Sovint l'Administració pública va endarrerida respecte dels ciutadans, i actualment es veu obligada a transformar les seves polítiques de mobilitat i a deixar enrere antics patrons, basats sobre tot en la motorització i la infraestructura: ara cal fixar-se també en l'actitud ciutadana.
Per veure com els poders públics poden fomentar les maneres emergents de mobilitat, aquest informe, elaborat per la London School of Economics (LSE) i l'Innovation Centre for Mobility and Societal Change (InnoZ) de Berlín, proporciona una visió de les noves alternatives de mobilitat urbana, amb mitjans tan dispars com la bicicleta, anar a peu, els vehicles compartits, les flotes públiques, les opcions de desplaçament multimodal o els vehicles elèctrics.
Tot això amb el suport, cada cop més important, de les tecnologies de la informació i la comunicació i de les aplicacions mòbils.
L'informe constata, a més, que l'elecció d'una modalitat o d'una altra no només respon a factors com el lloc de residència o la renda disponible, sinó que hi ha també les preferències subjectives, i cal considerar-les.
D'aquesta manera, l'estudi s'ha elaborat a partir de les enquestes distribuïdes a mil residents de Londres i a mil de Berlín, amb la finalitat de detectar els elements de presa de decisió subjectius i les actituds envers els diferents modes de transport o les TIC, així com la disposició a adoptar noves maneres de desplaçar-se en la vida quotidiana: aquests elements esdevenen claus per tal de portar a terme les intervencions de caire educatiu i social que, cada cop més, han de complementar la política d'infraestructures i les campanyes genèriques, a fi d'aconseguir, amb tot plegat, el canvi modal cap a mobilitats urbanes més sostenibles.
Pel que sembla, a partir dels resultats dels qüestionaris, la ciutadania pot ser enquadrada en algun dels sis grups d'actitud següents:
Cal que les polítiques de mobilitat siguin sensibles a les diferents tipologies ciutadanes per tal d'aconseguir una transformació en la mobilitat urbana.
Respectivament, per a cadascun dels grups, es pot individualitzar el mètode que cal emprar:
L'elaboració d'aquest treball ha estat finançada pel Ministeri Federal de Transport, Edificació i Desenvolupament Urbà alemany i pel Deutsche Bank.
Des d'una postura obertament crítica, el col·lectiu d'editors, originari de Granada, obre el seu camp d'anàlisi a altres ciutats de l'estat espanyol per denunciar els tres mètodes principals de què se serveix el capitalisme en la seva apropiació de la ciutat: l'ordenació del territori com a eina per al benefici econòmic; l'extensió progressiva del control capitalista en tots els àmbits de la vida ciutadana, des de la feina fins al lleure; i la reproducció arreu del món dels mateixos models de màrqueting urbà per part de planificadors i gestors.
Aquest treball, de propera aparició, exemplifica les seves tesis amb ciutats concretes, cadascuna a càrrec d'un autor: Barcelona, Tarragona, Ciutat de Mallorca, Múrcia, Madrid o Cadis, entre d'altres.
Cada ciutat presenta nombrosos casos d'apropiació privada d'allò comú, més o menys evidents: de Barcelona s'analitza l'aliança entre l'Administració local i les grans empreses que sovint foragita de l'espai urbà els residents amb ingressos baixos, en els nombrosos processos de gentrificació que pateix la ciutat; de Tarragona s'explica el contrast físic i social entre la ciutat cèntrica, turística, i els barris humils del ponent de l'urbs; a Ciutat de Mallorca el problema és bàsicament l'espoli del patrimoni públic en nom dels interessos turístics; pel que fa a Múrcia, se'n denuncia el nou model socioeconòmic implantat, amb macrocentres de consum i lleure als afores de la ciutat; respecte de Madrid, el focus es posa sobre la bretxa social vinculada a la renda, els serveis i els drets, entre els habitants del centre i els de la perifèria; i en allò referent a Cadis es posen de relleu els recents processos de desestructuració industrial i les alarmants taxes d'atur, que han donat com a resultat la reaparició de bosses d'exclusió social que es creien superades i davant les quals els poders públics només ofereixen el clàssic model de consum turístic massiu com a solució.
De tot plegat es constata que els processos d'apropiació de la ciutat per part del capital donen sempre els mateixos resultats: gentrificació del centre urbà, sacrifici del comerç tradicional en benefici de la banalització turística, increment de les diferències socials, regulació restrictiva de l'espai públic (urbanisme dissuasiu), o augment dels mecanismes de control de la població.
Aquesta obra col·lectiva ha estat finançada amb aportacions particulars mitjançant plataformes de crowdfunding.
Assolits els objectius marcats, el treball veurà la llum properament en forma de llibre, i també estarà disponible per a descàrrega amb llicència Creative Commons en un web de nova creació.