Catalunya té una gran vitalitat social i cultural, creativa i participativa.
D'una banda, el país ha gaudit sempre d'una gran tradició de cultura associativa i de participació en activitats populars i d'aficionats arreu del territori; i de l'altra, pel que fa al consum cultural, l'assistència massiva en multiplicitat de convocatòries l'han convertit en una parada obligatòria en les gires dels artistes i de les companyies de més renom.
Amb tot, el sector cultural està en plena redefinició, tant des del punt de vista de l'oferta com des del de la demanda.
La irrupció d'Internet, en un primer moment, i del Web 2.0 i les xarxes socials, recentment, han conformat un nou panorama de producció, distribució, consum i participació cultural.
En els darrers quaranta anys, la societat catalana ha experimentat una transformació molt profunda.
Als canvis en les seves estructures demogràfiques, econòmiques i socials, cal afegir l'emergència i posterior consolidació d'un nou paradigma comunicatiu audiovisual-digital.
L'hegemonia d'aquest ecosistema comunicatiu ha modificat substantivament no només els processos de producció, accessibilitat i participació, sinó també les funcions de la cultura i els esquemes de classificació cultural.
Aquest nou ordre sociocultural s'insereix en un context on bona part del temps lliure es dedica a la cultura, que reforça el seu vessant d'experiència, on la cultura té uns beneficis personals i comunitaris.
En aquest nou context, les funcions de la cultura i dels agents que s'hi dediquen requereixen d'una redefinició, ja que les pràctiques culturals esdevenen permeables i complementàries.
Així, un esdeveniment cultural no només es defineix per la simple assistència, sinó també per la possibilitat, per exemple, de poder tenir contacte amb l'artista o de compartir l'experiència fent fotografies o vídeos i pujant-los a la xarxa amb un hashtag.
El llibre en paper comparteix espai amb els llibres electrònics ( e-books ); els vinils, amb la música en reproducció en temps real ( streaming ), i la fotografia analògica, amb els telèfons intel·ligents ( smartphones ).
La ciutadania, receptora passiva en l'antic model, ha esdevingut prosumidora o consumidora proactiva, que crea i comparteix continguts culturals al mateix temps.
La creixent complexitat del camp cultural requereix d'enquestes especialitzades.
Des d'aquesta filosofia, el principal objectiu de les estadístiques sobre participació que, al llarg d'aquests anys, ha anat elaborant el Departament de Cultura ha estat conèixer el consum efectiu de productes i serveis de caràcter cultural —en l'ampli sentit del terme cultural — i analitzar les pràctiques actives dels catalans relacionades amb la cultura, així com observar l'evolució d'aquests hàbits al llarg del temps i entre diversos grups de població.
Des de l'any 2013, a més, s'ha incorporat el que podríem anomenar dimensió social de la cultura, això és, les actituds i els valors dels ciutadans de Catalunya vers el fet cultural.
Analitzar la participació cultural requereix situar-se en el moment previ a la pràctica o consum i centrar l'interès en les motivacions i barreres amb les quals es troba la població a l'hora d'accedir a la cultura, així com en les vies d'informació cultural.
De la mateixa manera, des d'una perspectiva de polítiques públiques, identificar incentius a la participació pot resultar útil a l'hora de desenvolupar i implementar accions concretes que permetin augmentar tant el nivell de participació com el seu contingut o la seva qualitat.
I tot això, sense perdre de vista quins són els significats que les persones atorguen al fenomen cultural i com s'ubiquen en un espai social, interrelacional i participatiu com és el de la cultura.
El principal motiu que porta els catalans a participar en la cultura és passar-ho bé, gaudir, desconnectar o escapar de l'estrès diari.
Des d'aquesta perspectiva, la cultura esdevé, també, un element d'interrelació social, un mercat d'intercanvi de propostes que permet fer activitats amb altres persones de l'entorn.
En aquest context, la recomanació hi juga un paper important; ara bé, la recomanació tradicional, de la crítica, deixa pas al consell d'amics i familiars i, cada cop més, a les opinions que es puguin trobar a Internet.
Aquest vessant d'experiència es complementa amb les característiques relacionades amb el producte cultural; elements com la qualitat, els autors o els artistes són clau a l'hora de configurar els gustos i les eleccions dels ciutadans.
A més, cal afegir que aquest producte ofereixi un element diferenciador de la resta, que sigui nou, que permeti estar a l'última.
La facilitat en l'accés també hi té un paper força important, bé a través del preu (gratuïtat o oferta), bé a través d'altres factors, com la disponibilitat de temps, la proximitat de l'esdeveniment o el fet de poder-hi accedir de manera relativament còmoda.
A les raons anteriors cal afegir també una concepció de la cultura com a coneixement, la possibilitat d'aprendre, d'adquirir nous coneixements, de transmetre'ls als fills o, fins i tot, de reafirmar la pròpia identitat.
Catalunya ha tingut sempre una gran tradició de cultura associativa i de participació en activitats populars i d'aficionats, com les corals de cantaires, els castellers, el teatre amateur, les societats musicals o els esbarts.
Hi ha gairebé 3.500 entitats amb més de 430.000 associats que mouen un pressupost global de 75 milions d'euros (l'any 2013) u on, a més, hi treballen gairebé 49.000 persones de manera voluntària, és a dir, no remunerada.
Actualment, aquest tercer sector també es troba en un procés de canvi, empès per l'evolució de les societats modernes.
No obstant això, el seu valor com a agent conservador i difusor de la cultura popular, i com a agent de cohesió i integració social, fa que avui el seu paper en la cultura catalana continuï sent molt destacat.
El Departament de Cultura s'encarrega d'impulsar les polítiques públiques en aquest àmbit.