Vaig néixer a Puig-reig l'any 1958; visc a Puig-reig on tinc les arrels, la família, la casa, la tranquil·litat, el lloc on pensar i reposar i una història familiar que està documentada des de 1175.
Treballo a Barcelona, que reconec com a capital i que m'enamora.
M'he format professionalment en el món de l'ensenyament públic, on he aprés de companys i d'alumnes: als IES Jaume Callis de Vic, Francesc Ribalta de Solsona, Pere Vives Vich d'Igualada, Lluís de Peguera i Pius Font i Quer de Manresa.
He treballat en projectes de valorització patrimonial i històrica pensats per esdevenir eines de desenvolupament local, i molt especialment a favor del patrimoni industrial miner i tèxtil: porto el Museu de les Mines de Cercs i Fumanya al cap i al cor.
Des de fa vuit anys formo part d'un equip i d'una institució, la Diputació de Barcelona, que té com a missió donar suport al món local en aquests anys difícils en què la crisi econòmica i social ha fet tant de mal, una vegada més, a casa nostra.
Molt, avui i sempre, perquè he fet feines diferents en llocs diferents, i de totes n'estic molt contenta perquè he après i he gaudit.
De tot destacaria els reptes que comporta treballar en equip, aprendre cada dia, de conèixer coses noves, i sobretot avaluar els resultats de la feina feta.
El pas del temps és una eina d'avaluació dura però molt efectiva: un bany de realisme!
Jo confio molt en el coneixement: com més sabem més ens adonem que no en sabem prou i, per tant, s'activa el repte: aprendre, perquè el coneixement per si sol no és suficient.
Per avançar jo confio amb una recepta: formació permanent.
Ho soc de dues noies fantàstiques.
En tinc molts; a tots nivells i de totes mides.
Tinc una família extensa que m'agradaria veure créixer; viatjar pel món en companyia del meu marit; continuar investigant perquè una de les meves passions és la recerca històrica; continuar col·laborant amb els projectes culturals que he impulsat al llarg dels anys i en els que puguin sortir en el futur.
I veure els resultats (que imagino positius) dels programes que hem impulsat en els últims anys des de l'Àrea de Desenvolupament Econòmic Local de la Diputació de Barcelona.
Que l'atur va disminuint i que, per tant, tenim més persones incorporades en el món del treball, i això vol dir que les empreses de tots els sectors es van recuperant, que en neixen de noves.
Que els nois i noies que viuen a les nostres comarques podran trobar una feina i que albiren una oportunitat de quedar-se a viure aquí i que, si aquesta tendència es consolida, podrem exigir sous més dignes.
Amb què: diversitat de paisatges.
Des de l'imponent muntanyam de l'Alt Berguedà a les planes seques del Bages i de l'Anoia, o les humides d'Osona que canvien extraordinàriament de colors durant l'any.
Un extraordinari món de paisatges pagesos d'una qualitat extraordinària per l'equilibri entre conreus, bosc i masies del Lluçanès, de les Serres de Biure, dels entorns de Cardona...
Muntanyes simbòliques: Montserrat, Queralt, el Pedraforca.
Amb qui: amb gent treballadora, fills d'una cultura industrial, austera, discreta, esforçada, resilient, capaç de superar positivament situacions adverses, que voldria més imaginativa i somniadora per fer literatura, poesia, art, cinema...
M'agrada especialment una zona dominada per un rocam fabulós de pedra calcària, el grau de Vallcebre, que té forma circular, i on la pedra és tan blanca que les nits de lluna plena brilla i per això a aquestes calcàries que formen un mur esglaonat se les anomena "clar de Lluna".
Des d'aquí, mirant al nord veus l'imponent muntanyam pirinenc; si mires al sud, riu avall, tens el camí cap a Barcelona, i el mar, i a banda i banda, un país per descobrir, amagat entremig de boscos i camps, extraordinàriament divers.
Llegir, viatjar, veure museus i patrimoni.
Llegeixo cada dia la premsa... bé, selecciono titulars a partir dels reculls de premsa i via xarxes socials.
El que sí que llegeixo són els articles d'opinió d'unes quantes persones que per mi són referents en l'anàlisi política i social; i sempre Regió7.
També llegeixo amb molta atenció els suplements culturals de La Vanguardia i El País on trobo una bona selecció de lectures, tant de novel·la com de llibres d'història.
Tinc una gran biblioteca de llibres d'història que m'agrada fer créixer.
Soc usuària de les biblioteques, de la Xarxa de la Diputació, de les especialitzades, de les universitàries... i dels arxius.
Quant a novel·la m'agrada rellegir i rellegir... i tinc autors de referència que he rellegit més de 4 i 5 vegades, especialment Jesús Montcada i Jaume Cabré.
No, les paraules no se les enduu el vent, sobretot quan tenen contingut o quan algú hi veu oportunitat: queden en els llibres, els documents de tot tipus i en el núvol.
Els temps convulsos que vivim em donen la raó: frases soltes, paraules tretes de context es fan servir com a llances malèvoles contra els adversaris.
I evidentment la comunicació és bàsica sempre, i avui més que mai és una eina molt efectiva per fer el bé i el mal, per enganyar, per manipular, per canviar els fets...
Les xarxes socials estimulen la rapidesa, la paraula fàcil, la no reflexió... però són l'eina de comunicació del nostre present.