cert grau de risc en cas de trencament o funcionament incorrecte.
La normativa obliga als titulars de basses ubicades fora del domini públic hidràulic a Catalunya i els titulars de les preses existents al domini públic hidràulic de les conques internes de més de 5 metres d'alçada o més de 100.000 metres cúbics de capacitat, a sol·licitar la classificació i registre de la infraestructura a l'Agència.
L'objectiu d'aquest Registre és posar a disposició de l'administració la informació per tal de comprovar que els titulars d'aquestes infraestructures donen compliment a les exigències que la normativa estatal els imposa en matèria de seguretat.
Els danys potencials d'una infraestructura d'aquestes característiques en cas de trencament o mal funcionament s'estableix classificant la presa/bassa en una de les tres categories possibles:
A més, les preses o basses es classifiquen en funció de les seves dimensions geomètriques, considerant-se gran presa aquella infraestructura amb una alçada superior als 15 m o bé que, amb una alçada compresa entre els 10 i 15 m, tingui una capacitat d'embassament superior a 1 hm3.