"De les tecnologies el més interessant és el post-it "
Ramon Sangüesa i Irene Lapuente s'han embarcat junts en un viatge de reflexió sobre el coneixement compartit, a bord del vaixell La Mandarina de Newton, ple de noves actituds i conceptes, com la cocreació d'objectes per desenvolupar processos col·laboratius.
Volen anar més enllà d'un discurs de tòpics 2.0, molts cops massa poc reflexiu, que actualment corre el perill de caure en una inflació terminològica que ens faci perdre el rumb.
Per això ens parlen dels primers creadors de la Xarxa de xarxes, en els quals volen retrobar el seu esperit impulsor dels processos de treball col·laboratiu i l'horitzontalitat que representa Internet.
En aquesta entrevista, el Ramon i la Irene ens proposen noves metodologies per fer possible un nou impuls de la creativitat i l'aprenentatge social.
"Hem de dissenyar pensant sobre com ajudar el grup a dissenyar les seves pròpies solucions"
Què representa Internet en el món de la cultura i el coneixement?
Internet ha suposat una oportunitat d'intercanvi massiu i col·laboratiu, però també és veritat que, al llarg del temps, estem assistint a una inflació de les aplicacions purament comercials dels mitjans socials o 2.0.
A nosaltres ens interessa quedar-nos amb el valor inicial d'una part d'aquesta tecnologia, col·laborativa, i el que fem és hibridar això, aquest impuls del treball col·laboratiu, amb els mètodes de disseny participatiu, per crear una oportunitat d'aprenentatge.
Feu-me cinc cèntims de com treballeu
Agafem un grup i treballem amb els membres d'aquest grup a partir de la seva cultura i fem que, des d'una perspectiva de metadisseny, decideixin cap a on volen evolucionar com a grup, com a institució o com a persones.
Aquest procés sempre té un component molt important d'aprenentatge.
Sembla que la tecnologia podria donar més protagonisme a les persones i facilitar les relacions
Nosaltres diríem que les tecnologies et permeten treballar la part més col·laborativa o d'horitzontalitat de la comunicació.
Nosaltres, sobretot, el que aprofitem és que a Internet poden conviure experts i no experts.
Aquesta nova realitat l'hem portat a altres nivells i hem començat a fer projectes d'intercanvi de coneixements potenciant aquesta capacitat de reflexió i apoderament, donant veu a molta gent i potenciant la capacitat de creativitat i aprenentatge.
Sens dubte el més interessant és el post-it.
Bromes a part, encara que les bromes sempre tenen una part de veritat, li donem molta importància a la trobada cara a cara i als materials que són objecte d'un procés de reflexió o que el provoquen.
Són materials que permeten reflexionar sobre què vol dir col·laborar, els materials poden ser molt senzills o molt complexos.
Per exemple, ara mateix som enmig (literalment i físicament) d'una galeria d'art, en un projecte que es diu Kukuxumusu.
Aquí formem part de l'obra perquè estem ocupant una taula d'aquest espai.
Hi ha gent que interpreta que la feina que fem s'exhaureix amb el trasllat d'una empresa a una galeria d'art per convertir-se en una obra d'art i ja està, però en realitat per a nosaltres aquest és el material de pensament, és a dir, la mateixa empresa ha creat un objecte que es diu exposició, que són ells mateixos.
L'objectiu d'aquesta exposició és crear un objecte complex perquè la mateixa empresa i el seu entorn reflexionin sobre el concepte de transparència i això té el suport de la tecnologia, en aquest cas, de càmeres que ens estan gravant.
Considerem que Douglas Engelbart, un pioner d'Internet i creador del ratolí d'ordinador, ha estat també un pioner del concepte de coevolució dels grups humans del qual nosaltres volem fer-nos ressò.
No ens val el discurs predominant de la gent que considera la tecnologia com una solució en si mateixa, ni el discurs dels que estan d'esquenes a la tecnologia, sinó que la tecnologia s'ha d'anar desenvolupant d'acord amb les necessitats i els objectius de les persones i els col·lectius.
Per això és important la referència d'Engelbart, perquè pensa la tecnologia sempre en relació amb el grup que la fa servir, i que els canvis vénen sobretot pels patrons d'ús de les tecnologies.
Em sembla que estem entrant en una línia molt preocupant, molts gurus estan fent refregits de la propaganda de les indústries que hi ha darrere del 2.0.
Per fer un canvi real hem de centrar-nos en els patrons d'ús que poden tenir sentit per a diferents col·lectius i grups humans.
Però la gent no està acostumada a participar-hi i ser protagonista.
Com es pot millorar la participació?
Hi ha diferents tipus de participació, la de Facebook, que moltes vegades funciona com un canal de màrqueting a l'antiga; només hi ha algunes empreses que intenten fer un esforç de tenir una bidireccionalitat i tenir una escolta de veritat, i són molt poques les que comencen a fer una feina una mica més interessant.
Moltes vegades es fan servir aquestes tecnologies sense tenir molt clar quin és l'objectiu a assolir, perquè la participació té sentit en relació amb l'objectiu.
Hem de veure per què és important que la gent hi participi i la gent ha de veure el sentit de la seva participació.
En el cas de les comunitats de pràctica, moltes vegades, un dels reptes és la continuïtat i la coherència amb el que passa fora de la comunitat de pràctica, que sigui visible l'impacte que té.
I finalment hem d'estar atents i veure com aquestes comunitats van variant, i passen del que és una comunitat d'interès a una comunitat de producció, en la qual la comunitat reflexiona sobre la seva activitat com a objecte.
Com en el cas de l'exposició Kukuxumusu...
Exacte, Kukuxumusu es podria constituir com una comunitat de disseny, en la qual hi ha un objecte estrany que és l'exposició, que serveix per crear nous objectes, nous canvis a l'empresa i, sobretot, nous àmbits de reflexió.
En general, podem entendre la comunitat de producció com aquell grup o comunitat que s'autoorganitza i s'està produint a si mateixa.
Aquesta dinàmica es pot aplicar a molts àmbits diferents: ho hem fet servir per a escoles, empreses, institucions culturals, centres de recerca, desenvolupament sostenible a barris... l'important és tenir clar que estàs proposant a la gent convertir-se en dissenyadors de la seva pròpia organització i els convides a fer servir la tecnologia com a forma de coevolucionar i crear pautes diferents en un procés d'aprenentatge autoguiat.
D'alguna manera, em corregiu si m'equivoco, dissenyeu el context de la participació
Nosaltres parlem de disseny de la participació, o sigui que els mateixos participants siguin capaços de dissenyar el seu propi procés de participació i l'arquitectura que hi pugui donar suport.
En definitiva, el que proposem és que el dissenyador sigui l'antic usuari, en un procés de metadisseny.
És un procés de design thinking compartit, que és una barreja de tres coses:
2. una capacitat d'articular plataformes tecnològiques que donin suport al procés de design thinking compartit, i
3. un procés d'aprenentatge que pugui fer possible els dos anteriors, i tot això no és res nou perquè ja ho va fer Engelbart fa 50 anys.
Aquestes metodologies les esteu aplicant amb diferents objectius dins del Centre d'Estudis Jurídics i Formació Especialitzada?
En tots els casos, el que vam fer és ser respectuosos i reflectir el que la gent percep del seu grup, i mostrar on ells, com a actors, han vist que tenen un problema.
Vam treballar amb tres grups, un de formadors, un altre d'e-moderadors i un altre d'especialistes que treballen en salut laboral.
Primer vam parlar del concepte i metodologies del design thinking amb els tres grups, i sempre des de la pràctica; per exemple, en el cas dels formadors l'objectiu era repensar els esquemes de formació que s'estan fent al CEJFE, en el d'e-moderadors era veure com està evolucionant tot el programa Compartim, en el qual estan implicats els e-moderadors, i en el grup de riscos laborals era poder repensar els productes i processos d'aprenentatge que tenien en aquest àmbit.
Quina valoració heu pogut fer de l'evolució del programa Compartim?
Realment, primer hem de destacar que és una experiència pionera al país, i ha tingut un gran èxit en demostrar que, partint d'una estructura organitzativa molt compartimentada de petits grups molt tancats, és possible crear un procés transversal de compartir coneixement.
I això és un gran mèrit, tenint en compte que, moltes vegades, s'ha hagut d'insistir molt en la participació per fer-ho possible.
En aquest procés s'ha jugat molt potenciant el paper de les eines tecnològiques, ja sigui a la plataforma e-Catalunya o d'altres.
Creiem que ara és un bon moment per comprovar, amb tranquil·litat, que s'ha pogut arribar fins a un límit de participació amb un esforç sostingut.
Ara és qüestió de trobar un segon espai de motivació que relacioni la participació amb canvis molt més concrets que siguin d'interès per a cadascú dels diversos grups, i trobar una manera de reconèixer el valor de tot el que s'ha aconseguit fins ara.
Podreu gaudir d'algunes de les activitats d'Irene Lapuente i Ramon Sangüesa a partir del 8 de maig a l' Arts Santa Mònica.
Trobareu més informació a bord del seu vaixell La Mandarina de Newton.
Està afectant la crisi econòmica les comunitats de pràctica?
Aquesta pregunta ens l'estem fent sovint els últims mesos.
La premissa és simple: si a l'Administració pública tot hi està afectat, per quina raó les comunitats de pràctica n'haurien d'estar exemptes?
La pregunta, creiem, és pertinent i no té una única resposta.
Intentarem respondre-la a continuació, i ho farem fent servir els elements que han aparegut durant l'últim any en el programa Compartim.
Aquests elements els classificarem en els que dificulten el funcionament de les comunitats de pràctica i els que el faciliten.
Al final de l'article en farem balanç i respondrem la pregunta inicial.
Elements nous que dificulten el funcionament
Assenyalem els tres més importants:
Disponibilitat de temps: ja ho deia la cançó: en època de dificultats no és temps per a la lírica.
Els professionals, en conjunt, prioritzen ara més que mai les tasques que tenen encomanades amb una forta pressió i avaluació, que solen ser les demandades per la via tradicional i jeràrquica.
I això, com sabem, no es pot deixar per a demà, ni esperar una futura i eventual millora.
El que cal fer s'ha de fer i ràpid!
En aquest context, l'excedent de disponibilitat que havia afavorit el manteniment de certes comunitats de pràctica, ara no hi ajudarà.
Llevat de casos excepcionals (en parlarem després), l'entusiasme del conjunt organitzatiu se'n ressent i perd força.
Així, o les CoP ja es troben en una època de consolidació i s'ha integrat la millora que proveeixen en el teixit organitzatiu i institucional, o no resistiran el cop de les noves exigències de menor disponibilitat de temps i suport.
Disponibilitat de pressupost: no cal ni explicar-ho.
Per dir-ho de manera elegant i per tòpic que soni: és època de fer més amb menys.
Elaboració –pròpia– de materials i solucions ad hoc a problemes i dificultats de l'organització.
Més enllà de conjuntures difícils, sempre trobarem potents respostes de les persones (compromeses, entusiastes) davant dels reptes i dificultats a què s'enfronten, que volen resoldre de manera col·laborativa.
D'altra banda: o hi ha el suport de l'organització (amb temps i atenció), o les respostes vindran de fora (més cares i lentes).
Aquesta és la gran força de les CoP: sempre trobarem persones inquietes que estan disposades a la col·laboració per millorar la feina que fan.
Reforç de microclimes organitzatius d'activitat vinculats al coneixement.
Derivat de l'element anterior i com a coadjuvant, en els espais de treball on s'instal·len aquests processos vinculats al coneixement, s'acaben reforçant vincles i xarxes entre les persones que milloren les seves prestacions professionals.
És l'espai natural dels professionals inquiets i allà on l'organització pot esperar que neixi la innovació.
Directius sensibilitzats ho han entès així i estan donant protagonisme als professionals perquè s'organitzin en CoP, i sobretot en grups d'innovació.
Tots aquests factors esmentats es van posar a prova en una jornada de treball, dirigida per Ramon Sangüesa i Irene Lapuente, que es va fer fa poc amb e-moderadors.
Es tractava de reflexionar sobre els processos de cocreació en el programa Compartim seguint la metodologia del design thinking.
Al començament de la sessió es va demanar als e-moderadors que esmentessin tot allò que havia resultat positiu i tot allò que no ho havia estat tant i calia revisar, i que en fessin balanç.
Les següents gràfiques presenten les conclusions del seminari.
En verd els aspectes positius i en vermell el que cal millorar -o allò que més preocupa-.
Es podria dir que el paper que la crisi econòmica està jugant en aquests moments és el de filtrador.
Una de les lliçons que ens està deixant la crisi en relació amb les CoP és que l'aposta massiva per instal·lar-les com una eina comuna (per a tots) no és possible.
Les comunitats de pràctica que sobreviuran seran les que es recolzen en temàtiques i continguts que generen entusiasme (res de nou des d'E. Wenger).
En canvi, les més dependents de pressupostos addicionals i de motivacions externes (més artificials) quedaran defraudes (desassossec i manca de suport institucional).
Dit en altres paraules, si la recerca de coneixement col·laboratiu és el motor de la CoP, aquesta continuarà.
Si, en canvi, les persones que en formen part ho fan perquè està de moda –per quedar bé- o perquè esperen beneficis no intrínsecs, no perduraran.
Per tant, què hem après de tot això?
Dit clarament: hem de filtrar les demandes i especialitzar la recerca dels entusiastes en l'organització.
Wenger -com no- tenia raó també aquí: és millor conrear que no pas sembrar.
La implicació és clara: en el programa Compartim estem veient que els grups professionals petits, amb un gran pes del factor identitat, estan produint més i millor que els grups grans.
Invalida tota aquesta variació del rumb inicial la metodologia que hem posat en marxa per impulsar comunitats de pràctica a l'Administració pública?
Ens fa més conscients de la dificultat de posar en marxa processos participatius que siguin sostenibles.
La clau torna a ser en les persones i en l'entusiasme que siguin capaces de posar.
Comprovem, com dèiem abans, que en els grups petits amb gran identitat entre els seus membres és on millor poden aparèixer aquestes variables.
Les raons les podem trobar en l'autonomia de què gaudeixen al marge de les grans estructures formals que acaben per condicionar-ne el funcionament.
En aquest sentit, aquest any ho hem comprovat empíricament: alguns dels grups més petits, autònoms i molt identificats entre si han fet propostes i treballs potentíssims.
Per citar-ne alguns: Monitors artístics, Activitat física i esport, DigiTale i Assessorament penal d'adults i menors.
Sobre la imatge: minature ten-pin bowling © Pickersgill Reef CC BY-NC-SA 2.0
Conferència " Tot progressant cap a organitzacions veritablement intel·ligents "
A càrrec de Javier Martínez Aldanondo, gerent de Gestió del Coneixement de Catenaria
21 de maig de 2012, de 16 a 17.30 h
Nous reptes i oportunitats en la formació i avaluació per a empleats públics
23 de maig de 2012, d'11.30 a 13.30 h
II Congrés Internacional EDO 2012.
Gestió del coneixement i desenvolupament organitzatiu: formació i formació corporativa
Últims dies per inscriure-s'hi: fins a l'11 de maig
Jornada de Mediació: Les eines, processos i rol professional en les escoles de mediació aplicades a la gestió i anàlisi de casos
29 de maig de 2012, de 16 a 19.45 h
IV Jornada sobre Activitat Física i Esport als Centres Penitenciaris: 2012 Any olímpic
A càrrec de Francesc Torralba, doctor en filosofia i en teologia i professor de la Universitat Ramon Llull,
que farà la ponència "L'esport, instrument de cohesió social"
Els frenètics canvis tecnològics als quals estem exposats constantment poden generar en les persones un estrès específic derivat de l'ús (i abús) de les tecnologies.
Aquesta guia, elaborada per docents i investigadores de la Universitat Jaume I de Castelló, conceptualitza el fenomen del tecnoestrès i proposa protocols d'avaluació i diagnòstic, així com estratègies de prevenció i intervenció fiables.
Els mitjans de comunicació social del web 2.0 poden comportar tant avantatges competitius com costosos riscos per a les organitzacions (relacions públiques, dades confidencials, litigis, pèrdua de productivitat, etc).
Aquest manual de comunicació social ofereix als gerents i responsables de recursos humans nombroses pautes i consells pràctics per desenvolupar un programa estratègic de gestió de la comunicació.
Amb el nou servei d'RSS de les activitats obertes del CEJFE, ja no cal anar a cercar informació periòdicament a pàgines diferents del web.
La subscripció als RSS permet rebre tots els nous continguts de manera puntual:
Google Reader és un lector d' RSS i atom en el núvol (només cal tenir creat un compte a Google per començar a fer-lo servir), que permet organitzar i accedir ràpidament des d'Internet a totes les novetats dels nostres webs i blocs favorits en una sola pàgina, la qual cosa estalvia molt temps de navegació.
Per poder agregar pàgines cal que aquestes tinguin incorporat el sistema d'alertes RSS, que habitualment trobarem representat per la icona característica.
Un cop feta la subscripció, Google Reader recopilarà de manera automàtica tots els continguts que s'hi vagin publicant.
També podem convertir-lo en una web pública per fer accessible a tothom la informació.
No és pas l'únic servei d'aquest tipus.
En aquest enllaç podeu trobar una selecció dels millors lectors per a Windows (que inclou també el de Google).
Pel que fa a lectors que operen en el núvol, cal destacar Netvibes, Bloglines, FeedBucket i FeedShow (encara en fase beta).