Director del Center for State Constitutional Studies, i professor de Ciència Política a la Rutgers University-Camden
Resum: L'any 2010 el Congrés dels EUA va promulgar la Llei de protecció del pacient i d'assistència sanitària assequible, d'acord amb la proposta presentada pel president Barack Obama per tal de revisar, a gran escala, el sistema de salut americà.
Els contraris a la Llei n'han qüestionat la constitucionalitat davant el Tribunal Federal al·legant que excedeix les competències que la Clàusula de comerç i la Cláusula necessària i justa de la Constitució federal atorguen al Govern federal.
Alguns tribunals han defensat la Llei, però d'altres han donat suport a les opinions dels crítics i han determinat que la disposició que exigeix que els ciutadans han de subscriure una assegurança mèdica és inconstitucional.
Per tant, en última instància, serà el Tribunal Suprem dels EUA qui decidirà sobre el tema.
Aquest article fa un seguiment de la controvèrsia, examina la interpretació de les disposicions constitucionals pertinents en casos anteriors, analitza els arguments constitucionals que presenten defensors i detractors de la Llei, i conclou considerant que aquesta és constitucional.
Paraules clau: assistència sanitària; clàusula de comerç; Constitució dels EUA; revisió judicial; mandat individual.
Resum: Fins a quin punt els tribunals italians adapten els instruments legals nacionals (principis, regles, tècniques, concepts legals) pel que fa a l'estructura estatal als requisits de les normes de la UE?
Aquest article vol respondre a aquesta pregunta bo i proporcionant una visió de conjunt dels casos més emblemàtics de "readaptacions" efectuades pels tribunals italians per tal d'assegurar el respecte als principis estructurals de la legislació europea.
La meva contribució s'estructura de la manera següent: primer explicaré les raons per les quals una investigació com aquesta és "difícil", i en segon lloc analitzaré alguns instruments legals (principi de competència, poder substitut, cedevolezza).
A les conclusions hi inclouré alguns altres comentaris finals.
En general, la idea principal que defenso és que la legislació de la UE ha tingut un cert impacte en la relació entre l'Estat i les regions a Itàlia, sobretot, quant a les raons del principi de competència, el qual ha estat concebut com afí a la idea de la "preferència legislativa" més que no pas a la de l'existència d'una "reserva legislativa".
Paraules clau: europeïtzació; Itàlia; regions; Tribunal Constitucional Italià; ceguesa regional.
Resum: Aquest article se centra en l'anomenada reforma de "federalisme fiscal" que es va introduir a Itàlia amb la "legge delega" 42, de 2009, per implementar l'article 119 de la Constitució italiana.
Actualment, aquesta reforma es troba en un complicat procés d'implementació a través d'una sèrie de decrets legislatius promulgats pel Govern italià.
L'objectiu de l'article és analitzar la reforma del sistema financer italià, tant des de la perspectiva de les fonts del dret com del contingut substantiu de les disposicions legals.
L'anàlisi posa en relleu les dificultats que deriven del procés d'implementació i posa especial èmfasi en les diferències principals entre regions amb estatut ordinari, d'una banda, i regions amb estatut especial / províncies autònomes, de l'altra.
El resultat és una estructura fiscal summament asimètrica derivada d'una legislació que preveu tractar els territoris de manera extremadament diferenciada.
Paraules clau: federalisme fiscal; solidaritat; autonomia; especialitat; fonts; legislació fiscal; legge delega; reg
Resum: A la STC 30/2011 res no és el que hauria de ser, des d'una perspectiva jurídica.
El control de constitucionalitat de l'Estatut d'autonomia es transforma en un control de legalitat, alterant la metodologia seguida fins ara pel Tribunal Constitucional per delimitar les competències entre Estat i comunitats autònomes.
Es produeix igualment una confusió entre el control material de constitucionalitat i el control formal de constitucionalitat.
El control material no es justifica per si mateix sinó mitjançant el control formal que, al seu torn, es remet en última instància al material, en una argumentació circular i tautològica que manca de contingut real.
Tot això es mou en una pretesa connexió amb la doctrina anterior del Tribunal, especialment amb la STC 227/1988 que, tanmateix, es desvirtua totalment tant en el seu vessant metodològic com substantiu.
El resultat és una fonamentació que, davant l'apel·lació constant de la STC 227/1988 als estatuts d'autonomia com a norma de referència de la interpretació constitucional en la delimitació competencial es basa exclusivament en la legislació estatal d'aigües i que, davant la diversitat de criteris constitucionalment acceptables per a la STC 227/1988 accepta únicament el de conca hidrogràfica establert per la legislació estatal d'aigües.
La conseqüència és la degradació del valor constitucional de l'Estatut d'autonomia no ja al pla de la legalitat –com feia la STC 31/2010– sinó a un pla fins i tot inferior, en sotmetre'l a les determinacions del "legislador estatal d'aigües" i la corresponent degradació de l'estatus del TC a "intèrpret suprem" de la Llei d'aigües, per resoldre un problema constitucional que –qualsevol que hagués estat el resultat manifestat en la decisió– s'hauria d'haver basat en paràmetres radicalment diferents.
El Tribunal havia d'haver realitzat el seu propi judici de constitucionalitat de l'art. 51 EA, atenent els criteris materials de la Llei d'aigües –no per estar continguts en aquesta Llei sinó per ser constitucionalment admissibles– i altres extrets de la Constitució i basats en la lògica, la tècnica i l'experiència als quals va apel·lar la STC 227/1988, amb una inspiració finalista i tenint en compte la modificació operada al bloc de constitucionalitat pel legislador estatutari, que és també legislador estatal.
Aquests criteris haurien permès un judici diferent fonamentat ja en la pròpia apreciació del TC i en la valoració de tots els elements de naturalesa constitucional que caldria considerar.
Paraules clau: Estat autonòmic; estatuts d'autonomia; relacions Estat-comunitats autònomes; dret d'aigües; dret constitucional; bloc de constitucionalitat; interpretació constitucional; jurisdicció constitucional.
Resum: En el treball s'analitza la doctrina de la STC 31/2010, en relació amb les competències autonòmiques en immigració recollides a l'Estatut de Catalunya.
Es rebutja el plantejament del Tribunal Constitucional quan pretén mantenir la competència exclusiva de l'Estat en immigració alhora que considera conforme a la Constitució el reconeixement estatutari de competències autonòmiques en immigració.
Considera el Tribunal que, malgrat la denominació formal, aquestes activitats públiques no s'emmarquen en immigració sinó en altres matèries competencials.
Davant d'això, se sosté la possibilitat de competències autonòmiques en immigració a partir d'una evolució de la competència exclusiva de l'Estat recollida a la Constitució, com ha ocorregut amb altres matèries com ara l'administració de justícia o les relacions internacionals.
Es comprova, en tot cas, que el Tribunal no ha limitat l'abast d'aquestes competències autonòmiques, sinó que estem davant un debat nominalista que, no obstant això, ha tingut conseqüències polítiques.
Paraules clau: immigració; Tribunal Constitucional; comunitats autònomes; Estatut d'autonomia.
Professor agregat de Dret Constitucional de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: L'article compara la redacció dels estatuts d'autonomia reformats en allò que afecta a la definició general de competències i a les tècniques de distribució de competències.
L'anàlisi dels diversos preceptes permet constatar que els estatuts de Catalunya, Andalusia i Aragó presenten fórmules dirigides a modular la definició funcional de competències que, en el cas català, han de ser interpretades segons la doctrina emanada de la STC 31/2010, de 28 de juny, doctrina que eventualment també té efectes en la comprensió dels estatuts d'Andalusia i Aragó.
Els altres estatuts reformats (València, Illes Balears, Castella i Lleó, Extremadura i Navarra), sens perjudici d'algun element de definició sobre l'estructura competencial (més accentuats en el cas extremeny), no s'allunyen en aquest punt del sistema anterior a les reformes estatutàries, sigui perquè la reforma ha mantingut la lògica del model anterior, sigui, com en el cas de Navarra, perquè no s'ha modificat la redacció dels preceptes relatius a la distribució competencial.
El treball es tanca amb una matèria competencial concreta d'anàlisi, els col·legis professionals, per concloure que la temptativa de modificar la tècnica general de distribució competencial en alguns estatuts com el català pràcticament no té incidència en relació amb l'activitat normativa de l'Estat i amb la capacitat de decisió d'una comunitat autònoma en un àmbit específic.
Paraules clau: Estatut d'autonomia; reforma estatutària; Constitució; Tribunal Constitucional; competència exclusiva; competència compartida; competència executiva; col·legis professionals.
Resum: Aquesta contribució es proposa respondre dues preguntes: primera, de quines vies de recurs disposa una regió amb competències legislatives per impugnar la legislació comunitària? i segona, en què consisteix la reivindicació d'un recurs d'anul·lació privilegiat per a certes regions d'acord amb l'art. 263.2 TFUE / 230.2 TCE?
Aquesta contribució exposa (1) el concepte de regió amb competències legislatives, (2) el petitum més freqüent dels recursos interposats per vulneració de competències regionals, (3) els procediments interns de coordinació entre els òrgans centrals de govern i les autoritats regionals, (4) la jurisprudència comunitària en matèria de l'art. 230 TCE respecte a entitats regionals, (5) la reivindicació "política" d'un recurs de anul·lació privilegiat per a regions amb competències legislatives i, finalment, (6) algunes conclusions i perspectives lege ferenda.
Paraules clau: regió amb competències legislatives; recurs d'anul·lació; legitimació activa; article 263 TFUE / 230 TCE; procediment intern de coordinació.
Resum: Aquest article analitza la participació dels parlaments de les comunitats autònomes, en concret, el de l'Assemblea d'Extremadura, en el mecanisme d'alerta inicial de control del principi de subsidiarietat per tal de conèixer si aquesta participació contribueix a pal·liar els dèficits democràtic i de participació de les regions en el procés d'integració europeu.
El mecanisme d'alerta inicial permet als parlaments nacionals dels estats membres determinar si una proposta normativa de dret de la Unió Europea és conforme o no amb el principi de subsidiarietat.
En el cas espanyol s'ha previst, a més a més, que els parlaments de les comunitats autònomes puguin contribuir a la formació de la decisió de les Corts Generals relativa al control del principi de subsidiarietat.
La participació dels parlaments de les comunitats autònomes en el principi de subsidiarietat és una de les novetats principals derivades de l'entrada en vigor del Tractat de Lisboa.
En el si de l'Assemblea d'Extremadura s'ha establert una Comissió d'Afers Europeus i uns procediments específics per implementar la seva participació en el mecanisme d'alerta inicial.
Paraules clau: Extremadura; assemblea; parlaments regionals; subsidiarietat; Unió Europea.