El cicle de Nadal comença el 6 de desembre i conclou el 6 de gener, amb l'arribada dels Reis Mags de l'Orient.
És una festa religiosa d'origen pagà relacionada amb el solstici d'hivern i lligada al ritme natural de les societats agrícoles.
Per Nadal són tradicionals els concerts, alguns d'origen medieval, com els pessebres (que inclouen la tradicional figura del caganer, el tió o tronc de Nadal, les cançons de Nadal i representacions teatrals com els Pastorets).
El Cap d'Any, tot i encabir-se dins d'aquest cicle, no forma part de la tradició religiosa del Nadal.
És una celebració festiva per donar la benvinguda a l'any nou i compta amb les seves pròpies tradicions, com l'home dels nassos o el ritual de menjar dotze grans de raïm durant les dotze campanades que assenyalen l'arribada del nou any.
La humanitat, des de molt antic, havia observat com, en apropar-se l'hivern, les nits es fan més llargues i els dies més curts.
El solstici d'hivern, entre el 21 i el 22 de desembre, marca el moment de l'any en què hi ha menys hores de llum solar.
Pocs dies després d'aquesta data, els dies comencen a allargar-se lentament.
Per això, no és estrany que cap al 25 de desembre se celebrés el triomf del sol damunt la foscor, de la llum sobre les tenebres, del dia sobre la nit.
I el cristianisme va adoptar aquest simbolisme, de manera que al segle IV es va adoptar aquesta data per a commemorar el naixement de Jesús.
El Nadal és una festa d'arrels molt antigues.
Abans de ser celebrada com la data del naixement de Crist —i d'això en fa ja mil sis-cents anys!— havia estat considerada, per altres cultures, com una festa dedicada al sol.
Ja fa uns 8 segles que, cada any, grups d'afeccionats escenifiquen els Pastorets.
Aquestes representacions provenen de drames medievals en llatí que es representaven en els oficis litúrgics de la nit de Nadal i fins al dia de Reis.
Als segles XIV i XV ja es feien en català, i en aquesta època s'hi van anar incorporant textos d'evangelis apòcrifs (no reconeguts per l'Església) i lliçons de catecisme, així com elements de la imaginació popular com les calderes de Pere Botero o el ball de diables.
Són en castellà i encara es representen en algunes poblacions catalanes.
Els més antics en llengua catalana són Los pastorets de Betlem o sia lo Naixement de Ntre.
També són molt importants els que va escriure l'any 1891 Frederic Soler, Serafí Pitarra.
De tota manera, els més coneguts i representats actualment són els que va crear Josep Maria Folch i Torres l'any 1916 amb el títol Els Pastorets o L'Adveniment de l'Infant Jesús.
Els pastorets o l'adveniment de l'Infant Jesús
Argument: Després de temptar en Rovelló amb l'avarícia, Satanàs ha aconseguit fer caure a l'infern els dos vailets, que ara estan a punt de bullir dins les calderes d'en Pere Botero.
No bull encara, aquest oli maleït?
Tan bon punt bulli, a la caldera tot seguit!
Prou que el sento, però no els anirà tan bé com es pensen.
Per què ho dius, que no ens sortirà bé?
Perquè a tot arreu, abans de tirar-los a l'oli bullent, els enfarinen, i vosaltres veig que us en descuideu.
Quan ens hi fas pensar és que et deuria convenir, a tu, però no t'escarrassis que aquest cop no t'escaparàs pas.
(A LLUCIFER:) Doneu pressa al foc, que li vull ensenyar si surt bé o no.
No cal que doni pressa, no; que jo massa que m'ho penso, que els sortirà bé.
Home, com vols que no sigui així tenint aquest joc d'olles tan ben instal·lades?
Són les calderes d'en Pere Botero!
Tanta por que només que el seu nom em feia quan era petit, i pensar que m'hi faran prendre un bany!
Però no cal que t'exclamis tant, que ets tu mateix que t'ho has buscat per la teva ambició de diners.
Són ells que m'han enganyat pel procediment de l'enterrament.
Però tu em salvaràs, oi, Lluquet?
Aquest cop sí que m'ho veig molt mal parat.
I, a mi, em sap greu, perquè ja veig que aquí dintre acabaré arrugat i embutllofat com un bunyol.
I encara serà poc per venjar-me de les vostres mofes!
Però ara sí que se us ha acabat!
Si no és més que per sentir-nos gemegar, no cal que es capfiqui a fer-nos tirar a la caldera, perquè li gemegaré tant com vulgui ara mateix!
Més aviat del que tu et penses, gemegaràs.
(Tot de sobte se sent un fort i perllongat esbufec, com de caldera de vapor: pffffiiii!, acompanyat d'un soroll d'aigua bullent, i es veu com surt fum de la caldera.)
La veritat és que començo a creure que va de debò!
Més ens picarà amb l'oli bullent.
A l'últim ha arribat el moment que tant esperava!
Que el turment més terrible us espera per tota l'eternitat!
I no ens ho podria fer més baratet?
(A LLUCIFER:) Agafeu-me, vosaltres, aquest (per ROVELLÓ) que jo em cuidaré del més perillós.
LLUCIFER i un dimoni agafen ROVELLÓ, a estiregassades.
I SATANÀS amb un altre dimoni agafen LLUQUET, estirant-lo.
No estireu tant, que m'arrugueu la roba!
(Donant ordres, sense deixar anar LLUQUET.
Però, és que no us recordeu que jo sóc en ROVELLÓ?
Enforquilleu-lo de seguida, i de cap a l'oli bullent!
Obriu la finestra que aquest fum se'm fica al nas!
LLUCIFER i el seu ajudant alcen en ROVELLÓ mentre altres dimonis van a enforquillar-lo.
SATANÀS es prepara per fer el mateix a en LLUQUET.
El cor em diu que el cel no ens abandonarà!
(Amb les forques han alçat en ROVELLÓ i ja el tenen a la mateixa vora de la caldera, de cara al públic.)
(Enlairat com està, de cara al públic, comença a fer ganyotes, com aquell que sent venir un esternut.)
(Continua fent tota mena de ganyotes, fins que a l'últim esclata, sorollosament.)
En el moment que en LLUQUET diu "Jesús", els dimonis deixen lliures els dos presoners, obligats com es veuen, ells i tots els que es troben en escena, a fer un moviment general, com un salt, quedant encarcarats i immòbils en les més diverses actituds.
Gosar profanar el foc de l'infern amb aquest nom avorrit!
És el nom de Jesús que els constipa!
No, home: el que em constipa és el fum que se'm fica al nas: ho veus...?
(Altre cop el moviment general.)
(A LLUCIFER:) Si pronuncia aquest nom per tercera vegada aquí dins, estem perduts!
Però abans no pugui tornar a pronunciar-lo, el meu poder ha de triomfar!
Per la malèfica potestat que m'ha estat donada, que rebenti la caldera i caigui tot l'oli bullent al damunt d'aquests vailets maleïts!
Es produeix una forta explosió, amb detonació i tot.
La caldera esclata, obrint-se com una poncella i quedant transformada en una glorieta de flors, de dintre de la qual surt, radiant de glòria i de llum, SANT MIQUEL amb l'espasa flamejant.
Davant el fòrum baixa un teló de flors.
S'apaguen totes les resplendors roges i esclaten llums d'intensa claror.
Els dimonis queden tots ajupits i ajegassats com per art d'encantament.
SATANÀS queda vençut de cap a terra.
En LLUQUET i en ROVELLÓ, descoberts, cauen de genolls en adoració, davant l'àngel.
El pessebre és una representació popular i tradicional de la commemoració del naixement de Jesús, del misteri del Nadal.
Els pessebres es fan per mitjà de figures plàstiques a l'interior de les cases, a les esglésies i a molts altres indrets, i sembla que són una romanalla dels lararis romans.
El pessebre típic és de suro, molsa i figures que es transmeten generacionalment i que representen personatges populars: el caçador, la filadora, el pastor, la bugadera, el pescador o el caganer.
En l'actualitat, però, també són moltes les cases que elaboren pessebres amb altres materials incloent-hi, no sense embuts, personatges mediàtics en clau humorística i irreverent.
Tradicionalment, el pessebre es comença per Santa Caterina, el 25 de novembre, i es desfà el dia de la Candelera, el 2 de febrer.
El caganer és una de les figures més populars dels pessebres nadalencs, sovint amagada en un racó, on fa les seves necessitats a l'aire lliure i amb tota la calma del món.
Vestit, generalment, amb camisa blanca, pantalons foscos i barretina, té un posat que fa riure menuts i grans.
«Cagador», «home que caga», «home que fa les seves feines»: també amb aquests noms es coneix aquest personatge, que a vegades es representa, així mateix, fumant amb pipa, que li dona un aire parsimoniós, desentès dels esdeveniments que l'envolten.
L'origen de la tradició del caganer, arrelada sobretot al Principat, sembla que se situa al tombant dels segles XVII-XVIII, en ple Barroc, un moviment cultural i artístic que es caracteritzava per un realisme exagerat.
De fet, s'han trobat rajoletes ben antigues que el representen i romanços que s'hi refereixen.
Sigui com sigui, aquest personatge ha perdurat fins als nostres dies, qui sap si per la creença que posar-lo al pessebre portava bona sort i alegria, i no posar-l'hi portava malastrugança.
Una de les receptes més típiques a casa nostra el dia de Nadal és l'escudella i la carn d'olla.
Podem considerar que aquesta és una preparació d'hivern, ben completa, ja que inclou diferents verdures, llegums, patates, pasta i carns (gallina, porc i vedella).
A continuació us presentem una proposta d'ingredients i preparació, malgrat que és una recepta que admet moltes variacions en els ingredients.
L'origen d'aquest plat està en les zones rurals de Catalunya i va sortir en èpoques de penúries.
Les mestresses de casa ficaven a l'olla tot allò que trobaven al rebost i d'aquí va néixer aquest plat tan deliciós.
Maneres de fer escudella, n'hi ha moltes, cada recepta depèn molt de la zona geogràfica on es fa; hi ha qui les fa amb més carn o hi ha qui les fa amb més verdures i llegums; tot i així, és un plat típic del nostre Nadal.
En la tradició cristiana era costum celebrar les vigílies de les diades més importants de l'any amb una vetlla que començava al punt de la mitjanit i s'allargava fins a la sortida del sol, quan cantava el gall.
D'aquí n'ha quedat, a la litúrgia, la celebració d'una una missa la nit de Nadal, pels volts de mitjanit, anomenada missa del gall.
Els cristians celebren el naixement de Jesús de Natzaret, fill de Josep i Maria, en una establia a Betlem.
L'origen de la missa del gall s'atribueix a una faula que afirma que va ser aquest animal el primer que va presenciar el naixement de Jesús i que ho va anunciar a tothom.
Per això, antigament, el cant del gall donava inici a la missa.
Aquesta celebració va començar al segle V i era més una festa que una missa solemne com és actualment.
Abans que comencés la missa, la gent cantava a la porta de l'església.
Una de les tradicions que ha perdurat d'aquesta nit és la d'estrenar una peça de roba, diuen que per atacar el dimoni.
I és que ja se sap: per Nadal, qui res no estrena res no val.
Tradicionalment, a Catalunya, a diferència de la resta de l'Estat espanyol, no se celebra la nit de Nadal amb un gran sopar familiar.
Hom acostuma a menjar alguna cosa abans o després de l'ofici litúrgic i les altres celebracions de mitjanit de Nadal (missa del gall, Sibil·la, etc.).
Aquests petits o grans refrigeris s'anomenen «col·lació», «xocolatada», «sacamuia» o bé «torronada», en funció del seu contingut i de la zona on es realitzen.
Antigament, aquest ressopó suposava el trencament del dejuni que hom feia la vetlla de Nadal.
En l'actualitat és un acte de socialització més d'entre els que se celebren aquesta nit.
És típic, per la diada de Nadal, celebrar un gran àpat familiar, on no falten l'escudella i carn d'olla, el pollastre farcit, ni el cava, els fruits secs i els torrons.
Durant la llarga sobretaula del dinar se solen recitar poemes i cantar nadales.
La rabassa és, en moltes poblacions catalanes, una espècie de mona de Nadal que els padrins regalen als fillols.
En alguns indrets és una coca que té formes estranyes, com de peix i altres animals, però en d'altres té forma humana, amb cames, peus i cara, però sense braços.
Actualment, aquest tortell de Nadal encara es regala a moltes poblacions de l'Empordà, com és el cas de Torroella de Montgrí, Figueres o Llofriu.
El padrí el compra de bon matí per al seu fillol o fillola, després que aquest li reciti el vers de Nadal (el que antigament es coneixia com a «dècima»).
Un costum propi dels àpats de Nadal, tant del dia 25 com del dia 26 de desembre, és el vers que els nens reciten, pujats damunt la taula o d'una cadira, davant de tota la família.
Es tracta de versos nadalencs que han après a l'escola o a casa i que reciten de memòria tot esperant un premi en metàl·lic de l'audiència.
El Nadal s'escau al començar l'hivern, en un temps de llargues nits.
No és estrany que, en aquests dies, la gent tingués una especial cura per l'element que els permetia combatre el fred i la foscor: el foc.
Per això, arreu del món, van aparèixer ritus de culte al foc que al nostre país tenen la seva expressió en un dels costums més característics de la nostra cultura tradicional, el tió.
Un tronc que, en cremar, donava béns tan preciosos com l'escalfor i la llum, i que de forma simbòlica oferia presents als de la casa: llaminadures, neules, torrons.
Encara podem trobar, als pobles, cases en les quals el tió és un gran tronc que es posa a cremar al foc a terra, uns dies abans de Nadal.
A partir d'aquesta forma més primitiva el tió evoluciona: el tió és un tronc, triat pels nens, que esdevé màgicament un ésser que s'ha d'alimentar i que viu durant uns dies a la cuina de la casa, que dona els seus regals per Nadal i que després es crema.
Ben aviat, aquesta característica d'animal fantàstic es reforça a partir d'afegir al tronc unes potes, aprofitar la forma de la fusta per figurar la cara, posar-hi una llengua.
I així trobem el tió tal com el coneixem ara a ciutat: un personatge que sembla una bèstia, que cada any arriba uns dies abans de Nadal, que resideix a la cuina o, sobretot, al menjador i al qual cal donar aliments —els tradicionals eren garrofes, pa sec. Ara li posen més coses— i aigua, per tal de rebre'n els obsequis.
A ciutat ens trobem, així, amb tradicions familiars, en les quals el mateix tió ha servit per a tots els fills d'una casa, i encara ha passat d'una generació a l'altra.
D'una forma o altra el tió té un mateix objectiu: oferir regals als de la casa.
Regals que han variat amb el temps: primer eren bàsicament dolços, neules, torrons, allò que es necessitava per a celebrar la festa; avui hi ha una tendència a fer servir el tió per a fer presents de més envergadura.
Amb tot, cal diferenciar la tradició del tió d'altres costums i personatges nadalencs.
El tió no ha estat mai una màquina de portar regals.
El tió es fa cagar, segons el costum de cada casa, la Nit de Nadal —tradicionalment, després de la missa del gall— o el mateix dia de Nadal.
I encara, per allò que els més petits van a visitar altres cases de la família, n'hi ha que continuen treballant el dia de Sant Esteve.
La festa del cagatió també es troba a diferents llocs del món amb altres noms, a Euskadi és l'Olentzero-emborra, a l'Aragó rep el nom de Troncada, Toza o Tizón de Navidad, a la Provença li diuen Lou Cacho-fio o Cachofio, a la Bretanya és el Kef Nedelek, a la Normandia el Chouque, a Bessin el Trefoué, a Westfàlia és el Christbrand, a la Vall d'Aran el Nadau Tidún, etc.
La cerimònia del tió és un conjunt d'activitats que giren a l'entorn d'un tros de soca o branca gruixuda d'arbre.
Comença quinze dies abans del Nadal amb l'arribada del tronc a casa.
Els nens l'alimenten, meravellats, durant uns dies, fins que el dia de Nadal, es fa el cagatió, un ritus consistent a fer «cagar» torró i altres llepolies al tronc a força dels cops de bastó de la canalla i mentre s'entonen cançons tradicionals.
Es tracta d'una tradició familiar molt arrelada a Catalunya, la quitxalla en fa gran festa i les persones grans també de veure l'alegria dels petits.
Una de les celebracions que diferencien el Nadal del Principat de Catalunya dels altres és la festa de Sant Esteve.
La festa d'aquest protomàrtir és un dia festiu a Catalunya però no a la resta de territoris de cultura catalana ni tampoc a Europa.
Per als catalans, la festa gira, com el dia anterior, a l'entorn d'un gran àpat comunitari amb els familiars i amics.
Aquest àpat sorgeix per la necessitat de les famílies de celebrar un dinar de Nadal amb tots els seus.
Si el dia de Nadal es reuneix una part de la família, el dia de Sant Esteve es reuneix l'altra.
Com posa de manifesta el refranyer: «Per Nadal i Sant Esteve, cadascú a casa seva».
A Catalunya, la festa de Sant Esteve és, doncs, l'epíleg de l'àpat nadalenc.
El dia està centrat bàsicament entorn del dinar; es comença una mica més tard del compte i s'aprofiten les restes del dinar de Nadal, com el rostit, i se solen fer canelons.
Esteve va ser un marxant de robes que esdevingué un dels set diaques de la primera comunitat cristiana de Jerusalem, ajudant dels apòstols en les tasques d'atenció als més necessitats.
La llegenda explica que al veure que els seguidors de Crist anaven esparracats, els regalà un vestit nou a cadascun d'ells.
Aquest fet i la seva enemistat dialèctica amb la comunitat jueva, que l'acusa de blasfem, li comportà la mort per lapidació, anys després que crucifiquessin Jesús.
D'aquesta manera, mort a pedrades a les afores de la ciutat, sant Esteve es convertí en el primer màrtir del cristianisme i per això l'Església celebra la seva onomàstica l'endemà del dia en què commemora el naixement de Jesucrist, el 26 de desembre.
Les celebracions que s'escauen el dia dels Innocents són hereves tant de la llegenda dels infants degollats per Herodes com de les antigues festes de folls medievals i també de les saturnals romanes.
Es tracta d'un dia carnestoltesc en què preval i es tolera la disbauxa, el desordre festiu i la inversió dels rols socials.
Aquest dia de «món al revés» forma part de les anomenades «llibertats de desembre», que comencen per Sant Nicolau, el 6 de desembre, i acaben el 28 de desembre.
Aquests dies de disbauxa, burles, provocació i inversió dels rols socials sorgeixen durant els dies d'avorriment i impàs que segueixen a la fi de les tasques agrícoles de la sembra, durant el moment en què la terra està adormida i el temps lliure és ben abundant.
És aquest temps sense feina al camp que el jovent utilitza per esplaiar-se de valent, relacionar-se amb tothom i divertir-se.
Totes aquestes bretolades estan socialment permeses aquest dia amb el convenciment que, en el fons, el desordre efímer garanteix l'ordre permanent.
Una de les principals activitats dels més joves és l'acció de penjar o posar la llufa a algú en senyal de burla.
Les llufes són uns esperits eteris, éssers d'aire o vent, semblants a les fades o als follets.
Es creu que durant el final de l'any, les llufes ronden per tot arreu, silencioses i entremaliades, burlant-se de la gent massa innocent, escarnint-la, amoïnant-la...
Per això el ninot de paper o drap amb silueta humana que s'enganxa a l'esquena de qualsevol persona incauta sense que se n'adoni el dia dels innocents s'anomena llufa.
Antigament les llufes eren fulles de col o enciam que els més joves recollien al mercat i que intentaven enganxar a les faldilles de les dones.
L'home dels nassos és un personatge mític, imaginari, no real i a voltes sinistre que es fa creure a la mainada que apareix l'últim dia de l'any.
Se'ls diu que aquest dia surt "un home que té tants nassos com dies té l'any".
Els infants no entenen aquest joc de paraules i, innocents, pensen que veuran un ésser terrible amb 365 nassos.
Aquesta tradició oral s'ha convertit, en algunes poblacions, en una figura de cartó pedra amb forma de capgròs que aquell dia és passejat en cercavila per diferents indrets de la vila repartint nassos a qui se'l troben.
La figura també participa de tots els actes festius i esportius de la jornada.
Aquest personatge simbolitza l'any i és una evolució del déu Janus, que era representat amb dues cares: una amb aspecte infantil i l'altre d'ancià, una mirant endavant i l'altre endarrere, i amb dues claus, la del Cel i la de l'Infern.
El dia 31 de desembre és el dia de la mort de Sant Silvestre, un sant cristià que va ser Papa.
Un dels costums d'aquesta jornada és la celebració de curses esportives, anomenades de Sant Silvestre i també de banys populars a les aigües del mar que no són precisament calentes.
Hom creu que al punt de la mitjanit del 31 de desembre campen lliures tot tipus de bruixes, ànimes en pena i personatges com el Dimoni Escuat o el Caçador Negre, disposats a espantar a tothom qui en aquell moment sigui al carrer.
Potser gràcies a aquesta creença, aquesta nit hom acostuma a quedar-se a casa, en família, a celebrar davant la pantalla de la televisió o l'ordinador el ritus de menjar-se els dotze raïms seguint el toc de les dotze campanades que es retransmet en directe des d'algun poble del país.
Tot i que un vell adagi català diu que" Qui menja raïm per cap d'any, porta diners tot l'any", també hi ha qui realitza el ritus de devorar l'any que acaba amb d'altres menges, com olives o fruits secs.
Ninou vol dir el primer dia de l'any i és una deformació del llatí "Annum Novum".
Segons la tradició són tres: Melcior, el rei blanc, Gaspar, el rei ros, i Baltasar, el rei negre.
Recordant l'arribada d'aquests personatges a adorar Jesús, els Reis obsequien els infants amb joguines i llaminadures, etc. Arriben perfectament abillats a totes les poblacions el dia 5 de gener.
I, després de rebre'ls, cal anar a dormir i deixar prop la finestra o el balcó les sabates dels menuts i quelcom de menjar per als Reis, patges i camells.
El matí del dia 6, els infants es trobaran els obsequis que han deixat ses majestats, i potser, si algú no ha fet gaire bondat, un bon tros de carbó.
La nit del cinc de gener en alguns llocs, la mainada encara van a rebre'ls amb fanalets encesos.
Són màgics però no està de més recordar-los el camí a casa...
Els reis, però, màgics i distants, necessiten ajudants que els preparin el camí i els lliurin la informació necessària.
Un dels seus ajudants és en Pep Fumera, però són més coneguts els patges i ambaixadors que es reparteixen per tot Catalunya, com ara el Patge Gregori.
En Fumera és un nan que ronda per algunes comarques catalanes.
Té quatre ulls al davant i tres al darrere, amb els quals mira per tot arreu, al passat amb els del clatell i al futur amb els frontals.
En Fumera o Pep Fumera, baixa, com tots els genis de la llar, per la xemeneia.
A l'Empordà, fan o feien creure a la mainada que aquest personatge, representat per un ninot que penjaven a la llar de foc o a la cuina, vigilava els nens i comunicava el seu comportament als Reis.
Durant l'any és un recurs dels pares per aconseguir que els nens facin bondat.
És el patge amb més poder dels Tres Reis.
Té uns ulls com a taronges i unes orelles que ho senten tot.
Anomenat també criat Gregori, se'l presenta feroç i de molt mal geni, amb un gran bigoti, les puntes dels quals fregaven les parets.
Baixa per la xemeneia i escolta per sota la porta o el forat del pany.
És tan eficaç que ningú no l'ha vist mai.
La resta de l'any se l'utilitza com a espantacriatures.
En aquest vespre arriba la Cavalcada dels Reis de l'Orient, la mainada s'aplega pels carrers on ha de passar la comitiva; a molt llocs els nens i nenes porten un fanalets que il·luminen tot el recorregut i es sol cantar la cançó dels Tres Reis, que a cada lloc es fa amb diferents variants.
Mentre passa la cavalcada, la quitxalla aprofita per a donar la carta als Reis o als Patges Reials.
La carta és plena d'il·lusions, amb llistes de joguines i regals per a tota la família, amb petites confessions de dolenteries i malifetes, així com declaracions de bones intencions.
Per tal d'indicar on han de col·locar els regals i joguines, es sol posar un plat per cada un de la família, també es posen les sabates ben enllustrades, i sovint una mica de menjar tant per als Reis i tot el seu seguici com també per al bestiar (camells, cavalls, elefants, etc.)
És el dia de la mainada per excel·lència, que es lleven a primera hora del matí i desperten tothom pels nervis i la il·lusió de descobrir quins regals els han portat els Reis.
Durant el dinar del dia de Reis, el 6 de gener, hi ha el costum de menjar un pastís de forma circular, farcit segons el gust de cada indret (massapà, cabell d'àngel, confitura...) i que sol portar fruita confitada, pinyons o trossos d'ametlla al damunt.
Un dels trets característics d'aquest tortell és que en el seu interior s'hi troben petits objectes fets amb materials diversos i que hom es pot trobar per sorpresa mentre se'l menja.
Hi ha diferents figuretes –com a mínim, la d'un rei– i una fava.
La tradició afirma que qui troba el rei és coronat rei de la vetllada (que s'escenifica mitjançant la corona de cartró que s'afegeix al tortell amb aquesta finalitat) i aquell que rep la fava paga el pastís, tot i que, generalment, no es fa ni una cosa ni l'altra.