projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Explicar l'evolució del management, reflexionar sobre el protagonisme de les ciències de la gestió en la modernització i el desenvolupament del país i donar a conèixer les persones "empresaris i acadèmics" que han excel·lit en aquesta disciplina.
Aquests són els objectius que es planteja "FER FER.
Una exposició sobre l'evolució del management", que es podrà visitar del 19 de desembre al 3 de març al Palau Robert de Barcelona.
La mostra és una iniciativa del Palau Robert i d'ESADE que s'ha programat amb motiu del 50è aniversari d'aquesta institució, fundada el 1958, que desenvolupa l'activitat acadèmica als campus de Barcelona, Madrid i Buenos Aires, en tres àrees principals d'activitat: formació, investigació i debat social.
Amb els pas dels anys, ESADE ha esdevingut una escola de negocis amb gran projecció i reconeixement internacional.
La gestió, que va néixer a Europa i es va desenvolupar al Estat Units, ha esdevingut avui una de les propostes acadèmiques més atractives del panorama universitari.
Alguns autors han anomenat el segle XX com el "segle de la gestió" ( the management century ).
L'exposició, que té Javier Nieto com a comissari i el patrocini de "La Caixa", es planteja com una passeig per les ciències de la gestió i es desenvolupa en tres apartats: La confusió de Babel, Deu moments amb història i Deu persones amb veu.
El primer apartat, La confusió de Babel, vol explicar paraules i conceptes que han anat sorgint en el món de la gestió i que han generat una certa confusió, com si es tractés d'una moderna torre de Babel.
Com en altres disciplines, la gestió ha generat un vocabulari específic molt ampli que s'ha incorporat progressivament al llenguatge popular.
Aquesta terminologia aplicada al món dels negocis i de la gestió s'utilitza actualment en moltes converses professionals, polítiques o quotidianes.
Entre els termes que s'esmenten en l'exposició podem citar: cash flow, direcció per objectius, estratègia corporativa, posicionament, motivació, responsabilitat social, gestió de canvi, segmentació, certificacions ISO, implementació, gestió de coneixement, capital risc, quota de mercat...
Deu moments amb història és el nom del segon apartat, que ens resumeix d'una manera entenedora deu moments transcendents en la història de la gestió.
De fet, la ciència de la gestió és fruit de la revolució Industrial i al llarg de la història s'ha anat ampliant amb la incorporació d'altres disciplines i mirades.
Els deus moments a què es fa referència en aquest àmbit són: el naixement de la gestió, la societat per accions, la cadena de muntatge, la teoria d e la motivació, l'organització com a sistema, la satisfacció del màrqueting, estratègia i estructura, l'estratègia competitiva, l'esclat dels intangibles i l'ensenyament de la gestió.
Finalment, el tercer apartat, Deu persones amb veu, atorga el protagonisme a deu personatges, entre els quals apareixen empresaris i acadèmics, que han assumit un protagonisme rellevant en l'evolució del management.
Oberta al públic del 19 de desembre fins al 2 de març de 2008.
La Generalitat de Catalunya organitza l'exposició "1977.
Memòria d'EFE", amb la col·laboració de l'esmentada agència de notícies, en escaure's el trentè aniversari d'un any decisiu per a Catalunya i Espanya.
Fou l'any en què es varen convocar les primeres eleccions que ens varen portar la democràcia i també el del retorn del president Tarradellas i de la recuperació de l'autogovern i de les in
Oberta al públic del 20 de setembre al 2 de desembre.
La mostra es podrà visitar a la Sala 1 del Palau Robert del 20 de setembre al 30 de novembre, i n'és el comissari el periodista Joan Tàpia.
La inaugurarà el 19 de setembre, a les 19 hores, el president de la Generalitat, José Montilla.
Amb aquesta iniciativa es dóna el tret de sortida als actes que organitza el Govern de Catalunya en el darrer semestre del 2007 per commemorar el trentè aniversari d'un any clau en la vida del país.
Després de quaranta anys de dictadura, el poble recuperava la veu i la paraula i començava la construcció d'un nou ordre democràtic.
El dia 23 d'octubre, dia de la seva tornada a Catalunya, el president Tarradelllas va pronunciar, des del balcó del Palau de la Generalitat, la coneguda frase: "Ciutadans de Catalunya, ja sóc aquí".
Un frase que té un valor simbòlic decisiu.
El 1977 és l'any del "Ja som aquí", de la recuperació de la llibertat i de l'autogovern.
L'exposició es divideix en quatre àmbits de l'exposició: El camí cap a les primeres eleccions democràtiques, Les eleccions del 15 de juny, La manifestació de l'Onze de Setembre i El retorn del president Josep Tarradellas.
La mostra tindrà continuïtat als jardins del Palau Robert, amb imatges de personatges de plena actualitat en el 1977, i a la mateixa entrada de l'edifici, amb fotos dels personatges més destacats de la transició tant a Catalunya com a Espanya.
Recrear l'atmosfera, el món complex i peculiar de les novel·les de Mercè Rodoreda i alhora incitar a la lectura o la relectura de l'obra de l'escriptora.
Aquest és un dels objectius de l'exposició "Mercè Rodoreda.
La mort de la innocència", que es presenta del 25 de març al 15 de juny al Palau Robert, i que té com a comissària Marina Gustà.
La mostra també pretén trencar la imatge preconcebuda, determinats estereotips que associen la figura de Rodoreda, figura rellevant de la literatura i la cultura catalanes contemporànies, amb personatges marcats per una certa blederia i la quotidianitat dels barris de Gràcia o Sant Gervasi.
Una mirada sobre l'obra de l'escriptora que no s'ajusta a la realitat, ja que l'anàlisi de la seva producció literària fa veure la força vital dels personatges, en els quals s'observa un denominador comú: la pèrdua de la innocència i el pacte amb la vida o amb la mort que se'n deriva, i la violència amb què s'afronta l'existència humana.
Aquesta iniciativa forma part dels actes programats amb motiu de l'Any Rodoreda, que pretén difondre la figura de l'escriptora i internacionalitzar la cultura catalana a través d'una de les escriptores més rellevants del segle XX.
En aquesta celebració s'hi inclouen exposicions, espectacles, actes acadèmics, rutes literàries, audiovisuals i activitats educatives.
El tret d'inici de l'Any Rodoreda va ser el mes d'octubre del 2007 amb l'adaptació que es va poder veure al Teatre Nacional de Catalunya de l'obra La plaça del Diamant, a càrrec de Josep Maria Benet i Jornet.
El discurs de l'exposició consta de quatre àmbits que porten el títol d'algunes de les novel·les més conegudes de l'escriptora: La plaça del Diamant, Mirall trencat, La mort i la primavera i Quanta, quanta guerra.
En cada apartat s'hi recrea l'atmosfera de les novel·les escollides per desenvolupar el guió expositiu.
Els àmbit s'associen a uns escenaris concrets: el laberint, el bosc, la casa i el camí, i també a audiovisuals, sons, sorolls, músiques, olors i veus que donen a conèixer textos de Mercè Rodoreda.
Les dues primeres obres seleccionades, La plaça del Diamant i Mirall trenca t són considerades, per la crítica i els lectors, les dues millors novel·les de l'escriptora.
Els dos relats comparteixen una acció versemblant, escenaris i temps històric que es poden identificar.
En les altres dues obres, La mort i la primavera i Quanta, quanta guerra coincideixen indrets i personatges sense nom o amb noms fantàstics i el protagonisme d'un personatge adolescent masculí.
D'aquesta manera es mostra la complexitat i les matisos de l'univers de l'escriptora en alternar la Rodoreda més coneguda i la que ho és menys.
Oberta al públic del 26 de març al 15 de juny.
Visites guiades en cap de setmana (Del 29 de març al 15 de juny)
Va ser un sindicalista clau en els últims anys del franquisme, durant la Transició i en els primers anys de la democràcia com a secretari general de CCOO –en serà principal dirigent fins a 1987.
El 1935 es va afiliar al PCE i va lluitar al bàndol republicà durant la Guerra Civil.
Després de la victòria de Franco, va ser jutjat i va condemnat a treballs forçats a Tànger, d'on s'escapà el 1944 per instal·lar-se a Orà (Algèria).
El 1957 és indultat i torna a Espanya com a obrer metal·lúrgic de Perkins Hispania.
Des de Perkins és un dels activistes sindicals que, dissentint del criteri de la UGT exiliada, se serveix si convé dels conductes del sindicalisme vertical.
És llavors quan es funda CCOO com a confederació sindical.
Per les seves activitats polítiques i sindicals és empresonat el 1967.
Passa nou anys a la presó de Carabanchel, de la qual surt, indultat, després del famós procés 1001.
El 1976 és elegit secretari general de CCOO.
Camacho ja era aleshores membre del Comitè Central del PCE i va sortir-ne elegit diputat per Madrid el 1977 i el 1979.
Va dirigir CCOO fins a 1987, i va convertir-les en primera força sindical (durant llarg temps, a molta distància d'UGT) guanyant les eleccions sindicals de 1978 i 1980.
És famós l'enfrontament televisat entre Camacho i Redondo, en el transcurs del qual aquest li va dirigir la frase: "menteixes, Marcelino, i ho saps".
Va dimitir com a president de CCOO el 1995 perquè estava en contra de l'allunyament del PCE i del persistent "gir a la dreta".
Obrer metal·lúrgic, es va afiliar a la UGT i al PSOE el 1945.
Va ser detingut i processat pel règim de Franco en diverses ocasions per les seves activitats tant polítiques com sindicals.
Va ser desterrat a Las Hurdes el 1967.
Amb el pas dels anys es va convertir en un sòlid punt de referència del socialisme basc i fou un dels dirigents de l'interior que va participar en el famós "Pacte del Betis", la conseqüència del qual va ser l'ascens de l'advocat laboralista sevillà Felipe González a la secretaria general del PSOE en el congrés de Suresnes de 1974.
L'abril de 1976 va ser elegit secretari general d'UGT en el primer congrés celebrat per aquesta organització a Espanya des de l'acabament de la Guerra Civil.
El 1976, 1977 i 1978 Redondo va ser una persona clau perquè l'UGT recuperés el terreny perdut davant CCOO a finals dels 60 i principis dels 70 (com se sap, CCOO havia decidit participar en les eleccions sindicals, la qual cosa li va donar gran influència i capacitat d'interlocució en la negociació dels convenis col·lectius, mentre que la UGT va resultar perjudicada per la seva actitud contrària a participar en les eleccions del sindicalisme vertical, cosa que va entorpir el seu contacte amb els treballadors a les fàbriques).
Redondo va ser elegit diputat per Biscaia el 1977, 1979, 1982 i 1986.
L'any 1987 va renunciar al seu escó de diputat, després de votar contra els pressupostos generals de 1988 de Carlos Solchaga, mostrant així la seva disconformitat amb la política econòmica de Felipe González.
Al costat de Camacho, va convocar la vaga general del 14 de desembre de 1988 contra el contracte d'aprenentatge de dos anys, vaga que va tenir un seguiment massiu.
Convocaria encara dues altres vagues generals: el maig de 1992 -de mitja jornada- i el gener de 1994.
El 1994 va deixar pas a Cándido Méndez com a secretari general d'UGT i va abandonar l'activitat sindical i política.
El 1945 va ser nomenat bisbe de Solsona i després arquebisbe d'Oviedo (1964) i de Toledo (1969).
Aquell mateix any rep la porpra cardenalícia del Papa Pau VI, que el designa també arquebisbe de Madrid el 1971, càrrec que deté fins a 1983, quan es retira per raons d'edat.
El cardenal Tarancón va exercir un paper conciliador i impulsor de l'evolució a la democràcia, i de la seva posterior consolidació, en els deu anys que va presidir la Conferència Episcopal Espanyola (1971-1981).
El seu nomenament va significar un punt i a part després de les relacions de l'Església Catòlica amb el règim del general Franco.
Enrique y Tarancón va ser molt atacat pels integristes i els ultres que, en algunes manifestacions van arribar a corejar la consigna: "Tarancón al paredón".
La seva actitud oberta, el seu rebuig clar però diplomàtic de la dictadura, i la seva actitud reticent a patrocinar un partit democratacristià tradicional, van convertir-lo en el referent d'una Església oberturista, en contrast amb l'actitud de posteriors presidents de la Conferència Episcopal Espanyola.
Va néixer al si d'una família humil amb molts fills.
Es va llicenciar en Filosofia i Lletres després d'obtenir el títol d'enginyer tècnic industrial.
Va ser un dels joves del nucli de socialistes sevillans que durant els seixanta va insuflar nova vida al PSOE.
El 1970 va entrar a la comissió executiva del PSOE.
Va ser un dels inspiradors de la ruptura amb el PSOE de l'exili de Rodolfo Llopis i, més tard, de l'elecció de Felipe González com a primer secretari en el congrés de Suresnes (localitat propera a París) el 1974.
Es va convertir, al costat de Felipe, en el principal impulsor del nou PSOE a les acaballes del franquisme i durant la Transició.
El 1977-1978 va jugar un paper important per a la integració en la llista del PSOE de partits socialistes de diferents nacionalitats i regions com el Partit Socialista del País Valencià o la Convergencia Socialista de Madrid (grup polític que havia nascut de la Unión Sindical Obrera).
Va participar també en les negociacions que van permetre la conjunció en una llista única del PSC (Congrés) i de la Federació Catalana del PSOE per a les eleccions del 15 de juny del 77.
Ha estat ininterrompudament diputat per Sevilla des de 1977 i va ser vicepresident dels governs de Felipe González des de 1982 a 1991.
Actualment és president de la Comissió Constitucional del Congrés dels Diputats i de la Fundació Pablo Iglesias.
Durant els governs de la UCD va ser un crític ferotge de les polítiques d'aquest partit (va titllar Suárez de "tafur del Mississipí"), però va ser també un home clau per pactar amb la UCD (Abril Martorell) la Constitució de 1978.
Va dimitir per discrepàncies amb Felipe González (sempre se l'ha volgut situar a l'esquerra del partit) i després de l'escàndol provocat pel seu germà i col·laborador Juan Guerra.
Ha publicat dos llibres de memòries que abasten fins a 1991.
Va estudiar enginyeria industrial a Madrid i es va introduir llavors en les estructures polítiques del franquisme a través del Sindicato Español Universitario (SEU), del qual va arribar a ser màxim dirigent.
Va ingressar per oposició al cos d'Enginyers Industrials d'Hisenda, avui absorbit pel d'Inspectors de Finances.
Va ocupar diversos càrrecs polítics d'importància i va ser governador civil de Barcelona els últims anys del franquisme, on va establir vincles i contactes amb els grups de l'oposició democràtica.
En el govern d'Arias Navarro de desembre de 1975, el primer després de la mort del dictador, va ser nomenat ministre de Relacions Sindicals.
El juliol de 1976 Suárez el designa ministre de Governació, càrrec que ocupa durant tota la Transició, fins a abril de 1979.
Com a ministre de Governació, Martín Villa ha d'afrontar totes les convulsions que provoca el canvi de règim, en primer lloc els desafiaments terroristes.
Es tracta no solament del GRAPO i d'ETA -que actuava des de feia anys-, sinó també d'un perillós terrorisme d'extrema dreta que mina la Transició i el qual aconsegueix reduir i pràcticament eliminar.
Com a independent ("azul", és a dir: exfranquista) és designat senador reial el 1977 i és elegit diputat per Lleó en les candidatures d'UCD el 1979 i 1982.
Va ser després ministre d'Administració Territorial amb Suárez i Calvo Sotelo i vicepresident primer del Govern de desembre de 1981 a juliol de 1982.
Després de la dissolució d'UCD, passa al PDP d'Óscar Alzaga, que s'integra finalment (1989) al Partit Popular.
De 1997 fins a 2002 va ser president d'Endesa i és president de Sogecable des que es van fusionar les plataformes digitals del grup Prisa (Canal Satélite Digital) i de Telefónica (Vía Digital).
Enginyer agrònom i doctor en Ciències Polítiques i Enginyeria Agrònoma.
El 1969 va ser nomenat president de la Diputació de Segòvia essent Adolfo Suárez -amb qui el va unir una gran amistat- governador civil de la província.
Després va ser director tècnic del Fons d'Ordenació i Regulació de Produccions i Preus Agraris (1971-1972), director general de Producció Agrària (1972-1974) i procurador en Corts.
Suárez el va nomenar ministre d'Agricultura en el seu primer Govern el 1976, vicepresident tercer d'Assumptes Polítics després de les eleccions de 1977 i vicepresident segon i ministre d'Economia després de la dimissió de Fuentes Quintana (1978-1980).
Va ser també un dels homes forts de la UCD valenciana.
Abril Martorell es va convertir ràpidament en el principal col·laborador de Suárez i en l'home per a les negociacions delicades.
La seva entesa amb Alfonso Guerra va ser crucial per al consens de la Constitució del 78.
Després es va fer càrrec de la negociació social amb els sindicats i amb la CEOE.
Era un home amb gran capacitat de treball i negociació i va arribar a acumular molt de poder (deia, però, que no havia fet res per obtenir-lo, que se l'havia trobat enmig del carrer).
Aquest seu poder el va convertir en blanc dels atacs socialistes i de les enveges d'altres barons de la UCD.
Suárez va prescindir-ne amb motiu de la crisi de 1980, poc abans de la seva pròpia dimissió el febrer de 1981.
Després de la majoria absoluta socialista, va abandonar l'activitat política i va ser president de la Unión Naval de Levante, controlada pel Banc Central, i vicepresident del Banc Central Hispà (1991), nascut de la fusió del Central amb l'Hispanoamericà.
Va morir a Madrid després d'una llarga malaltia.
Va estudiar a la Universitat Complutense de Madrid, on es va doctorar en Dret (1948) i en Ciències Polítiques i Econòmiques (1956).
Va ser durant molts anys catedràtic d'Hisenda Pública i Dret Fiscal a la Universitat Complutense de Madrid i un dels economistes espanyols de més prestigi i influència.
Tècnic comercial de l'Estat, va dirigir de 1958 a 1970 la revista Información Comercial Española del ministeri de Comerç, que defensava la conveniència del Pla d'Estabilització de 1959 i de la política de liberalització econòmica.
Després va ser, de 1970 a 1978, director de l'Institut d'Estudis Fiscals (ministeri d'Hisenda) i de la revista Hacienda Pública Española.
El juny de 1977 va ser nomenat senador per designació reial i el juliol Suárez el va fer vicepresident segon per a Assumptes Econòmics en el si del Govern que va constituir després de les eleccions.
En l'exercici d'aquest càrrec va impulsar el Programa de Sanejament i Reforma Econòmica que van acordar tots els partits en els anomenats "Pactes de la Moncloa".
Es tractava, en síntesi, de l'acceptació de l'ortodòxia econòmica per part dels partits (disciplina salarial, control de la despesa pública i control de la inflació) a canvi d'una reforma fiscal progressiva que afavorís la modernització econòmica.
Fuentes Quintana va dimitir poc després per desavinences amb altres ministres econòmics i durant molts anys va ser director del Fons per a la Investigació Econòmica i Social de la Confederació Espanyola de Caixes d'Estalvis, i director de la revista Papeles de Economía Española.
Als 17 anys va ingressar a l'acadèmia militar de Saragossa i va lluitar a la Guerra Civil en el bàndol nacional.
Va patir presó, va demanar asil a una ambaixada i va ser agent clandestí al Madrid republicà.
Va assolir el rang de general el 1970 i el de general de divisió el 1973.
Fou ascendit a tinent general, nomenat posteriorment capità general de la VII Regió el març del 76 i el juny d'aquell any nomenat cap de l'Estat Major Central.
Llavors ja se'l considerava un militar oberturista, pròxim al general Manuel Díez Alegría, destituït per Franco de cap de l'Estat Major Central pel seu reformisme polític i per la seva relació amb el polític socialdemòcrata madrileny Antonio García López.
García López, durant anys, va intentar connectar amb els generals més oberturistes i convèncer-los de la necessitat d'un sistema democràtic.
El setembre de 1976 Suárez el va cridar per substituir el tinent general Fernando de Santiago.
Va ser llavors vicepresident primer per a Assumptes de la Defensa i va continuar ocupant el càrrec fins a la dimissió d'Adolfo Suárez el 1981.
Durant aquest temps Gutiérrez Mellado va tenir un paper transcendental en la despolitització de l'Exèrcit i en l'acatament de l'ordre constitucional per part d'aquest.
El febrer de 1981 va plantar cara als guàrdies civils que, a les Corts i comandats pel coronel Tejero, van intentar fer un cop d'Estat.
Va ser una actuació que tothom va poder veure a TVE i per la qual es va guanyar un gran respecte de tots els sectors polítics.
Sense Gutiérrez Mellado, la Transició hauria estat, sens dubte, molt més difícil.
Va morir el 15 de desembre de 1995 en un accident de trànsit a la província de Guadalajara.
Va néixer a Gijón en el si d'una família treballadora.
El seu pare, Wenceslao Carrillo, obrer fonedor, es va convertir en dirigent de la UGT i del PSOE el 1924 i d'aquí que es traslladessin a Madrid.
Santiago Carrillo, el 1930, als 15 anys, comença a col·laborar a El Socialista i, després de la proclamació de la República, es converteix en cronista parlamentari.
El 1934 és nomenat secretari general de les Juventudes Socialistas i subscriu les tesis revolucionàries de Largo Caballero, en oposició als líders moderats del PSOE Julián Besteiro i Indalecio Prieto.
Empresonat després de la Revolució d'Octubre, radicalitza la seva actitud i es distancia de Largo Caballero.
En sortir de la presó el febrer del 36 s'apropa al PCE i, iniciada la Guerra Civil, aconsegueix la unificació de les joventuts socialistes i les comunistes en les JSU, Juventudes Socialistas Unificadas.
Durant la guerra s'afilia al PCE i un cop acabada, des de l'exili, es fa càrrec de la reorganització del PCE que roman a l'interior d'Espanya.
El 1955 -després de l'ingrés d'Espanya a l'ONU- propugna una política de reconciliació nacional que li ocasiona serioses dificultats amb la direcció del PCE.
Però el 1956, Dolores Ibárruri, secretària general, delega en ell part de les seves funcions i Carrillo es converteix llavors en el dirigent comunista amb més autoritat.
El 1960, durant el VI Congrés del PCE, accedeix a la Secretaria General del partit.
El 1968 critica la invasió de Txecoslovàquia i inicia el seu distanciament de la política de la URSS.
Al costat d'Enrico Berlinguer i Georges Marchais advoca per l'eurocomunisme: comunisme sense dictadura.
El 1976 torna a Espanya clandestinament, és detingut i posteriorment posat en llibertat.
Després de secretes negociacions amb el Govern de Suárez, el PCE és legalitzat per Setmana Santa de 1977, fet que marca un punt de no retorn en el camí emprès cap a la democràcia.
En les eleccions de 1977, el PCE obté un resultat inferior a l'esperat i és derrotat pel PSOE en la lluita per l'hegemonia dins l'esquerra.
Això no obstant, Carrillo juga un paper important en el consens constitucional i en els Pactes de la Moncloa.
És reelegit diputat en les eleccions de 1979 i 1982, però suscita una creixent oposició interna i acaba dimitint de secretari general del PCE a finals d'aquell any; és substituït en el càrrec per Gerardo Iglesias.
El 1985 Carrillo i els seus seguidors són expulsats del PCE.
Santiago Carrillo està retirat de la política activa però escriu i fa conferències.
Els seus seguidors, però no ell, acabaren integrant-se al PSOE.