projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Línia de recerca: llicenciats i llidenciades
En els nostres dies, l'actuació dels governs locals es caracteritza, amb accent creixent, per l'impacte d'un entorn progressivament complex, amb multitud de variables (en ocasions contradictòries) a considerar a l'hora de definir, dissenyar, implantar i avaluar polítiques i serveis públics.
Aquesta complexitat imposa la necessitat d'intervenció coordinada de molt diversos especialistes per a la resolució de les problemàtiques que es plantegen, o almenys, per a la seva consideració amb unes mínimes expectatives d'èxit.
El concepte de transversalitat vol posar de manifest la necessitat que aquestes organitzacions incorporin diferents eines i mecanismes de gestió que els permetin respondre a les necessitats i expectatives de la ciutadania amb generació de valor, però cal tenir en compte que la transversalitat esdevé necessitat des del moment en què, tot predominant encara en bona part dels nostres ajuntaments les estructures organitzatives tradicionals, "verticals" i jerarquitzades, s'han d'implantar formes de treball "horitzontals" que permetin actuar amb la necessària efectivitat.
El treball desenvolupat ha volgut reflexionar sobre la factibilitat de desenvolupar actuacions transversals sense enfrontar una transformació en profunditat de les organitzacions municipals, sense transformar el paradigma dominant en les estructures organitzatives existents.
A partir de l'anàlisi de l'entorn dels ajuntaments objecte de l'estudi, d'una breu revisió conceptual a l'entorn de la transversalitat, i d'un estudi teòric i pràctic detallat sobre la relació entre transversalitat i estructures organitzatives, els autors constaten la necessitat d'avançar vers un procés de transformació organitzativa que es fonamenti en la consideració dels ajuntaments com a sistemes oberts, integrats i permeables a llurs comunitats, en la perspectiva del paradigma de l'administració relacional, que faria que la transversalitat passés de ser una excepció més o menys reeixida a una tendència dominant en el funcionament d'aquests ajuntaments.
Aquesta transformació hauria d'afectar aspectes com la cultura i les estructures organitzatives, les formes d'exercir el liderat, la gestió de les persones i la gestió dels processos.
L'estudi es clou amb el comentari de dues experiències pràctiques a l'entorn de la transversalitat: una d'instrumental i relacionada amb aspectes de gestió, i una altra derivada del desplegament d'un programa concret d'actuacions municipals.
Aquest treball analitza, per una banda els canvis en la forma d'entendre la política de cooperació internacional i en la forma en la que es porten a terme els objectius; i per un altra fins a quin punt la creació de noves estructures institucionals, com el cas de la Agència Catalana de Cooperació al Desenvolupament (ACCD), ajuda a simplificar la gestió de polítiques cada vegada més complexes al fixar mecanismes de gestió per incrementar l'eficàcia, l'eficiència i la seva credibilitat.
Als últims anys a Espanya una de les característiques de la reforma administrativa del govern i les comunitats autònomes és la creació d'agències especialitzades en la gestió de diverses polítiques.
Aquest treball analitza factors com canvis en el contingut, els actors i les institucions per explicar perquè es creen agències en el camp de la cooperació internacional i fins a quin punt aquestes noves estructures institucionals ajuden a resoldre els dèficits de coordinació i coherència en un context de governanza multinivell.
La cooperació internacional és cada vegada més complexa i inclou cada vegada més qüestions que requereixen una intervenció des de diferents nivells de govern (protecció del medi ambient, salut, immigració, educació, pobresa), i la seva coordinació implica una coherència entre les accions públiques i privades.
Aquesta tasca per portar-se a terme requereix mecanismes institucionals i de la creació de noves estructures encarregades per assolir aquesta complexitat.
Aquest treball analitza aquestes transformacions i més en concret fins a quin punt la reforma de les institucions públiques encarregades de la política de cooperació i desenvolupament a Espanya provoca un canvi en la forma de gestionar aquesta política creant (1) mecanismes de coordinació i cooperació entre els diferents nivells de govern de l'Estat espanyol (govern central, comunitats autònomes i autoritats locals) i altres institucions internacionals, principalment la Unió Europea; i creant (2) un marc de negociació estable entre l'Estat i els agents socials (bàsicament ONGD).
Algunes de les conclusions de la recerca senyalen que: les agències de cooperació internacional a l'àmbit autonòmic responen als canvis en la forma d'entendre la política de cooperació internacional; l'execució de la política de cooperació internacional es caracteritza per un escenari d'interdependència i actors múltiples.
Es a dir, es desenvolupa al mateix temps en diverses esferes d'autoritat: i per últim, la creació d'agències de cooperació internacional, tan a l'àmbit autonòmic, com a l'àmbit estatal, respon a factors d'ordre institucional.
Durant l'any 2004 des de la Direcció General d'Atenció Ciutadana integrada en el Departament de Presidència, es va impulsar la implantació d'una eina corporativa de gestió de continguts a Internet.
El principal objectiu que es va plantejar en aquell moment va se intentar aconseguir economies d'escala en l'ús d'Internet als diferents Departaments de la Generalitat de Catalunya.
El concepte d'economia d'escala, tanmateix, no era només a nivell econòmic-financer, sinó a nivell d'utilització del coneixement com un actiu a la Generalitat i per tant intentava buscar de quina manera aquest actiu es podia posar en valor.
La Direcció General d'Atenció Ciutadana es va trobar doncs, amb una situació en la que el projecte no només tenia un àmbit d'actuació tecnològic, sinó que també prenia una dimensió estratègica i organitzativa: de quina manera els diferents Departaments podien abordar un projecte que suposava canviar la manera de traslladar els serveis i el coneixement als ciutadans.
Amb aquests antecedents es va iniciar un projecte tecnològic (la implantació d'una eina corporativa de gestió de continguts) i un projecte organització (la integració dels departaments de la Generalitat en aquest nou model de gestió del coneixement).
Per poder desenvolupar aquest projecte amb certes garanties es va plantejar realitzar un primer pilot amb els Departaments de Presidència i de Cultura.
Doncs bé, la recerca que es planteja en aquest document pretén avaluar 2 anys després les experiències d'aquest segon projecte no tecnològic desenvolupat en els Departaments de Presidència i el Departament de Cultura.
Els àmbits d'avaluació seran: La estratègia, organització, cultura, oferta de serveis al ciutadà i/o les empreses i els processos interns dels Departaments.
Per tant, l'objectiu d'aquesta recerca és aconseguir obtenir dades objectives sobre el impacte del procés de migració dels diferents Departaments i Organismes de la Generalitat de Catalunya a una eina de gestió de continguts a Internet.
Amb aquests resultats es podran planificar i desenvolupar millor la migració de la resta de Departaments i Organismes i per tant els resultats seran immediatament aplicables a altres projectes ja en procés de realització o de licitació.
En concret els resultat conté una avaluació dels punts on cal desenvolupar més una tasca de seguiment i gestió del canvi en els projectes a desenvolupar.
En aquest treball s'ha dut a terme una anàlisis del règim jurídic al que estan sotmesos els sòls en relació a la seva qualitat ambiental, concretament aquells que han estat alterats i que aquesta alteració es considera perjudicial per a la salut i per al medi ambient.
Es tracta dels anomenats sòls contaminats.
La importància de la protecció del bé jurídic sòl comença a tenir rellevància en el nostre ordenament jurídic fa relativament poc temps.
En canvi altres països europeus com Alemanya tenen més experiència en aquest àmbit.
Per aquest motiu el treball ha estudiat l'ordenament jurídic espanyol, l'ordenament jurídica català i l'ordenament jurídic alemany en aquests termes.
El treball, després de fer una aproximació a la regulació que aquests ordenaments estableixen, ha volgut centrar-se en un àmbit concret, el paper dels ens locals en matèria de sòls contaminats i la coordinació i cooperació entre aquests ens i els ens regionals.
El motiu, la importància que tenen els ens locals en l'exercici de les seves competències en matèria d'urbanisme, entre altres i, d'altra banda, l'oblit i la manca de referència expressa en l'ordenament jurídic espanyol, quan juguen manifestament un paper rellevant al respecte.
A l'ordenament jurídic alemany la llei federal tampoc encomana de forma directa i expressa cap competència als ens locals.
No obstant això, les llei dels Länder s'han encarregat d'establir diversos instruments que faciliten la transmissió de dades entre els ens regionals, Länder, que seran qui tinguin encomanada la competència de vetllar per a que els sòls no provoquin efectes perjudicials per a la salut de les persones i per al medi ambient, i els ens locals, Gemeinde, ens que per la proximitat al territori i per les competències que tenen assignades tindran informació de primera mà i hauran de conèixer les afeccions d'aquells sòls sobre els quals tenen competències.
En aquest treball es descriuen els diferents ordenaments jurídics i es centra en els diferents mecanismes que s'estableixen en l'ordenament jurídic alemany per a que els ens locals també intervinguin en la protecció efectiva del sòl.
Tot això amb la voluntat d'aportar millores a la regulació actual sobre els sòls contaminats que fixa l'ordenament jurídic espanyol i el català.
Responsable: M. Victòria Moreno Andrés
Aquesta recerca pretén analitzar el sistema actual d'avaluació de la transferència de la formació contínua amb què compta l'administració pública per a preveure estratègies de millora i per a proposar i dissenyar instruments d'avaluació de la transferència que siguin útils a l'administració per a avaluar la formació.
S'emmarca l'anàlisi en el sector del professorat d'educació infantil i a partir dels resultats obtinguts per a aquest sector, s'elaboraren propostes amb possibilitats de generalització a tota la funció pública.
La noció de transferència és imprescindible per a tota acció formativa que pretengui ser efectiva.
En general una organització inverteix en formació per tal que el/la seu empleat/da es desenvolupi tant a nivell personal com professional i aconsegueixi una sèrie de millores en el seu lloc de treball.
Així, avaluar la transferència significa verificar si els objectius d'aprenentatge previstos amb la formació, s'han aplicat al lloc de treball i han significat millores en l'actuació professional del/de la participant.
Tanmateix, l'avaluació de la transferència també implica identificar possibles elements que han afectat el procés de transferència, propis de l'individu, de l'acció formativa i/o de l'organització.
En el cas del sector de la formació del professorat d'educació infantil es valora la seva formació com a altament aplicable al seu lloc de treball.
No obstant, no compta amb instruments o estratègies d'avaluació sistematitzades per a poder comprovar si realment la formació realitzada està comportant canvis en la seva actuació, sinó que s'acostuma a avaluar la transferència de manera espontània i superficial.
Per tal de crear sistemes d'avaluació de la transferència cal incidir en diversos aspectes:
El treball titulat "El pas de polítiques sectorials a polítiques integrades en l'àmbit local" analitza la gestió pública local i, més concretament, els reptes en matèria de coordinació interna als ens i corporacions locals entre àrees (medi ambient, hisenda, cultura, promoció econòmica, mobilitat, etc.).
La hipòtesi de partida és que les polítiques al territori arriben – tant en finançament com la definició - sectorialitzades i que, actualment, els ajuntaments, tenen el repte d'integrar-les per atendre necessitats, la solució de les quals, no depèn d'un sol sector (en la línia de la idea de finestretes úniques d'atenció al ciutadà, empreses, associacions, etc.).
La conclusió és que s'ha optat, operativament, per tres models de compactació de polítiques: l'administratiu, el tècnic i el conceptual.
Com a fons d'estudi s'han reconstruït 10 casos de 16 ajuntaments catalans i entrevistat a 20 tècnics i administratius municipals també de 16 ajuntaments.
Com un capítol amb especificitat pròpia la recerca analitza els reptes i oportunitats per a crear models d'intervenció – respectant el dret administratiu - que reportin una major coordinació municipal interna.
En matèria de reptes s'al·ludeix a la manca de sistemàtica, la multiplicitat de sistemes de gestió o, per exemple, el concepte de reorganització constant (entre d'altres); en matèria d'oportunitats es fa esment del factor proximitat, del potencial de la concertació i partenariat en el territori, etc. La recerca acaba vinculant coordinació municipal i redefinició de la qualitat al sector públic establint que una eventual definició de la mateixa passar per conèixer fins a quin punt el destinatari de les polítiques públiques reben "serveis integrats a temps real".
Les agendes estratègiques locals en immigració i ciutadania: adaptacions organitzatives 2001-2006 pretenen contribuir a la millora dels instruments de planificació i gestió estratègiques de les administracions locals front al fenomen de la diversificació de la ciutadania actual fruit de les migracions internacionals.
Els resultats que es presenten faciliten la comprensió de la diversificació social a què fan front les administracions locals a patir del marc conceptual sobre ciutadania.
Sobre aquest debat es fa especial èmfasi a les dues principals tensions que actualment suport el concepte de ciutadania i que provenen de la diversitat cultural i de la desigualtat social que caracteritzen les societats actuals.
La recerca també descriu els instruments disponibles per a la mesura de la ciutadania a l'àmbit local i fa una anàlisi estadística descriptiva de la situació a Catalunya.
En particular analitza les fonts estadístiques provinents dels padrons municipals i s'hi han incoroporat les darreres dades publicades darrerament que fan referència a l'any 2006.
La recerca aporta una delimitació i una sistematizació de les responsabilitats legals i de les limitacions de les administracions locals front a la població estrangera i en la garantia dels seus drets i deures civils i socials.
En aquest sentit es defensa abastament el rol estratègic que té l'empadronament i l'arrelament en la construcció de la idenitat ciutadana a l'àmbit local.
També aporta el coneixement a partir de la comparació de sis experiències concretes i reals dels èxits, fracassos, principals debats i reptes que afronten les administracions locals i comarcals en la gestió de les migracions i d'una ciutadania cada vegada més plural.
De fet, la recerca no es basa en models teòrics sinó en pràctiques d'adaptacions organitzatives desenvolupades en els darrers anys a Catalunya i que estan en constant evolució, i que per tant posen de manifest la diversitat de plantejaments de treball des dels quals s'aborda la qüestió.
S'assenyalen també els reptes pendents més immediats, com poden ser el finançament, el decalaix competenical, el repte de l'opinió pública, etc.
Per acabar s'han identificat quatre propostes rellevants que contribueixen a la gerencialització, transversalitat, col·laboració públic privat i la cooperació interadministrativa i dels instruments de suport al canvi de la política local d'immigració i ciutadania.
Amb la present recerca s'ha pretès analitzar les relacions entre l'administració i els moviments socials en un context d'emergència de nous canals institucionals de participació ciutadana.
La recerca s'ha focalitzat en el cas de la gestió de l'aigua a Catalunya, un àmbit d'especial interès tant per la seva rellevància social –en tant que espai d'elevada conflictivitat territorial en els darrers anys- com per les noves formes de gestió impulsades tant per la Unió Europea a través de la Directiva Marc de l'Aigua com per la Generalitat de Catalunya en l'aplicació d'aquesta directiva mitjançant l'obertura de canals institucionals de participació ciutadana.
La recerca s'ha basat en l'estudi de tres casos en els qual la gestió participada de conques s'ha materialitzat des de formes i iniciatives ben diferents: el cas del Delta de l'Ebre, el cas de l'Alt Ter i el cas de la conca de la Muga.
De la recerca es desprèn, en primer lloc, que la gestió de l'aigua a Catalunya està en un procés de canvi a través de l'obertura de canals institucionals de participació ciutadana que incorporen actors tradicionalment exclosos, entre els quals hi ha els col·lectius ambientalistes.
Si bé aquests canals són una oportunitat per canalitzar les demandes dels moviments socials, existeixen importants elements de desencaix entre la lògica de funcionament dels moviments socials i aquests nous espais de participació.
L'estructura de l'administració (sectorialitzada, jeràrquica i poc acostumada a dialogar amb determinats actors socials) dificulta la posada en marxa de processos que responguin a les espectatives d'uns moviments socials molt flexibles, que acusen poca disponibilitat de recursos i que reclamen processos més integrals i transversals.
Els canals institucionals de participació són una oportunitat per trencar l'actual desconfiança entre administració i ciutadania.
Però per aconseguir-ho cal valorar i avaluar quina serà la incidència de l'existència d'aquests canals sobre la presa de decisions, del que en pot dependre que els moviments i col·lectius ambientalistes l'adoptin o no com una eina útil per fer arribar les seves demandes a l'administració.
Tot plegat requereix incorporar una visió positiva del conflicte.
Cal incorporar la cultura del conflicte per tal que les discrepàncies entre administració i moviments socials no signifiquin enquistament, perquè els col·lectius ambientalistes tinguin capacitat de ser crítics amb les institucions de les quals depenen econòmicament o amb les quals dialoguen en el marc de canals institucionals de participació.
El treball de recerca realitzat té com objectiu clau analitzar l'impacte en el marc jurídic català i, específicament, en el sistema de serveis socials de l'Estat del Benestar d'una sèrie de factors rellevants: la progressiva configuració i universalització d'uns nous drets de ciutadania, el progressiu envelliment de la població, els desequilibris generats per la mobilitat de persones en la Unió europea (atracció de ciutadans europeus de la tercera edat i exportació de ciutadans espanyols altament qualificats), l'augment de fluxes migratoris originaris de tercers països i el creixement del número de persones en situació de dependència.
Aquestos factors comporten l'aparició de noves obligacions que han d'afrontar-se des de diversos nivells d'Administracions públiques i la necessitat d'articular de forma coherent una organització i un sistema de prestació de serveis públics en l'àmbit social.
A través de l'examen d'aquests factors es pretén reflexionar sobre el paper de les Administracions públiques en torn a aquestes noves demandes socials i sobre les grans categories jurídiques: ciutadania, drets prestacionals, universalització de drets, serveis socials, serveis educatius.
Es dóna una especial rellevància a la nova configuració del sistema català d'atenció a les situacions de dependència que té com a referents la llei estatal, el nou marc estatutari i el projecte de llei de serveis socials que s'està tramitant al Parlament de Catalunya.
Aquest treball s'ha centrat en els ciutadans europeus d'altres Estats que resideixen a Catalunya.
La noció de ciutadania europea que incorpora el Dret comunitari comporta la igualtat i la prohibició de discriminació entre els nacionals dels Estats membres.
Per tal de que no quedi com una mera noció retòrica resulta indispensable donar contingut efectiu a l'estatus de ciutadà europeu i, per tant, als drets socials que els hi són inherents.
Línia de recerca: Doctors i doctores (Universitat Pompeu Fabra)
L'objecte del present treball de recerca és, com el seu propi enunciat indica, molt concret: pretén analitzar la situació actual del problema de la funció directiva en les administracions publiques de les comunitats autònomes, amb especial referència a l'Administració de la Generalitat de Catalunya, així com proposar algunes mesures dirigides a la institucionalització d'una funció directiva professional en l'àmbit de les Comunitats Autònomes.
La incorporació de les agències en el marc jurídic espanyol va implicar un procés llarg i complex.
La L 28/2006, de 18.7, de Agencias Estatales para la mejora de los servicios públicos constitueix el primer referent normatiu a l'ordenament jurídic espanyol de la modalitat d'agència pública.
Tot i el gran esforç del legislador, el cert és que el desplegament d'aquesta normativa ha estat més lent del que inicialment es podia preveure.
Pel que fa a la seva aplicació en el subsistema local, el primer que s'ha d'advertir és la manca de previsió legal sobre la possibilitat de crear aquest tipus de personificació instrumental local (PIL).
Precisat això, a partir de les anàlisis dels diaris oficials i dels diferents registres d'entitats dependents de les administracions públiques, s'ha pogut constatar que els ens locals catalans han fet un ús restrictiu de figures organitzatives que responen a la denominació d'agència.
A la falta de la previsió legal apuntada, pot afegir-se, com hipòtesi d'explicació d'aquest ús reduït, la multiplicitat de modalitats de PIL (organismes autónomons, entitats públiques empresarials, societats públiques, mancomunitats i consorcis).
Aquesta realitat del subsistema local català contrasta amb una tendència marcada de constitució de personificacions instrumentals sota la modalitat d'agència per part d'altres administracions públiques i amb un interès creixent en la introducció de mètodes de gestió propis de d'altres entorns i més concretament de la tradició anglosaxona.
En aquest sentit, l'anàlisi de l'evolució quantitativa i l'estudi funcional d'aquestes estructures ens mostren una realitat fragmentada i heterogènia.
Amb vista al futur considerem que, atès que la veritable aplicació de la llei és molt recent, val la pena no abandonar l'anàlisi d'aquesta realitat i fer un seguiment de la seva evolució.
És recomanable, doncs, aprofundir en l'estudi de la figura i del seu possible encaix en el nostre mapa institucional.
La reduïda presència d'agències en el sector públic local en aquests moments no implica que no pugui estendre's en el futur.