projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
El causant pot disposar vàlidament que la llegítima no meritarà interès o establir l'import d'aquest.
Altrament, la llegítima meritarà l'interès legal des de la mort del causant, baldament el pagament s'efectuï en béns hereditaris, llevat que el legitimari visqui a la casa i en companyia de l'hereu o de l'usufructuari universal de l'herència i a les seves expenses.
També l'en meritarà el suplement, des que és reclamat judicialment.
En el llegat, l'assenyalament o l'assignació d'una cosa específica hereditària en concepte de llegítima o imputable a ella, el legitimari afavorit fa seus, en lloc d'interessos, els fruits o les rendes que la cosa produeixi a partir de la mort del causant.
La llegítima o el seu suplement es podran pagar en diners o en béns de l'herència, a elecció de l'hereu que hagi de satisfer una cosa o l'altra, sempre que no hagi correspost als legitimaris de percebre-les per via d'institució, de llegat, d'assenyalament o d'assignació de cosa específica o donació.
Començat el pagament en diners o en béns, el legitimari podrà exigir la resta en la mateixa forma inicial.
L'hereu, les persones facultades per a efectuar la partició, per a distribuir l'herència i per a assenyalar i pagar llegítimes, podran optar pel pagament en diners, encara que no n'hi hagi a l'herència.
Si optaven pel pagament en béns i el legitimari no es conformava amb els que aquell hagi assenyalat, decidirà el Jutge competent, en acte de jurisdicció voluntària.
Els béns de l'herència que serveixin com a pagament de la llegítima s'estimaran per llur valor al temps d'efectuar-se fefaentment la designació o l'adjudicació.
Les despeses que ocasioni el pagament o el lliurament de la llegítima són de càrrec de l'herència.
La institució d'hereu, el llegat, la donació i l'assenyalament o assignació en concepte de llegítima o imputable a ella no privaran els afavorits de llur qualitat de legitimaris, però únicament quant a l'import d'allò que per llegítima els correspongui, fent seu l'excés com a mera liberalitat.
Si allò que hagués rebut per tals conceptes fos inferior a la llegítima corresponent, el legitimari podrà exigir-ne el suplement, excepte si, després de deferida aquella, s'hagués donat per totalment pagat de la seva llegítima o hagués renunciat expressament al seu dret al suplement.
Si les persones esmentades en l'article 134 optaven pel pagament en béns i el legitimari no es conformava amb els que aquells hagin assenyalat, decidirà el jutge competent d'acord amb l'equitat i pel procediment establert per als actes de jurisdicció voluntària.
En qualsevol cas el jutge pot ordenar que es practiqui una prova pericial a fi de conèixer la qualitat i l'estimació dels béns que componen l'herència i del lot que hom pretengui adjudicar al legitimari.
S'imputarà a la llegítima que en l'herència dels avis correspongui als néts, tot allò que hagin rebut llurs pares premorts i que per algun concepte fos imputable a la llegítima, si aquests haguessin estat legitimaris.
L'hereu o les persones facultades per a efectuar la partició, per a distribuir l'herència o per a assenyalar i pagar llegítimes poden optar pel pagament en diners, encara que no n'hi hagi a l'herència, o en béns d'aquesta, sempre que per disposició del causant no correspongui als legitimaris de percebre la llegítima per via d'institució, de llegat, d'assenyalament o d'assignació de cosa específica o de donació.
Començat el pagament en diners o en béns, el legitimari pot exigir la resta de la mateixa manera inicial.
Tota vegada que en capítols matrimonials l'heretant assenyali o assigni, en concepte de llegítima, dot o dotació, una quantitat o uns béns determinats per a algun dels seus fills o descendents legitimaris, la dita quantitat o els dits béns s'imputaran a la llegítima respectiva.
Seran aplicables a aquests assenyalaments o assignacions les normes de la imputació legitimària o de llegats, però si es feien efectives en vida de l'heretant, s'imputaran com a donacions dotals.
La institució d'hereu, el llegat, la donació imputable i l'assenyalament o assignació en concepte de llegítima no priven els afavorits de llur qualitat de legitimaris.
En conseqüència, fan seu l'excés com a mera liberalitat, però, si allò que haguessin rebut per tals conceptes és inferior a la llegítima corresponent, poden exigir el suplement, excepte si, després de deferida aquella, hom s'hagués donat per totalment pagat de la llegítima o hagués renunciat expressament el seu dret al suplement.
El causant no podrà imposar sobre la llegítima condicions, termes, modes, usdefruits, fideïcomisos ni altres limitacions o càrregues, i si les imposava, seran tingudes com a no posades.
Això no obstant, la disposició per causa de mort atorgada en concepte de llegítima i per un valor superior a aquesta amb la prevenció expressa que si el legitimari no accepta les dites limitacions el seu dret es reduirà estrictament a la llegítima, facultarà aquell per a optar entre acceptar l'esmentada disposició amb les limitacions o càrregues referides, o fer seva solament la llegítima lliure d'aquestes.
L'acceptació de la disposició inclou la de les càrregues o limitacions imposades.
El causant no pot imposar sobre la llegítima condicions, termini, mode, usdefruits, fideïcomisos ni altres limitacions o càrregues, i si els imposava, han d'ésser tinguts com a no posats.
No obstant això, la disposició per causa de mort atorgada en concepte de llegítima i per un valor superior a aquesta amb la prevenció expressa que, si el legitimari no accepta les dites limitacions o càrregues, el seu dret es redueix estrictament a la llegítima, faculta aquest per a optar entre acceptar l'esmentada disposició amb les limitacions o càrregues referides o fer seva solament la llegítima, lliure d'aquestes.
Serà imputat a la llegítima dels fills o descendents allò que a llur favor hagi disposat el causant per dot o donació matrimonial, i a la de qualsevol legitimari les donacions per causa de mort a llur favor atorgades pel causant.
En ambdós casos s'exceptuaran de la imputació tals donacions quan hom hi disposi el contrari o així ho ordeni el causant en testament o codicil.
També seran imputables a la llegítima les altres donacions entre vius atorgades pel donant amb la prevenció expressa que siguin imputables a ella o que serveixin de pagament o de bestreta a compte de la llegítima i també allò que el letitimari hagi rebut en el cas previst en el paràgraf primer de l'article 145.
En la imputació de totes aquestes donacions serà aplicable el que disposa el segon paràgraf de l'article 129.
Són imputables a la llegítima dels fills o descendents:
a) El dot o l'aixovar constituït pel causant o les altres donacions matrimonials fetes per ell.
b) Les quantitats assenyalades o assignades pel causant en capítols matrimonials en concepte de dot, aixovar, donació o simplement en concepte de llegítima, quan es facin efectives.
c) En l'herència dels avis, tot allò que han rebut els pares premorts i que hagi estat imputable a llegítima, si aquests haguessin estat legitimaris.
Són imputables a la llegítima de qualsevol legitimari les donacions per causa de mort atorgades al seu favor pel causant, llevat de pacte en contrari o si el causant ho exceptua en testament o codicil, i també les donacions entre vius atorgades pel donant com a imputables a ella o que serveixin de pagament o de bestreta a compte de la llegítima.
En la imputació de totes aquestes donacions és aplicable el que disposa l'article 127, regles 2 i 3.
La institució d'hereu i el llegat a favor de qui resulti ésser legitimari implicaran atribució de la llegítima, baldament no s'expressi així, i s'imputaran a ella tota vegada que el causant no disposi cap altra cosa, encara que el legitimari repudiï l'herència o renunciï el llegat.
El llegat disposat en concepte de llegítima o imputable a ella, que no sigui llegat simple de llegítima, haurà de consistir en béns d'exclusiva, plena i lliure propietat, llevat el cas de no haver-n'hi en l'herència, sense comptar a aquest sol objecte els béns mobles d'ús domèstic.
L'incompliment d'aquest precepte facultarà el legitimari per a optar entre admetre simplement el llegat o renunciar-lo, tot exigint allò que per llegítima li correspongui.
El llegat en concepte de llegítima o imputable a ella podrà ésser en diners, encara que no n'hi hagi a l'herència, o de cosa aliena.
També podrà consistir en un llegat simple de llegítima, que hom entendrà ordenat quan el causant expressi que llega o deixa al legitimari "allò que per llegítima li correspongui", o empri expressions anàlogues, baldament en lloc de la paraula llegat usi un altre terme equivalent.
La institució d'hereu i el llegat a favor de qui resulti ésser legitimari impliquen atribució de llegítima, baldament no s'expressi així, i s'imputen a ella mentre el causant no disposi altra cosa, encara que el legitimari repudiï l'herència o renunci el llegat.
El llegat disposat en concepte de llegítima o imputable a ella que no sigui llegat simple de llegítima pot consistir en una suma en metàl•lic, encara que no n'hi hagi en l'herència, o en béns d'exclusiva, plena i lliure propietat del causant, llevat el cas de no haver-n'hi en aquella, sense comptar a aquest sol objecte els béns mobles d'ús domèstic.
Si els béns no tenen aquesta condició, el legitimari pot optar entre acceptar simplement el llegat o renunciar-lo i exigir allò que per llegítima li correspongui.
La llegítima també pot llegar-se en forma simple, emprant la fórmula "allò que per llegítima correspongui" o altres d'anàlogues o similars.
Per a determinar la llegítima individual entre diversos legitimaris fa nombre el que sigui hereu, així com el legitimari que l'hagi renunciada, el que hagi estat desheretat justament i el declarat indigne de succeir al causant, sens perjudici que els fills o descendents del desheretat o declarat indigne, que sigui fill del causant, tinguin el dret que els atribueixen els article 761 i 857 del Codi civil.
Per a determinar la llegítima individual entre diversos legitimaris fa nombre el qui sigui hereu, el legitimari que l'hagi renunciada, el que hagi estat desheretat justament i el declarat indigne de succeir el causant.
No obstant això, els fills o els descendents del desheretat o el declarat indigne, que sigui fill del causant, són legitimaris per dret de representació.
La quantia de la llegítima és la quarta part de la quantitat base que resulta d'aplicar les regles següents: Hom partirà del valor que els béns de l'herència tenien el temps de la mort del causant, amb deducció dels seus deutes i de les despeses de la seva darrera malaltia, de l'enterrament i el funeral.
A aquest valor líquid serà afegit el dels béns que hagin estat donats pel causant, sense altra excepció que les donacions, liberalitats i expenses a què es refereix l'article 1.041 del Codi civil, les efectuades de conformitat amb l'ús, l'esponsalici o escreix i la soldada.
El valor dels béns objecte de les dites donacions o liberalitats serà el que tenien al temps de morir el causant, prèvia deducció de les millores útils costejades pel donatari en els béns donats i de l'import de les despeses extraordinàries de conservació o reparació que ell hagi sufragat no causades per culpa seva.
Hom afegirà al valor dels béns l'estimació dels deterioraments ocasionats per culpa del donatari que n'haguessin minvat el valor.
Si el donatari hagués alienat els béns donats, hom prendrà com a valor el que tenien en el moment de llur alienació.
Dels béns que haguessin deperit per culpa del donatari, solament en serà computat el valor al temps en què es produí llur destrucció.
Tots els legitimaris detrauran la llegítima d'una única quarta.
Tots els legitimaris detreuen la llegítima d'una única quarta.
En l'adopció en forma plena, els adoptats i els seus descendents no tenen dret a la llegítima en la successió dels seus pares i ascendents per naturalesa, els quals també resten exclosos en la llegítima d'aquells.
Se n'exceptua el cas que un consort adopti plenament el fill per naturalesa de l'altre consort, el qual tindrà, com l'adoptant, dret a la llegítima, i també en tindran, si fos el cas, els ascendents d'aquell consort.
Igualment, en aquest supòsit, el fill adoptat en forma plena i els seus descendents seran legitimaris com a tals en la successió del seu pare o de la seva mare casats amb l'adoptant, i en la dels descendents per naturalesa d'aquests.
L'import de la llegítima és la quarta part de la quantitat base que resulta d'aplicar les regles següents:
-1 Hom parteix del valor que els béns de l'herència tenien al temps de la mort del causant, amb deducció dels seus deutes i de les despeses de la seva darrera malaltia, de l'enterrament i del funeral.
-2 A aquest valor líquid s'ha d'afegir el dels béns donats pel causant, sense altra excepció que les despeses d'aliments, educació, cura de malalties, malgrat que siguin extraordinàries, o aprenentatge, equip ordinari, regals de costum, i també les donacions i les liberalitats efectuades de conformitat amb l'ús, l'esponsalici o escreix i la soldada.
El valor dels béns objecte de les donacions computables és el que tenien al temps de morir el causant, feta deducció prèvia de les millores útils costejades pel donatari en els béns donats i de l'import de les despeses extraordinàries de conservació o reparació que ell hagi sufragat, no causades per culpa seva.
En canvi, hom afegeix al valor d'aquests béns l'estimació dels deterioraments ocasionats per culpa del donatari que en puguin haver minvat el valor.
-3 Si el donatari ha alienat els béns donats, hom afegeix el valor que tenien en el moment de llur alienació i, si els béns han deperit per culpa del donatari, el valor d'aquests al temps en què es produí llur destrucció.
En la successió dels fills adoptats en forma plena, són també legitimaris els pares adoptants o els ascendents d'aquests, en les circumstàncies indicades a l'article anterior.
Nogensmenys, els fills adoptius i els seus descendents no tenen dret a llegítima en la successió dels seus pares per naturalesa i aquests resten exclosos en la llegítima d'aquells.
Se n'exceptua el cas que un consort adopti el fill per naturalesa de l'altre consort, en el qual cas el fill adoptiu i els seus descendents són legitimaris en la successió del seu pare o de la seva mare per naturalesa i en la dels ascendents d'aquests.
En la successió dels fills no matrimonials morts sense descendència, seran legitimaris els pares en la forma indicada a l'article anterior.
En defecte de pares, són legitimaris els ascendents només si els han donat continuadament el tracte familiar de descendents.
Si no hi ha descendents amb dret a llegítima, són legitimaris el pare i la mare per meitat.
En cas que un d'ells hagués premort, o en defecte d'un d'ells si es tracta de la successió de fills no matrimonials o adoptius, és legitimari el supervivent, en el primer supòsit, o el pare o la mare que hagi reconegut el fill o l'hagi adoptat, en els altres.
No obstant això, en la successió de fills no matrimonials o adoptius, en defecte de pare o mare, és legitimari el qui hagi reconegut el fill o l'hagi adoptat.
En cas de no morir el causant sense fills ni descendents amb dret a llegítima, seran legitimaris els pares i ascendents.
Els pares ho seran per meitat i, si un d'ells hagués premort, serà únic legitimari el supervivent.
Si ambdós haguessin premort, ho seran els ascendents de grau més pròxim, per una meitat en la línia paterna i per una altra meitat en la materna, i per parts iguals entre els de cada línia; si de cas fossin de diferent grau, solament seran legitimaris els de grau més pròxim d'una o de l'altra línia.
Hom presumeix acceptada la llegítima mentre no sigui renunciada purament o simplement.
La llegítima no deferida no pot ésser objecte d'embargament o d'execució per deutes dels presumptes legitimaris.
La llegítima no deferida no podrà ésser objecte d'embargament o execució per deutes dels presumptes legitimaris, ni de pacte o renúncia, llevat el que disposa l'article 145.
Hom presumirà acceptada la llegítima mentre no sigui renunciada purament o simplement.
La llegítima confereix per ministeri de la llei a determinades persones el dret a obtenir en la successió del causant un valor patrimonial que aquest els pot atribuir a títol d'institució hereditària, llegat, donació o de qualsevol altra manera.
La llegítima confereix per ministeri de la llei a determinades persones el dret a obtenir en la successió del causant un valor patrimonial que aquest els podrà atribuir a títol d'institució hereditària, llegat, donació o de qualsevol altra manera.
Els hereus i legataris de confiança, mentre no la revelin o compleixin, tindran la consideració d'hereus o legataris, amb facultats dispositives per actes entre vius, salvant les limitacions que els imposi el testament, però no podran fer definitivament propis els béns de l'herència o llegat ni llurs subrogats, que quedaran enterament separats de llurs béns propis.
Una vegada revelada la confiança, i posat que el testador no disposi cap altra cosa, els hereus i legataris de confiança tindran, respectivament, la consideració de marmessors universals o particulars.
El testador que ordeni herència o llegat de confiança podrà prohibir-ne la revelació.
Si manca prohibició els hereus o legataris podran mantenir reservada la confiança o bé revelar-la en escriptura pública o protocol·litzant les instruccions del testador escrites de la seva mà.
Sempre prevaldran aquestes; si no n'hi ha, hom s'atindrà al que adveri la majoria.
Es considerarà que la confiança revelada forma part del testament, i no es podrà revocar ni alterar; però sí, en canvi, podrà ésser objecte d'aclariment.
Els hereus de confiança hauran de prendre inventari de l'herència dins un any, a comptar des de la delació de l'herència o del llegat, sota pèrdua de la remuneració corresponent.
Tant els hereus com els legataris de confiança tindran dret a rescabalar-se de les despeses i dels desembossaments pel compliment de llur comesa i a percebre la remuneració que els hagués assignat el testador o, en defecte seu i entre tots, la del deu per cent del valor de l'herència o del llegat objecte de la confiança i dels fruits o de les rendes líquids, mentre duri llur administració.
No s'imputaran en pagament de la dita remuneració els llegats a favor dels hereus i legataris de confiança, llevat que el testador ho ordeni altrament.
El testador podrà instituir o designar hereus o legataris de confiança persones individuals perquè donin als béns la destinació que els hagi encomanat confidencialment, de paraula o per escrit.
Aquestes persones podran ésser facultades pel testador perquè en cas que morís alguna d'elles abans de la total revelació o del compliment de la confiança, elegeixin qui la substitueixi, sense que això impliqui cap nova institució o designació, sinó una mera subrogació en el càrrec.
Tret d'una disposició testamentària en contra, els hereus o legataris de confiança actuaran per majoria, però si en quedava un de sol, aquest podrà actuar per ell mateix.
La prohibició o limitació de disposar, solament serà eficaç si és temporal i respon a una raó lícita o al designi de beneficiar o tutelar algú, encara que sigui l'afectat per la prohibició; altrament constituirà mera recomanació.
Si la prohibició o la limitació de disposar s'haguessin imposat per tal que els béns facin trànsit a una altra persona, hom considerarà establerta substitució fideïcomissària.
La prohibició o limitació de disposar no podrà excedir els límits establerts per a la substitució fideïcomissària.
Les prohibicions o limitacions de disposar implicaran una minva de la facultat dispositiva dels béns, llevat que sigui una altra la voluntat del testador.
Si la prohibició estava condicionada a l'autorització d'una persona, hom s'atindrà al que disposa el paràgraf segon, apartat primer, de l'article 211.
Les persones amb veïnatge local a poblacions del Pallars Sobirà o a d'altres comarques on regeixi el costum de poder el testador instituir hereu aquell dels seus fills que elegeixin els dos parents més pròxims, sense individualitzar-los, aquests podran designar hereu de conformitat amb el que ha estat previst pel testador o pel costum, i supletòriament d'acord amb les regles següents:
Aquesta facultat d'elecció correspondrà als dos parents consanguinis, d'un o altre sexe, de reconeguda moralitat i bona fama, que, al temps d'exercitar-la, gaudeixin de plena capacitat per a disposar, no hagin renunciat a una tal facultat i pertanyin l'un a la línia paterna i l'altre a la materna i, dins cadascuna d'elles, el de parentiu més pròxim en relació amb els fills o descendents i amb preferència el de més edat.
L'elecció haurà de recaure en un dels fills o descendents del causant que els dos parents estimin que és el més apte per a regir la casa, sense que li puguin ésser imposats gravàmens ni limitacions de cap mena, llevat que el causant ho hagi autoritzat, però s'hauran d'aplicar les prelacions que resultin del testament o de capítols matrimonials del causant.
Si manca la disposició contrària d'aquest, únicament en el cas que tots els fills hagin mort, repudiat o que siguin incapaços, indignes o no idonis per a succeir, podrà ésser elegit un dels fills d'aquests en lloc dels pares.
Ambdós parents efectuaran l'elecció personalment sense que calgui fer-la en un mateix acte.
L'elecció haurà d'ésser feta necessàriament en escriptura pública i no en testament; serà irrevocable, però es podrà reiterar sempre que l'elegit no vulgui o no pugui ésser hereu, àdhuc en el cas en què la designació anterior hagués estat feta pel cònjuge supèrstite.
En cas de divergència podran delegar a un tercer l'elecció entre els dos fills o descendents que hagin designat.
L'herència no serà deferida fins que quedi efectuada l'elecció.
Mentrestant serà d'aplicació el que disposa la regla tercera de l'article anterior, en allò que sigui procedent.
El cònjuge podrà instituir hereu el fill que el seu consort supervivent elegeixi entre els fills comuns, o instituir aquests en les parts iguals o desiguals que el cònjuge supervivent estimi convenient.
En allò no previst pel testador o el costum regiran les normes següents:
L'elecció o la distribució haurà d'ésser feta entre els dits fills i els descendents d'aquests que, a la saó, haguessin mort, encara que haguessin sobreviscut al testador, amb facultat, en cas de distribució, per a limitar a un o més fills la institució d'hereu i reduir els altres a la condició de legataris o legitimaris.
El consort podrà imposar sempre les condicions, les limitacions de disposar i les substitucions àdhuc fideïcomissàries i preventives de residu que estimi oportunes, posat que els afavorits siguin fills o descendents del testador i no contradiguin les disposades per aquest.
L'elecció o la distribució s'haurà d'efectuar expressant que hom fa ús d'una tal facultat i només es podrà fer en testament, heretament o escriptura pública; en aquests dos darrers casos serà irrevocable.
L'herència no serà deferida fins que quedi efectuada l'elecció o la distribució, però, abans d'elles, el cònjuge supèrstite podrà fixar i pagar les llegítimes i els llegats.
Si el cònjuge supervivent moria sense haver fet l'elecció o la distribució, o renunciava en escriptura pública a la facultat d'efectuar-les, s'aplicarà, si s'escau, el que disposa l'article següent i, si no s'escau, l'herència serà deferida als fills per parts iguals, entrant en lloc del mort els seus descendents per estirps i, si manquen aquests, el mort solament adquirirà la llegítima.
Mentre hom no defereixi l'herència, aquesta restarà sota la curatela de la persona o les persones que a aquest efecte el testador hagi designat amb les facultats que aquest els hagi concedit i, en defecte d'elles, amb les pròpies del curador a què es refereix l'article 114.
Si falta la designació del testador, exercirà la curatela el cònjuge supervivent, el qual tindrà la lliure administració de l'herència i plenes facultats dispositives sobre els béns hereditaris, per a llur inversió en d'altres béns que quedaran subrogats, així com per a satisfer necessitats de l'herència i atendre la subsistència del cònjuge, dels fills i dels descendents, i pagar deutes, càrregues i llegítimes, amb les limitacions establertes pel testador.
Quedaran incorporats a l'herència els fruits i les rendes no consumits en les expressades atencions.