En el text es fa un repàs dels precedents i, sobretot, es destaca la seva importància durant la resistència al franquisme i la transició a la democràcia, i el seu paper en els moviments en contra de les polítiques econòmiques que s'estan aplicant per sortir de la crisi i a favor del dret a decidir.
Antoni Segura, catedràtic d'Història Contemporània de la Universitat de Barcelona
El primer diumenge de novembre de 1971 més de tres-centes persones assistien clandestinament a la constitució de l'Assemblea de Catalunya (AC) en resposta a la iniciativa de la Comissió Coordinadora de Forces Polítiques de Catalunya (CCFPC), creada el desembre de l'any 1969 i integrada per cinc partits.
Aquesta primera reunió a l'església de San Agustí Vell feia mesos que es preparava amb discreció per tal que no fos frustrada per la intervenció de les forces repressores del règim.
De fet, la policia no es va assabentar de la convocatòria fins que fou convocada una roda de premsa clandestina en què s'informà de la creació del nou organisme unitari i de les seves finalitats.
La crònica de José Antonio Novais —autor de l'entrevista el 1963 a l'abat de Montserrat Aureli Maria Escarré— ressaltava que havia tingut lloc clandestinament a Barcelona la primera reunió de les forces democràtiques de Catalunya.
Tres-cents delegats en representació de més d'una vintena de partits polítics clandestins, sindicats obrers il·legals, comunitats de base catòliques, grups d'estudiants i de professionals, han votat un programa de mínims amb l'objectiu "d'enderrocar el règim del general Franco, impedir la maniobra a favor de mantenir el règim actual a través del regnat del príncep Joan Carles i, finalment, d'oferir al país una opció democràtica".
Els quatre punts votats havien estat els següents: amnistia per als presoners polítics i els exiliats; exercici de les llibertats democràtiques fonamentals; restabliment de l'Estatut de 1932 instituint l'autonomia de Catalunya, primera etapa cap a l'autodeterminació dels pobles d'Espanya; coordinació de les forces democràtiques en la lluita per assolir aquests objectius».
Apuntava també Novais que l'assemblea havia fet una crida a la «mobilització popular» i a la resta dels pobles d'Espanya.
La constitució de l'AC pot considerar-se com el primer pas important cap a la transició democràtica a Catalunya.
Fou el primer organisme unitari de l'oposició al franquisme que es formà a l'Estat espanyol.
Comprenia tota l'oposició democràtica (partits polítics i sindicats), moviments socials (associacions de barris, de professionals, de treballadors, etc.) i una important i activa participació de la societat civil (Comissió de Solidaritat amb els Presos, Assemblea Permanent d'Intel·lectuals, representacions comarcals, etc.).
L'equivalent espanyol no apareixerà fins al març de 1976 —un cop ja mort el dictador—amb la formació de la Coordinación Democrática, més coneguda com a Platajunta, perquè era el resultat de la fusió de la Junta Democrática (París, juliol de 1974), organisme que impulsava el PCE, i de la Plataforma de Convergencia Democrática (juliol de 1974), impulsada pel PSOE.
Per tant, l'AC no fou només un acord entre els partits polítics antifranquistes, sinó que aplegava pràcticament tota la societat catalana políticament compromesa.
L'AC fou, doncs, el fruit de la mobilització conjunta de partits, sindicats, moviments socials i societat civil que, com en altres moments de la història de Catalunya, tendien a confluir entorn d'uns objectius comuns perquè a Catalunya, malgrat la desfeta de 1939 i l'intent de genocidi cultural, "la pèrdua de les llibertats individuals i democràtiques fou indissociable de la pèrdua de les llibertats nacionals.
Aquesta constant, alimentada pel record [idealitzat] de les realitzacions de la Catalunya republicana i autònoma, es mantindrà viva durant tota la dictadura i revifarà als anys seixanta i en els primers anys de la Transició [...].
[Durant la dictadura] el fet nacional s'havia convertit en patrimoni polític col·lectiu de tota l'oposició democràtica al franquisme".
La creació de l'AC no partia del no-res.
Al contrari, una àmplia tradició associativa i de mobilització de la societat civil l'emparava.
Aquesta tradició s'iniciava amb els moviments de la segona meitat del segle XIX vinculats a la Renaixença (Jocs Florals), a les reivindicacions obreres Federació de les Tres Classes de Vapor, Barcelona, 1869; Federació Regional Espanyola de l'Associació Internacional de Treballadors, que celebrà el seu primer congrés a Barcelona el juny de 1870) o a millorar les inquietuds culturals i artístiques del proletariat (Cors de Clavé).
Al mateix temps, sorgien els primers ateneus que, vinculats sovint al moviment obrer i les classes populars, feien alhora d'escoles de formació, de biblioteques i de llocs de trobada i d'esbarjo, i incorporaven moltes vegades sortides a la natura, exercicis de gimnàstica i conferències a l'abast d'un públic poc instruït.
Paral·lelament, la influència de l'anarquisme entre el proletariat català afavorí el creixement de l'antimilitarisme —molt arrelat ja abans a Catalunya, on, des del segle XVIII, s'havien produït diferents aldarulls contra la crida a quintes, que fou reactivat per les guerres del Marroc i que culminà en la Setmana Tràgica de 1909—, del pacifisme i de l' internacionalisme que acabarien assolint un caràcter transversal en ser assumits per sectors molt amplis de la societat catalana.
Durant el primer terç del segle XX i la Segona República, la fortalesa dels moviments associatius i del sindicalisme de classe, juntament amb l'acció institucional (Mancomunitat i Generalitat), acabaren de forjar l'àmplia base d'un catalanisme popular que vinculava directament la reivindicació de l'autonomia i les millores socials.
Arran de la vaga de La Canadenca, es produí una aproximació entre líders sindicals (Salvador Seguí, «el Noi del Sucre») i advocats republicans adscrits al catalanisme d'esquerres (Francesc Layret, Lluís Companys, etc.).
Fou el preludi de la futura avinentesa entre el catalanisme popular i els sectors moderats de l'anarcosindicalisme durant la Segona República.
A més, la CNT s'havia convertit en el sindicat hegemònic a Catalunya i, malgrat l'assetjament patronal (el pistolerisme que acabà amb la vida de molts líders cenetistes i la creació dels Sindicats Lliures) i la seva prohibició i persecució durant la dictadura de Primo de Rivera, la central anarcosindicalista mantenia la seva hegemonia en proclamar-se la Segona República.
Aquest és un fet cabdal, perquè la nova immigració obrera arribada a Catalunya durant el primer terç del segle XX s'integrarà a la societat catalana a través de la seva militància sindical.
En molts casos aquests immigrants ocupaven barris perifèrics a les grans ciutats, guetos reservats a la immigració, sense infraestructures ni equipaments.
Però fou una generació que aprengué el català al carrer (els seus fills ho farien a les escoles de la Generalitat durant la Segona República) i a les reunions sindicals.
I les dones en els mercats, on les venedores eren sovint pageses dels voltants de les ciutats industrials.
La unitat entre societat civil, moviments socials, partits polítics i sindicats tenia, doncs, uns precedents llunyans que, tanmateix, havien estat estroncats en la seva continuïtat per la dictadura.
Això no obstant, fins i tot en els moments més foscos del franquisme, sorgiren iniciatives que apuntaven en aquesta direcció unitària i de protagonisme de la societat civil i dels moviments socials, perquè com assenyalen Borja de Riquer i Joan B. Culla, a partir de 1939 bona part de les classes mitjanes, «fins i tot alguns sectors de conviccions catòliques, adoptaren una clara actitud de refús del franquisme.
Per a elles el nou règim era un sistema dictatorial erigit contra els principals valors de la comunitat catalana.
Tot i haver-hi alguns sectors força sensibles al discurs catòlic conservador de l'Església i, sobretot, al seu missatge anticomunista, difícilment podien acceptar la repressió anticatalanista i antidemocràtica del franquisme [...]
D'entre aquests sectors, però, sortirà bona part dels militants dels petits nuclis d'oposició política de l'interior, sobretot dels antics partits laics, com Esquerra Republicana, o catòlics, com Unió Democràtica, i del nou nacionalisme radical representat pel Front Nacional de Catalunya».
Progressivament, es produirà un acostament entre aquests sectors de les classes mitjanes antifranquistes i les primeres —i tímides— vagues obreres de la segona meitat dels quaranta fins a la confluència que suposà la vaga de tramvies de 1951, el primer gran moviment transversal de caràcter ciutadà i amb poca participació d'uns partits i sindicats clandestins.
El teixit associatiu, dins dels límits que imposava la dictadura (cors, dansaires, centres excursionistes, grups de teatre independents, activitats parroquials, etc.), serà definitiu per assolir aquesta confluència.
A partir de la dècada dels seixanta aquesta confluència es farà del tot evident, juntament amb un model polític i sindical, fruit de les transformacions econòmiques i de la immigració, que, tot i que de manera clandestina farà acte de presència amb força i contribuirà a esmorteir les diferències i enfrontaments apareguts entre els republicans durant la Guerra Civil i que encara perduraven a l'exili.
A partir d'aquests moments, i atesa l'obligada clandestinitat de partits i sindicats, es multipliquen les iniciatives civils amb un clar rerefons polític.
Una relació no exhaustiva de les iniciatives procedents de la societat civil i dels moviments socials portaria a destacar per ordre cronològic d'aparició:
Sense cap mena de dubte, la Nova Cançó, pel seu caràcter transversal i no partidista i el seu gran poder de convocatòria, fou un dels elements clau en la mobilització social de finals del franquisme i durant la Transició.
Les actuacions acabaven sovint en manifestacions i topades amb la policia i la complicitat dels cantautors amb les lluites obreres —la recaptació d'alguns concerts es destinava sovint a donar suport als obrers d'empreses en vaga—, amb la cultura catalana, amb l'AC des de 1971 i amb l'oposició a la dictadura era coneguda de tothom —inclosa la policia franquista.
Alguns fets puntuals, com ara el recital de Raimon al Palau d'Esports de Barcelona del 30 d'octubre de 1975 aplegà 10.000 persones i els principals representants de l'AC i del món de la cultura.
En un context semblant cal incloure els festivals de rock de Canet de Mar que s'iniciaren el juliol de 1975, encara sota la dictadura.
La Gran Enciclopèdia Catalana, projecte de clar contingut cultural que va començar a editar-se en fascicles amb subscripció prèvia el 1968.
Tot i ser un projecte empresarial, tingué una enorme influència en la recuperació i la difusió de la història i la cultura de Catalunya
Paral·lelament, tot i la clandestinitat, la vida política i sindical incorporava cada vegada més sectors de la població a mesura que el franquisme perdia suports.
D'una banda, hom assisteix a l'organització del moviment universitari que el març de 1966 desembocà en la constitució del Sindicat Democràtic d'Estudiants.
Saló d'actes del Convent dels Caputxins de Sarrià durant la sessió constituent del Sindicat Democràtic d'Estudiants de la Universitat de Barcelona el 9 de març de 1966. © Guillem Martínez.
Tanmateix, el rector Francisco García Valdecasas es va negar a deixar els locals de la Universitat perquè els estudiants celebressin l'assemblea constituent.
Ho varen fer en el convent dels Caputxins de Sarrià.
Hi assistiren els representants dels estudiants i un gran nombre de convidats (professors, intel·lectuals, periodistes i representants d'organitzacions d'estudiants estrangeres i de l'escoltisme catòlic català).
Poc després d'iniciar-se l'acte, la policia encerclà l'edifici.
El setge durà tres dies fins que el dia 11 de març el convent fou assaltat per les forces d'ordre públic.
L'assalt se saldà amb detencions, amb la suspensió de feina i sou de 69 professors, amb l'expulsió de la universitat dels principals membres de la Junta de Delegats i amb fortes multes que oscil·laven entre les 25.000 i les 200.000 pessetes.
Com a conseqüències col·laterals, destaquen la "manifestació de les sotanes", durament reprimida, que aplegà cent trenta sacerdots per protestar pels maltractaments rebuts pels estudiants a comissaria, i la creació de la Taula Rodona, que incloïa des de la democràcia cristiana (UDC) als comunistes (PSUC) passant pels socialistes (MSC) i els independentistes (FNC), independents i grups i entitats cíviques legals.
De la Taula Rodona sortirien poc després diverses comissions unitàries (Solidaritat, Amnistia, Onze de Setembre i Vietnam) i la Coordinadora de Forces Polítiques de Catalunya (CFPC).
De l'altra, el novembre de 1964, es creava la Comissió Obrera Central de Barcelona i el 1966 la Coordinadora Nacional de CCOO de Catalunya.
La CNT, fortament castigada per la repressió, havia perdut molta força i amb prou feines estava present a les fàbriques.
També és el moment de la reestructuració del sistema de forces polítiques que es distancia cada vegada més del model de la Segona República.
Deixant de banda el Front Nacional de Catalunya (FNC) i el Moviment Socialista de Catalunya (MSC), fundats el 1940 i el 1945, respectivament, i el degà dels nous partits, el Front Obrer de Catalunya (FNC), sorgit el 1961, la proliferació de noves forces polítiques té com a rerefons el Maig del 68 francès i la Primavera de Praga.
Així, successivament sorgiran o actuaran a Catalunya el PCE (internacional), el Partit Socialista d'Alliberament Nacional dels Països Catalans (PSAN), Bandera Roja, la Lliga Comunista Revolucionària (LCR), l'Organització Revolucionària de Treballadors (ORT), l'Organització d'Esquerra Comunista (OEC), Plataformes de CCOO, etc. Més tard, i en un context no vinculat a l'esquerra marxista, es crearà Convergència Democràtica de Catalunya (CDC) el 1974.
Aquests nous partits, a pesar de la seva escassa incidència, aportaran, juntament amb els partits i sindicats que ja estaven actuant, noves formes d'organització i de combat contra la dictadura, posant l'accent en l'herència del 68 (feminisme, ecologisme, antiautoritarisme, etc.) i en la dinamització de moviments socials sense una estricta dependència partidista (associacions de barris i de veïns, universitat, entitats culturals, agrupacions comarcals vinculades a l'AC, col·lectius de dones, agrupacions i col·legis professionals, etc.).
Per passiva, cal anotar també la importància assolida pel Movimiento Ibérico de Liberación (MIL), no tant per les seves accions, ni pel seu reduït nombre de militants, sinó pel "pòsit de mala consciència que deixà entre l'oposició majoritària l'execució a garrot vil de Salvador Puig Antic el 2 de març de 1974, el darrer pres polític català assassinat per la Dictadura en vida del dictador, i la mort a mans de la Guàrdia Civil d'Oriol Solé Sugranyes a Burguete el 6 d'abril de 1976, a escassos metres de la frontera de França quan, com la resta de fugits de la presó de Segòvia, intentava creuar la ratlla [...]
El MIL fou per a tota una generació —la que es troba justament en la frontera de la fi del franquisme i l'inici de la Transició— una referència ideològica i de combat".
Finalment, es pot afirmar que es completava així la tasca indiscutible realitzada pel PSUC i CCOO en anys anteriors "en relació amb els signes d'identitat catalana" i la progressiva acomodació social i política d'una immigració arribada en una situació de manca de llibertats individuals i nacionals.
Aquest és un fet transcendental per entendre la importància dels moviments socials durant la Transició.
Així, el 1969 tenien lloc les les primeres primeres manifestacions de les associacions de veïns de Barcelona (novembre) i Òmnium Cultural i diverses associacions i col·legis professionals impulsaven la campanya pel català a l'escola (desembre de 1969 - abril de 1970).
Paral·lelament, s'intensificaven les lluites obreres i l'agitació social: l'1 de maig de 1967, cinquanta dues detencions en relació amb la celebració del Primer de Maig, i el 27 d'octubre, manifestacions a Terrassa i Barcelona; maig de 1968, diverses manifestacions per commemorar el Primer de Maig; el gener de 1969, ocupació del Rectorat i defenestració d'un bust de Franco a la Universitat de Barcelona; el gener de 1970, vagues de La Maquinista i Phillips i al febrer de l'empresa AEG de Terrassa, el 24 d'octubre manifestació dels obrers de Seat, el 6 de novembre, protestes pel Consell de Guerra de Burgos, que s'iniciava el 3 de desembre amb la petició de nou penes de mort —commutades per cadena perpètua—, que culminaren amb noves protestes i amb la tancada de 287 intel·lectuals a Montserrat, i, el desembre de 1970, vagues a Harry Walker i La Maquinista.
Moltes d'aquestes mobilitzacions estigueren protagonitzades per les convocatòries de l'AC que, a partir de 1972, decidí celebrar la Diada de l'Onze de Setembre i organitzà diverses campanyes de solidaritat amb obrers en vaga i per "l'ús oficial de la llengua catalana".
01_05 El 28 d'octubre de 1973, 113 membres de la X Comissió Permanent de l'AC reunits a l'església de Santa Maria Mitjancera foren detinguts per la policia i ingressaren a la Model.
La caiguda dels 113 va fer guanyar prestigi a l'Assemblea i al carrer se succeïen les manifestacions de solidaritat amb els empresonats que culminaren en una concentració a Vic, per celebrar el segon aniversari de la constitució de l'Assemblea, que fou avortada per la policia.
L'AC va conèixer, doncs, una forta expansió en el mateix moment en què la dictadura incrementava la seva repressió arran de l'atemptat contra l'almirall Luis Carrero Blanco (20 de desembre de 1973).
Així, doncs, en l'agonia de la dictadura.
El 27 de setembre de 1975 tenien lloc els darrers assassinats del franquisme: tres membres del FRAP i dos d'ETA, un d'ells, Juan Paredes Manot, «Txiqui», al cementiri de Cerdanyola del Vallès.
La repressió no aconseguí, però, aturar les activitats de l'AC i de les forces polítiques catalanes.
Al contrari, el gener de 1975 la junta de govern del Col·legi d'Advocats de Barcelona convocava públicament el Congrés de Cultura Catalana, que va rebre l'adhesió d'unes 15.000 persones (se'n van inscriure 12.400) i de més de 1.500 entitats dels Països Catalans (85 formaren part de la Comissió Permanent); a la primavera se celebrava el cicle sobre «Les Terceres Vies a Europa» amb ponències d'Anton Cañellas (UDC), Josep Solé Barberà (PSUC), Josep Pallach (RSDC), Joan Reventós (CSC) i Jordi Pujol (CDC); a l'agost, 40.000 persones participen en les "Sis hores de Canet"; i l'octubre tenia lloc l'esmentat recital de Raimon al Palau d'Esports.
Un cop mort el dictador, l'AC va convocar dues manifestacions per reclamar l'amnistia l'1 i el 8 de febrer de 1976.
I, per primera vegada, la resposta ciutadana desbordava la policia i superava totes les previsions.
Durant hores, l'Eixample de Barcelona fou un crit incessant de "Llibertat, amnistia!", compassat pels clàxons dels cotxes.
Aquell dia hom tingué la sensació que res ni ningú podria aturar ja la transició cap a un sistema de llibertats democràtiques i nacionals, perquè la reivindicació de llibertat i amnistia havia estat assumida per una gran part de la ciutadania de Catalunya, de tots els orígens i de totes les condicions.
Aquell any 1976 fou el de la reconstitució i sortida a la llum pública de partits i sindicats i de la celebració dels primers mítings «tolerats» com el del 22 de juny en el Palau Blaugrana que donava inici al Congrés Constituent del PSC-C.
Un mes després, el 29 de juliol se celebrava al Palau d'Esports el primer míting pro amnistia autoritzat de l'AC, on es feia públic el Manifest per la ruptura i el 4 de juliol s'iniciava la Marxa per la Llibertat sota el lema "Poble català, posa't a caminar", que concloïa a Poblet l'11 de setembre 01_06, al mateix temps que a Sant Boi de Llobregat se celebrava, després d'intenses negociacions de l'AC amb el governador civil Manuel Sánchez Terán, la primera Diada Nacional de Catalunya autoritzada després de la Guerra Civil.
Hi assistiren unes cent mil persones i les intervencions es tancaren amb un missatge del president de la Generalitat a l'exili, Josep Tarradellas, i un emotiu cant de Els segadors, dirigit per Oriol Martorell.
El 1977 s'obrí amb la campanya de l'AC "Volem l'Estatut" que culminava el dia de Sant Jordi amb una gran concentració a la plaça de Sant Jaume.
I, després de la legalització de tots els partits polítics, excepte ERC i els partits d'extrema esquerra, tingueren lloc les primeres eleccions democràtiques i els resultats deixaren constància que quatre dècades de dictadura no havien aconseguit esborrar les aspiracions a l'autogovern dels ciutadans de Catalunya.
Al contrari, el fet nacional s'havia convertit en patrimoni polític col·lectiu de tota l'oposició democràtica al franquisme, de tal manera que les forces polítiques que defensaven el restabliment de les institucions i de l'Estatut obtingueren tres quartes parts dels vots i els que ho feien des de posicions d'esquerres més de la meitat.
Aquell 1977 es va cloure amb la impressionant manifestació de l'11 de setembre a Barcelona reclamant l'Estatut, el restabliment de la Generalitat provisional i el retorn del president Tarradellas.
Deixant a banda els sindicats, que tenen un comportament i una funció clarament diferents, el retorn de l'organització i la mobilització de la societat civil no pren les formes tradicionals vigents a la Segona República i en el primer terç del segle.
En tot cas, aquestes han perviscut durant la resistència a la dictadura en forma de centres excursionistes, moviments escolta, grups dansaires i corals, cercles de reunió i debat, associacions culturals, grups de teatre independents, etc., i seguiran actuant durant la transició amb més possibilitats, en desaparèixer les cotilles legals.
En algun cas hi haurà una continuïtat parcial: la proliferació d'ateneus als barris, sovint vinculats a opcions polítiques d'esquerres radicals.
Però la nova embranzida, si més no pels temes en què es va centrar, tenia alguna cosa d'un Maig del 68 ajornat per força.
Així, al costat de temes vinculats a la tradició catalana a favor d'una escola pública i de qualitat, n'apareixen de nous relacionats amb els problemes dels barris i dels veïns, els drets de les dones, l'ecologisme i el medi ambient, els presos socials, etc. A més d'una munió de moviments alternatius vinculats a determinats espais ideològics, com ara les Jornades Llibertàries Internacionals del Parc Güell de Barcelona l'estiu de 1977.
El moviment veïnal sorgeix molt a finals dels seixanta i dóna mostres d'una certa presència a partir de 1970.
Segons Joan Botella, en aquells moments, prenia formes organitzatives diverses, des d'associacions de veïns a comissions de festes, i gaudia d'una certa ambigüitat legal.
Estava parcialment mediatitzat pels partits de l'oposició, en la mesura que hi havia associats amb militància política.
Tanmateix, gaudia d'una força potencial vetada als partits polítics clandestins: el moviment veïnal s'oposava a la corrupció urbanística, a la manca d'infraestructures i serveis, objectius aparentment no polítics, però de gran impacte social.
Un cop mort el dictador, es produirà una eclosió del moviment veïnal que viurà uns anys de forta presència pública i capacitat de pressió política, especialment entre 1976 i fins després de les eleccions municipals de 1979.
És el moment de demanar millores en els barris, infraestructures per a les escoles, semàfors, un centre assistencial, etc. Són els anys en què s'assoleixen èxits indiscutibles tant en l'àmbit organitzatiu com reivindicatiu.
Són també els anys en què es forgen molts futurs càrrecs municipals i en què conflueixen temes tan diversos com la solidaritat amb els presos polítics o amb el poble sahrauí.
Les eleccions de 1979 marquen, però, un canvi: alguns líders veïnals es presenten com a candidats a les eleccions municipals en candidatures, preferentment, d'esquerres.
Molts són elegits i la representació ciutadana —i les seves reivindicacions— queda institucionalitzada en regidors i alcaldes escollits democràticament.
El moviment veïnal es buida, no tant de dirigents com de representativitat.
És una substitució subtil, però real.
Per a la professora Mary Nash, "el moviment de dones a la Transició va ser molt important perquè representava [...] la demostració de la capacitat associativa per part de les dones en aquest context i escenari que era la Catalunya de principis dels setanta [...] [i] integrat plenament en la dinàmica política i social del país que va forjar una nova identitat col·lectiva per a les dones i qüestionava, a la vegada, les pautes de discriminació que afectaven la situació de les dones en les estructures polítiques, socials i culturals".
Els primers grups i associacions de dones havien aparegut a principis dels setanta, en ocasions vinculades a les vocalies de dones del moviment veïnal i també dels sindicats i els partits clandestins, de tal manera que l'agenda del feminisme "inicialment i de manera clara s'orientarà vers la lluita antifranquista i la lluita per la democràcia".
Però, tot i el precedent republicà, es partia gairebé de zero i no fou gens fàcil introduir "una agenda específica pels drets de les dones" dins el full de ruta de l'establiment de la democràcia, perquè davant d'aquest objectiu aquella lluita es considerava secundària, fins i tot entre l'esquerra: "Com es pot al·legar que les dones tinguin una expressió específica com a dones, si l'opressió ve pel capitalisme, la dictadura, etc.?"
Malgrat tot, sorgiren iniciatives que avui són plenament normals i legals i, fins i tot, han esdevingut part dels serveis bàsics, alhora que grups com Dones per l'Anticoncepció i l'Avortament (DAIA) ajudaven a posar-les en pràctica.
Calia que la futura Constitució espanyola fos respectuosa amb els drets de les dones.
I l'acció se centrà en els punts més bàsics: programes de planificació familiar, ús d'anticonceptius, reivindicació de la sexualitat femenina, igualtat i drets laborals, violència de gènere, assessorament en la separació i, més tard, en el divorci, etc. Així, les Jornades Catalanes de la Dona aplegaren el maig de 1976 al Paranimf de la Universitat de Barcelona milers de dones que discutiren i feren propostes organitzatives (aparició de la Coordinadora Feminista) i d'acció sobre els temes més punyents de la discriminació de gènere.
Els objectius polítics de l'esquerra i del moviment veïnal no sempre coincidien amb els del moviment de dones i per aproximar posicions la doble militància de les vocalies de dones fou essencial.
Més tard assistirem també a una certa institucionalització —creació d'instituts de la dona— i menció a la Constitució dels aspectes legals més urgents: article 14, "Els espanyols són iguals davant la llei, sense que pugui prevaler cap discriminació per raó de naixença, raça, sexe, religió, opinió o qualsevol altra condició o circumstància personal o social" i article 32.1, "L'home i la dona tenen dret a contreure matrimoni amb plena igualtat jurídica".
En aquest sentit fou molt més explícit i contundent l'Estatut d'autonomia de Catalunya de 1979, ja que, després d'invocar en el preàmbul que "La tradició cívica i associativa de Catalunya ha subratllat sempre la importància [...] de la igualtat de drets, i avui, especialment, de la igualtat entre dones i homes", insisteix en què els "poders públics de Catalunya han de promoure els valors de [...] l'equitat de gènere" (article 4.3) i que "han d'adoptar les mesures necessàries per a garantir [...] la no-discriminació per raó de gènere" (article 45.3) i dedica tres articles sencers (19, 41 i 153) a establir els Drets de les dones, la Perspectiva de gènere i les Polítiques de gènere.
I encara l'article 56.3 establia que "La llei electoral de Catalunya [que mai ha estat acordada pel Parlament] ha d'establir criteris de paritat entre dones i homes per a l'elaboració de les llistes electorals".
Vaga de treballadors de l'empresa automobilística SEAT.
Any 1978. © Fundació Cipriano García.
En suma, les principals campanyes de les dones de la transició s'articularen sobre dos eixos: la recuperació de drets democràtics i la sexualitat, per tant, el dret al propi cos. Així doncs, les principals campanyes foren per la despenalització de l'adulteri, pel divorci o l'amnistia per a les dones condemnades per delictes específics de la dona: adulteri, avortament o prostitució.
També tingueren un fort ressò les campanyes per obrir centres de planificació familiar i per reivindicar el dret a l'avortament lliure i gratuït, alhora que alguns grups passaven a l'acció i organitzaven grups per anar a avortar a països de l'Europa Occidental.
Finalment, igual que succeí amb el moviment veïnal, la institucionalització del règim democràtic en l'àmbit estatal, autonòmic i local, va comportar un progressiu esmorteïment del moviment de dones.
Tanmateix, les reivindicacions seguien presents i avui són normals i legals moltes de les coses que es reivindicaven llavors.
És clar que, com s'ha vist amb la violència masclista i la igualtat laboral, una cosa és el que diu la llei i altra la realitat social.
Però, sens dubte, on es van manifestar amb més força i van tenir més continuïtat i presència els moviments socials i la implicació de la societat civil va ser en el canvi radical que va conèixer el sistema educatiu, tant en valors i continguts com en la generalització de l'educació pública i gratuïta fins als setze anys: "l'educació i, en especial, l'escola va ser un dels escenaris socials on el context històric de la Transició democràtica espanyola dels setanta va deixar una petjada considerable per entendre el model escolar actual".
No en va Catalunya comptava amb una llarga tradició educativa que culminà en el Consell de l'Escola Nova Unificada (CENU), que sota el lema "Cap nen sense escola.
Cap escola sense mestre" apostava per la potenciació d'una educació intel·lectual, motriu i sensorial.
El 1965, els intents de renovació pedagògica que s'estaven produint des de dins de determinades escoles cristal·litzaren en la creació de "l'Associació de Mestres Rosa Sensat i la proliferació d'escoles d'iniciativa social que, aprofitant les escletxes del règim, defensarien un model autènticament alternatiu" i que el 1966 organitzaria la primera escola d'estiu, recuperant així una de les experiències de més èxit de la Mancomunitat i de la Segona República.
El 1983, moltes d'aquestes escoles, integrades en el Col·lectiu d'Escoles per l'Escola Pública Catalana (CEPEPC), ingressarien a la xarxa d'escoles públiques.
El moviment de renovació pedagògica tenia un fort suport social en les associacions de veïns i en els sindicats clandestins de mestres.
D'una banda, el 1973 tenien lloc les primeres vagues tant a les escoles estatals com a les privades i, de l'altra, el 1975 es creava l'Institut Nacional de Batxillerat Can Tunis, el primer que sorgia a tot l'Estat espanyol fruit de la pressió d'una associació de veïns.
A partir d'aquests moments i fins ben entrats els vuitanta se succeeixen les vagues en demanda de millores laborals dels mestres i professors i, sobretot, d'un canvi radical en els models pedagògics i per una escola pública, laica i gratuïta de qualitat.
Al mateix temps, les associacions veïnals lluiten per aconseguir escoles i instituts que atenguin les necessitats escolars dels barris més necessitats.
I, més tard, a mesura que s'anava completant la xarxa pública d'escolarització, la lluita, sempre molt vinculada a les reivindicacions veïnals, s'orienta a exigir als ajuntaments escoles bressol per als infants de 0 a 6 anys, una necessitat estretament vinculada a la progressiva incorporació de la dona al mercat de treball i a fer compatible la jornada laboral i la família.
Al mateix temps, es reclama una extensió i una millora de la qualitat de la xarxa d'escoles rurals, mentre els sindicats, ara ja legals, no aturen —sovint en estreta complicitat amb les associacions de pares i mares— les mobilitzacions per tal d'exigir millores laborals i dignificació del treball dels professionals de l'educació, creació de noves escoles i instituts, la gratuïtat de l'educació i una millora en la qualitat de l'ensenyament.
En definitiva, la intensitat de les mobilitzacions en el sector educatiu —per no fer esment del moviment universitari— i les seves conquestes li donaren un protagonisme superior al d'altres moviments socials de l'època.
I, com a tret distintiu, cal emfasitzar que, a diferència d'altres moviments, fou menys sensible a la institucionalització que comportà la normalitat democràtica, tot i la progressiva funcionarització dels mestres i professors a mesura que es consolidava el nou marc democràtic i les lleis d'educació.
Òbviament, el repàs dels moviments socials i de les iniciatives de la societat civil durant la transició no s'exhaureix amb el que s'ha dit fins ara, però és suficient per destacar la gran importància que tingueren per precipitar el canvi polític.
Però el que cal destacar ara és la fortalesa de la societat civil i dels moviments socials a Catalunya quan estava en joc el futur del país, ja sigui perquè la dictadura ho impedia i els partits i els sindicats estaven prohibits, ja sigui perquè la transició no estava a l'alçada de les aspiracions de la gent.
És, per tant, en moments de crisi política quan la societat civil pressiona o pren el relleu de la política per tal de fer efectiu allò que reclamen els ciutadans.
Les formes són diverses i sovint transversals i com s'ha pogut comprovar poden arribar a abastar gairebé tots els sectors de la societat des dels estudiants a la Nova Cançó, des dels treballadors de la sanitat i l'ensenyament als moviments veïnals o de dones.
Aquests moviments foren sovint la pedrera de futurs dirigents polítics i en la mesura que s'assoleix l'estabilitat institucional tendeixen a perdre força i presència.
És igualment cert que a Catalunya, arrelats en una ja llarga tradició històrica de moviments associatius civils, continuen latents per ressorgir quan les circumstàncies ho requereixen.
És el que de nou ha succeït en els darrers anys davant la crisi econòmica i política d'això que s'ha començat a denominar la segona transició, en què sembla que la societat catalana va per davant dels polítics.
Caricatura del dibuixant Puyal de tres de les figures més representatives de l'Assemblea de Catalunya (d'esquerra a dreta): Pere Portabella, Miquel Sellarés i Salvador Coromines. © Avui.
Els efectes de la crisi econòmica comencen a fer-se perceptibles a Catalunya el 2008.
Així, d'una taxa d'atur per sota del 7% el 2007 es passa al gairebé 12% del darrer trimestre de 2008.
A partir d'aquests moments els efectes negatius de la crisi no paren d'agreujar-se: fallides empresarials, de les immobiliàries, de les entitats financeres i d'empreses d'altres sectors.
La contracció econòmica comporta la caiguda del consum i, sobretot, un irrefrenable creixement de l'atur que en el darrer trimestre del 2012 arribava al 24%.
La contracció de la producció i la retracció del consum provoquen una caiguda dels ingressos de l'Administració que només pot mantenir les prestacions socials incrementant el dèficit de la Generalitat.
El malestar social és cada cop més perceptible i, en l'àmbit de l'Estat i deixant a banda altres reivindicacions sectorials (oposició al Pla Bolonya dels estudiants universitaris), el 2011 fa acte de presència el moviment de l'11M que pren les places i els carrers de moltes ciutats espanyoles exigint el manteniment dels serveis i prestacions bàsics (habitatges, pensions, sanitat, educació, etc.) i treball, especialment per als joves.
És un moviment poc estructurat, sense una orientació política clara, que se centra en la dignitat que mereixen els ciutadans i en la reclamació d'una democràcia més participativa.
És un moviment contra un sistema i uns polítics incapaços de fer front a la crisi i que els escàndols de corrupció i financers (fallides d'entitats, liquidacions immorals per als executius responsables de les fallides) no fan més que alimentar.
És un moviment, però, que, inicialment, fou molt poc sensible a les reivindicacions nacionals.
A Catalunya, les vagues i les manifestacions sectorials (educació, sanitat, empreses en crisi o en procés de tancament, contra la reforma de les pensions, etc.) foren constants el 2011 i el 2012, sense comptar el seguiment de les vagues generals estatals (27 de gener de 2011, convocada pels sindicats nacionalistes i minoritaris, i 29 de març de 2012, contra la reforma laboral) o europees (14 de novembre de 2012).
Al mateix temps, també es mobilitzaven estudiants, joves sense feina i adults que l'havien perdut, famílies desnonades, col·lectius antisistema, etc. A partir del 2011, s'afegirien les retallades del govern del PP i el progressiu ofec econòmic de la Generalitat, obligada a complir un topall de dèficit impossible.
Apareixien nous casos de corrupció, que s'afegien als que ja s'arrossegaven (Palau, Petròria) i es fan públics els sous i les escandaloses indemnitzacions d'alts executius que havien arruïnat les entitats financeres que dirigien.
Moltes d'aquestes empreses hagueren de ser rescatades i el deute privat esdevingué deute d'estat (públic per tant).
El moviment dels indignats del 15M, poc estructurat políticament i al marge de les mobilitzacions pel dret a decidir, recollia molts d'aquests greuges.
La presència de col·lectius antisistema contribuí a radicalitzar el moviment i l'acció dels violents culminà en els enfrontaments amb els mossos d'esquadra i l'assetjament de diputats a les portes del Parlament de Catalunya el 15 de juny de 2011.
De la indignació sorgí també la Plataforma d'Afectats per la Hipoteca (PAH), que denuncià els desnonaments, un problema social que copejava els més febles.
El febrer de 2013, la PAH i altres associacions contràries als desnonaments presentaven en el Congrés dels Diputats una iniciativa legislativa popular en la qual es demanava canviar la llei hipotecària per evitar els desnonaments.
Havien recollit gairebé un milió i mig de signatures, prop del 30% de les quals a Catalunya i una cinquena part a Madrid.
El 14 de març de 2013 el Tribunal de Justícia de la UE decidia en contra de la llei hipotecària espanyola, que considerava abusiva i il·legal.
Paral·lelament a la crisi econòmica, té lloc la crisi política o institucional.
El juny de 2006 era aprovat en referèndum el nou Estatut de Catalunya que quedà pendent de la sentència del Tribunal Constitucional (TC) davant del recurs presentat pel PP.
Tot i que el president del Govern espanyol José Luis Rodríguez Zapatero no havia respectat allò que va prometre («apoyaré el Estatuto que salga del Parlamento de Cataluña»), per una gran part de la ciutadania l'Estatut era la darrera oportunitat de trobar una sortida satisfactòria a l'encaix de Catalunya a Espanya.
Era la darrera oportunitat malgrat les retallades que havia sofert el text aprovat pel Parlament de Catalunya el setembre de 2005.
També el nou model de finançament acordat el 15 de juliol de 2009 (un any després del que preveia el nou Estatut) despertà moltes expectatives perquè garantia el principi d'ordinalitat (que no acabin "disposant de més recursos els que reben la solidaritat que aquells que l'exerceixen"), introduïa el fons de competitivitat que beneficiava les economies més dinàmiques, i per tant a Catalunya, i reconeixia el punt primer de la disposició addicional tercera de l'Estatut que establia que "la inversió de l'Estat a Catalunya en infraestructures, exclòs el Fons de compensació interterritorial, s'ha d'equiparar a la participació relativa del producte interior brut de Catalunya amb relació al producte interior brut de l'Estat per un període de set anys.
Aquestes inversions poden emprar-se també per a l'alliberament de peatges o la construcció d'autovies alternatives".
Tanmateix, el pas del temps va demostrar que ni el govern de Zapatero ni el de Mariano Rajoy estaven disposats a complir allò que fixava l'Estatut ni el que s'havia acordat en el nou model de finançament.
I així, la desafecció anava guanyant terreny entre els ciutadans de Catalunya.
La ruptura definitiva es produí el 28 de juny de 2010 quan es va fer pública la sentència.
Era una càrrega de profunditat contra l'Estatut, no tant des de la vessant jurídica com política i declarava anticonstitucional l'article 97 referit al Consell de Justícia de Catalunya com a òrgan de govern del poder judicial a Catalunya, parcialment anticonstitucionals 13 articles més i reinterpretava —totalment o parcialment— 24 articles i 3 disposicions addicionals.
Mantenia la menció de Catalunya com a nació en el preàmbul, però advertia que això no tenia rellevància normativa ni eficàcia legislativa, ja que el terme nació només es podia aplicar a la nació espanyola.
La resposta de la societat civil i de les institucions catalanes (Govern i Parlament) no es feu esperar i fou molt contundent.
La multitudinària manifestació del 10 de juliol de 2010, convocada per Òmnium Cultural i tot un seguit d'associacions sota el lema "Som una nació.
Nosaltres decidim", donava compte de la ruptura que s'havia produït a Catalunya, on els ciutadans i gran part de la classe política donaven per morta la via estatutària.
El dret a decidir s'instal·là definitivament en l'eix central de la política catalana.
En l'aposta pel dret a decidir la societat civil ha jugat un paper rellevant, especialment a través d'Òmnium Cultural, una institució de llarg recorregut històric que ja havia resultat decisiva en el manteniment de la llengua i la cultura catalana durant la dictadura, la Plataforma pel Dret a Decidir (PDD), les consultes sobiranistes i l'Assemblea Nacional Catalana (ANC), que pretenia recuperar el caràcter unitari de l'Assemblea de Catalunya.
La PDD fou la convocant, juntament amb altres organitzacions de la societat civil i el suport d'ERC, de la manifestació del 18 de febrer de 2006 sota el lema "Som una nació i tenim el dret a decidir".
Fou la resposta al pacte entre Artur Mas i Rodríguez Zapatero (21 de gener de 2006) i reclamava que el text de l'Estatut fos aprovat sense retallades, és a dir, tal com va sortir del Parlament de Catalunya el setembre de 2005.
La convocatòria fou un èxit de participació i fou el germen que donaria lloc a d'altres iniciatives que ja no tindrien com a objectiu donar suport a un estatut sinó reclamar la creació d'un Estat propi.
L'aprovació en referèndum de l'Estatut i les eleccions de novembre de 2006 suposaren un cert compàs d'espera per tal de veure com es produïa el desplegament estatutari, què donaven de si les negociacions sobre el nou sistema de finançament i quins efectes tindria la sentència del TC.
Però el primer suscitava poques esperances; les segones avançaven lentament i quan es produí l'acord no fou respectat pel Govern espanyol, i la sentència del TC no arribava.
En aquest context i amb el fons de la crisi d'ERC, provocada per la participació en el segon tripartit, la societat civil pren la iniciativa.
L'1 de desembre de 2007, la PDD convocà una manifestació sota el lema "La nació catalana diu prou!
S'hi adheriren gairebé 150 entitats cíviques i culturals, ajuntaments, sindicats, partits i joventuts de partits (CiU, ERC, ICV-EUiA) i, a títol individual, alguns membres del sector més catalanista del PSC.
Fou també un primer pas d'un ampli moviment de la societat civil que tindria continuïtat en la campanya de consultes (2009-2011) i en la constitució de l'ANC.
Cartell de la campanya "català, idioma oficial" impulsada pel Congrés de Cultura Catalana (1977).
Fons del Centre Documental de la Comunicació (DEDOC).
Les consultes sorgiren impulsades per regidors i alcaldes que confluirien en l'Assembla de Municipis per la Independència (AMI), que, al marge de les vies institucionals i dels partits, intentava mobilitzar la ciutadania a favor de la independència.
La primera consulta tingué lloc a Arenys de Munt el 13 de setembre de 2009 organitzada pel Moviment Arenyenc per l'Autodeterminació (MAPA) i fou tot un èxit: va votar un 41% del cens i el triomf del SÍ fou aclaparador (96,2%).
En total se celebraren vuit onades de consultes que inclogueren 554 municipis i gairebé les dues terceres parts de la població de Catalunya.
La participació mitjana fou del 18,9% i els vots a favor de la independència arribaren al 91,7% dels vots emesos.
Les consultes indicaven que estava sorgint una nova hegemonia cultural i política que tenia com a referència el dret a decidir.
Les consultes l'havien posat en el centre del debat polític.
A finals de 2009 la desafecció guanyava terreny i era cada vegada més transversal.
El darrer impuls el donaria la sentència del TC, a pesar de l'advertència de l'editorial conjunta publicada per 12 diaris catalans el 26 de novembre de 2009, on s'apuntava el descrèdit d'un TC sota sospita, en denunciava la tardança a dictar sentència i advertia "que ningú es confongui [...]
Que ningú erri el diagnòstic [...]
Ningú que conegui Catalunya posarà en dubte que el reconeixement de la identitat, la millora de l'autogovern, l'obtenció d'un finançament just i un salt qualitatiu en la gestió de les infraestructures són i continuaran sent reclamacions tenaçment plantejades amb un amplíssim suport polític i social".
El 28 de juny de 2010 es coneixia la sentència del TC.
La resposta fou la manifestació del 10 de juliol.
El tomb s'havia produït i ja no hi havia marxa enrere.
El futur immediat i electoral de Catalunya es jugaria a partir de llavors en el terreny del dret a decidir on molt aviat destacaria l'ANC.
L'ANC havia sorgit impulsada per un petit grup de persones el 2009.
Pretenien posar en marxa un moviment unitari, que, a semblança de l'Assemblea de Catalunya, fos capaç d'aglutinar totes les sensibilitats del catalanisme civil i sociològic.
El novembre, el grup s'ampliava i es produïa una aproximació a la PDD que donava suport a les consultes.
Fou llavors quan es va veure la necessitat de constituir l'Assemblea Nacional Catalana (ANC), que tindria com a objectiu "la conscienciació i la mobilització de la població de Catalunya que permeti aconseguir la formació d'una majoria partidària de la constitució d'un Estat de dret, sobirà i democràtic i social, mitjançant l'exercici del dret d'autodeterminació".
Finalment, el 10 de març de 2012 amb l'assistència de centenars de persones es constituïa al Palau Sant Jordi l'ANC, que coincidia en els seus objectius amb el que de manera espontània estava demanant gran part de la societat catalana.
Una organització en forma d'agrupacions territorials, la utilització de les xarxes socials i l'adscripció del tradicional associacionisme català (centres culturals, ateneus, associacions de veïns, etc.) va permetre arribar molt aviat a tot el territori i estendre ràpidament els postulats de l'embrionària ANC.
Paral·lelament, a comarques i en alguns barris de Barcelona, continuava la feina callada de les assemblees de la Candidatura d'Unitat Popular (CUP), que obtindria representació parlamentària el novembre de 2012, que eren el nexe entre l'organització assembleària, les denúncies de la brutalitat social amb què s'encarava la crisi, la crítica del sistema polític vigent i la fèrria defensa de la independència dels Països Catalans i d'unes polítiques favorables als més dèbils.
No fou, doncs, del tot una sorpresa el que succeí la Diada del 2012, quan, en resposta a la crida feta per l'ANC, tingué lloc la manifestació més multitudinària que s'ha viscut mai a Barcelona sota el lema finalment acordat de "Catalunya, nou Estat d'Europa".
Des del matí, centenars de milers de persones envaïen pacíficament els carrers de la capital catalana.
Fou una manifestació en positiu, festiva, familiar, transversal i de reafirmació: els ciutadans de Catalunya havien deixat de mirar Espanya i projectaven el seu futur en un estat independent dins d'Europa.
El llaç entre les antigues generacions, que havien lluitat contra la dictadura i que s'havien desencisat amb els resultats de la transició, i unes noves generacions, nascudes en democràcia, però a les quals la crisi i el marc polític negaven el futur, s'havia refet de nou a través dels moviments socials i de la determinació de la societat civil.
Hi ha, en definitiva, una relació de continuïtat entre aquells moviments socials de principis de segle i de l'època republicana i de la lluita contra la dictadura i aquests nous moviments socials que no veuen altre camí per sortir de la crisi que la independència de Catalunya.
Està per veure si aconseguiran el seu objectiu, però del que no hi ha dubte és que la fortalesa de la societat civil catalana s'ha manifestat al llarg de la història sempre que l'acció política no ha estat a l'alçada —per impediment durant la dictadura, per manca de visió política i interessos partidistes en democràcia— de les aspiracions dels ciutadans.
I tampoc hi ha massa dubtes que, quan la voluntat dels ciutadans i l'acció política dels partits i de les institucions catalanes van de la mà, és molt més fàcil conquerir el futur.