I. La Comissió Jurídica Assessora és competent per dictaminar sobre els projectes de reglaments o disposicions generals que es dictin per a desplegar les lleis segons que disposa l'article 8.2.b) de la Llei 5/2005, de 2 de maig, de la Comissió Jurídica Assessora.
Atès que el Projecte de decret sobre la jornada i els horaris de treball del personal funcionari al servei de l'Administració de la Generalitat desplega la legislació funcionarial, com tot seguit veurem, pertoca a la Comissió emetre'n dictamen preceptiu.
La Generalitat té la competència de desplegament legislatiu i execució en la matèria de règim estatutari de llurs funcionaris, d'acord amb l'article 10.1.1) de l'Estatut d'autonomia de Catalunya.
La legislació funcionarial està substancialment continguda en l'actualitat en el Decret legislatiu 1/1997, de 31 d'octubre, pel qual s'aprova la refosa en un text únic dels preceptes de determinats textos legals vigents a Catalunya en matèria de funció pública.
La disposició final de la norma citada preveu el desplegament reglamentari pel Govern.
Per tant la Generalitat té la competència sobre la matèria i el Govern està habilitat per efectuar el desplegament reglamentari.
L'Estatut que ha estat ja referendat per l'electorat català seguirà fonamentant la competència de la Generalitat d'acord amb l'article 136 en matèria de funció pública, així com amb l'article 111, segons el qual les bases que dicti l'Estat han de fixar-se com a principis.
No es planteja, per tant, a l'immediat futur, problemes de competències.
El procediment d'elaboració de la norma que se sotmet a dictamen es caracteritza pel seu caràcter paccionat.
En efecte, els continguts que es pretenen establir normativament provenen del III Acord general de condicions de treball del personal de l'àmbit d'aplicació de la Mesa General de Negociació de l'Administració de la Generalitat per als anys 2005-2008.
Aquest acord va ésser aprovat pel Govern de la Generalitat d'acord amb el que disposa la Llei estatal 9/1987, de 18 de juny, modificada per la Llei 21/2006, de 20 de juny.
En l'expedient s'ha plantejat la qüestió de si era necessària la forma de decret o era suficient una resolució.
Pel caràcter clarament normatiu d'alguns aspectes, amb clara vocació d'inserir-se a l'ordenament jurídic, la forma de decret és la més idònia.
Com ja ha dit la Comissió en altres ocasions el caràcter pactat de la norma no exclou la necessitat de seguir amb tot rigor el procediment d'aprovació de les normes de caràcter reglamentari.
Tanmateix cal formular dues observacions.
La primera és el fet que no s'ha produït el tràmit del Consell Tècnic.
Certament, el Projecte hi haurà de passar amb el nostre dictamen, però en aquesta segona oportunitat no pot fer altres aportacions que les que es derivin del mateix dictamen.
Pel caràcter pactat de la norma és molt probable que no es facin altres alteracions, en tot cas la Comissió ha d'advertir que si es realitzen seria necessari un nou informe de la Comissió.
Altrament, el pas juntament amb el nostre dictamen pel Consell Tècnic i la posterior aprovació pel Govern produeixen la sanació de l'eventual vici procedimental.
La segona fa referència a l'estudi econòmic, el qual afirma que les mesures no tenen efecte econòmic (en algun cas diu que no tenen efecte econòmic substancial) perquè el personal no se substitueix.
Els canvis, encara que siguin de minuts, en un col·lectiu tan gran de personal, han de significar necessàriament un cost econòmic.
Com ha dit reiteradament aquesta Comissió els tràmits procedimentals no tenen solament un valor formal, sinó que constitueixen els fonaments a partir dels quals l'Administració activa pot prendre decisions fonamentades i no arbitràries.
Per això cal fer acuradament els diversos informes i no substituir-los per afirmacions conclusives inexactes i agosarades.
El Projecte recull fidelment els acords amb les representacions sindicals.
En l'inici del procediment es va procedir mitjançant modificacions parcials de l'anterior regulació de la matèria en el Decret 188/2003, d'1 d'agost; posteriorment es va decidir la derogació total de la norma darrerament citada i substituir-la per una regulació completament nova.
La quantitat de les innovacions hauria permès amb tota facilitat la tècnica de la derogació parcial.
Les innovacions més importants són l'establiment d'una jornada horària diferent per als períodes de Setmana Santa i entre el 15 de desembre i el 10 de gener; la consideració de dies pràcticament festius (no recuperables), sens perjudici del manteniment dels serveis essencials, dels dies següents: 24 i 31 de desembre, les tardes anteriors a les dues festes locals i a la festivitat de Reis i la tarda del dia de Sant Jordi; un còmput més flexible de les vacances; el premi de dies addicionals de vacances; i el còmput del permís per assumptes personals en 70 hores.
V. La Comissió ha de formular les observacions que segueixen sobre el contingut del Projecte.
En primer lloc cal referir-se a aquelles que podrien suscitar algun dubte de legalitat.
Són dos els supòsits a examinar.
El primer, és l'atorgament de dies de vacances addicionals.
Les vacances funcionarials estan fixades per la normativa.
L'article 94 del Decret legislatiu 1/1997 disposa: "Els funcionaris tindran dret a gaudir durant cada any complet de servei actiu d'unes vacances retribuïdes d'un mes o dels dies que en proporció els corresponen si el temps realment treballat és menor.
El moment en què hom gaudeix d'aquestes vacances serà subordinat a les necessitats del servei."
La llei fixa les vacances com un dret dels funcionaris, però no limita la possibilitat de l'Administració de donar dies addicionals com a premi.
Aquesta possibilitat ha d'entendre's en l'absència de prohibició legal com una facultat lligada a la potestat organitzativa de l'Administració.
L'atorgament de dies addicionals de vacances va lligat als anys de serveis prestats a l'Administració de la Generalitat i no a altres administracions públiques.
La legislació bàsica de l'Estat (especialment article 17 de la Llei 30/1984) afavoreix la mobilitat de funcionaris de les diferents administracions públiques.
Encara que l'establiment d'un premi a la permanència en una administració en concret no es pot interpretar com un impediment a la mobilitat, i no constitueix infracció de la normativa bàsica, l'Administració activa hauria de ponderar, si escau, els efectes de la mesura sobre l'objectiu de la mobilitat.
Pel fet que els serveis s'han de prestar a la Generalitat, només computen a l'efecte del premi de vacances addicionals determinades situacions de serveis especials.
La ruptura de la unitat de tractament de tots els funcionaris en situació de serveis especials no significa en aquest cas infracció de la normativa legal.
L'article 88.2, del Decret legislatiu 1/1997, de 31 d'octubre, pel qual s'aprova la refosa en un text únic dels preceptes de determinats textos legals vigents a Catalunya en matèria de funció pública, obliga a computar el temps de serveis especials als efectes d'ascensos, triennis i drets passius, però no en d'altres, com és el cas dels premis que pugui establir l'Administració.
Tanmateix l'Administració activa haurà de ponderar la conveniència de no premiar el temps en què s'han prestat serveis a Catalunya en llocs importants, com per exemple el de president del Govern d'Espanya.
La disposició que s'analitza tampoc no infringeix l'article 73 del Decret legislatiu 1/1997.
Diu aquest precepte: "Els funcionaris d'altres administracions que accedeixin a llocs de treball de l'Administració de la Generalitat mitjançant convocatòries de provisió al marge d'un procés de transferències de mitjans personals i materials, tenen els mateixos drets i deures que la resta de funcionaris de la Generalitat, però no s'integren en els cossos o les escales propis d'aquesta."
La interpretació literal correcta de l'article porta a considerar que la igualtat es refereix al temps de prestació de serveis a la Generalitat, però no a drets o deures derivats de situacions anteriors.
La interpretació sistemàtica del Projecte, en relació amb l'article 72, que regula els funcionaris transferits, porta a reforçar aquesta interpretació.
Cal remarcar, però, que en el projecte el temps de serveis prestats a l'Administració d'origen computa per als funcionaris transferits.
El segon supòsit en què cal examinar la qüestió de legalitat és el d'establir l'equivalència dels nou dies de permís per a assumptes personals a 70 hores.
L'article 96.2 del Decret legislatiu 1/1997 estableix: "Es podrà disposar de nou dies de permís l'any, com a màxim, per a assumptes personals sense justificació."
En aquest cas existeix una prohibició legal de superar els nou dies.
La voluntat política de portar a la màxima flexibilitat el gaudi del permís per a assumptes personals exigia la seva traducció en hores.
La qüestió és determinar si aquesta equivalència en hores infringeix el límit dels nou dies.
Les 70 hores estan establertes per a tots els funcionaris, amb excepció del que gaudeixen de reducció de jornada.
La jornada és, segons els diferents períodes de l'any, de 7 hores i 30 minuts o de 7 hores per als funcionaris de jornada ordinària i de 8 hores o 7 hores i 30 minuts per als funcionaris en jornada de dedicació especial.
El Projecte fa un arrodoniment a l'alça.
El reglament, complement indispensable de la Llei, no és una simple deducció lògica d'aquesta, sinó que la interpreta i complementa.
Per tant, quan fa la traducció en hores del que la Llei estableix en dies i davant de la multiplicitat de jornades horàries existents tria una solució d'acord amb l'opció política del Govern.
Aquesta elecció d'una solució entre les diverses que planteja la llei forma part plenament de la competència reglamentària.
D'acord amb la seva política de personal, acordada amb els sindicats, el Govern pot unificar i arrodonir a l'alça la traducció dels dies de permís per a afers personals en hores.
Per a una major claredat del text la Comissió efectua dues observacions.
La primera es refereix al significat de "Setmana Santa", que és un dels períodes en jornada horària diferent.
En l'expedient s'ha plantejat algun dubte sobre la determinació del període.
Malgrat la laïcitat del nostre Estat, res no impedeix una referència litúrgica a una religió com a supòsit de fet d'una norma.
Tanmateix en una societat multicultural i efectivament laica, la noció confessional de setmana santa es confon amb la de petites vacances entorn dels dies de la Setmana Santa i Pasqua.
Seria aconsellable qualsevol fórmula que aclarís que la Setmana Santa és aquella que comença el dilluns sant, que segueix al Diumenge de Rams i acaba en el Diumenge de Pasqua.
També per a major claredat -tot i que s'ha d'entendre ja així en l'actual text- fóra aconsellable precisar que els dies no recuperables (24 i 31 de desembre, les tardes anteriors a les dues festes locals i a la festivitat de Reis i la tarda del dia de Sant Jordi) han d'ésser objecte de compensació pels funcionaris que prestin els serveis essencials, de la mateixa manera que es preveu que la totalitat dels funcionaris podran efectuar la compensació si aquests dies i aquestes tardes coincideixen en dissabte, diumenge, festiu o jornada d'estiu.
Pot elevar-se al Govern, per a la seva aprovació, un cop considerades les observacions formulades en el cos del dictamen, el Projecte de decret sobre la jornada i els horaris de treball del personal funcionari al servei de l'Administració de la Generalitat.