La gota és la malaltia inflamatòria articular més freqüent en els homes.
Es pot presentar en forma de crisis agudes d'artritis (inflamació d'una articulació) o en forma de manifestacions clíniques persistents o cròniques.
La malaltia es pot curar completament amb un tractament específic.
Tal com s'ha dit, afecta principalment homes adults, i en el cas de les dones apareix després de la menopausa.
La gota comporta un augment del risc de patir malalties cardiovasculars, com l' infart de miocardi o l'angina de pit.
La gota és fruit d'un nivell d'àcid úric a la sang superior al que es considera normal (hiperuricèmia).
L'excés d'àcid úric mantingut de forma prolongada s'acumula i forma dipòsits en forma de cristalls, sobretot a les articulacions, en el teixit que les envolta, com lligaments o tendons, o per sota de la pell.
Aquests dipòsits són els que produeixen els símptomes característics de la malaltia.
L'àcid úric és una substància que produeix l'organisme quan descompon purines.
Les purines són productes de rebuig que es troben de manera natural en tots els teixits del cos i també en alguns aliments, com ara les vísceres d'animals, la carn vermella i la carn de caça, el marisc o el peix blau (sardines, anxoves, etc.).
En circumstàncies normals l'àcid úric es dissol a la sang, travessa els ronyons i s'elimina del cos mitjançant l'orina però, si l'organisme en produeix massa o n'elimina poc, es pot acumular.
En la majoria dels casos, la gota es produeix perquè els ronyons no excreten correctament l'àcid úric.
Hi ha alguns factors que poden augmentar el risc de patir gota, com ara:
La gota s'associa sovint a l' obesitat, la diabetis, la hipertensió arterial i la hipercolesterolèmia, afeccions que també són factors de risc de patir problemes cardiovasculars.
Les manifestacions agudes de la gota són en forma de crisis d'artritis, tendinitis (inflamació del tendó) o bursitis (inflamació del sac o bossa, ple de líquid que protegeix l'articulació i esmorteeix el fregadís dels tendons).
Els símptomes apareixen de forma sobtada, generalment durant la nit, i la crisi sol afectar habitualment una sola articulació, predominantment les de cames i peus.
L'articulació o articulacions afectades s'inflamen i es produeix un dolor molt intens que s'agreuja amb el moviment i el contacte superficial de la regió inflamada.
Les zones afectades també poden experimentar un envermelliment i un augment de temperatura.
Aquests brots acostumen a desaparèixer al cap d'una setmana però, si la malaltia no es tracta, amb el temps les crisis s'intensifiquen, s'allarguen i són cada vegada més freqüents.
Les manifestacions cròniques de la malaltia es produeixen per l'acumulació progressiva dels cristalls d'urat en forma de petites protuberàncies o bonys, anomenades "tofus", sota de la pell i prop de les articulacions.
Els casos crònics arriben a ocasionar lesions als ossos i a les articulacions.
Els tofus generalment no són dolorosos, però poden presentar un cert grau d'inflamació crònica que ocasiona dolor i pèrdua de la mobilitat articular normal fins arribar a provocar discapacitat funcional de la zona afectada.
L'eliminació elevada d'urats pel ronyó pot facilitar la formació de litiasi renal (pedres en el ronyó).
Generalment la gota es diagnostica amb la detecció de cristalls d'àcid úric, mitjançant un microscopi, en una mostra de líquid sinovial (el líquid transparent i viscós que lubrifica les articulacions), o la detecció del material d'un tofus, que s'extreu amb una agulla.
En cas que no es pugui extreure líquid, el metge o metgessa també pot diagnosticar la gota a partir dels símptomes, la seva evolució en el temps i el nivell d'àcid úric en sang mitjançant una anàlisi.
En relació amb aquesta darrera prova, cal aclarir que no tothom qui presenta hiperuricèmia desenvolupa gota i que no tothom qui té gota presenta un excés d'àcid úric de forma permanent.
La radiografia pot mostrar dany a les articulacions en casos perllongats de gota i ajudar a descartar altres causes d'inflamació.
L' ecografia i la tomografia computada poden ser útils per detectar la presència de cristalls d'àcid úric en les articulacions.
El tractament s'adreça a alleujar els símptomes i a prevenir l'aparició de brots i complicacions.
Els símptomes dels episodis aguts poden millorar amb el repòs de la regió afectada, l'aplicació de fred a la zona i l'ús de medicaments antiinflamatoris o de la colquicina.
Els corticoesteroides, per via oral, parenteral o amb infiltració intraarticular també són eficaços.
La colquicina també és eficaç per prevenir els episodis d'inflamació aguda.
El tractament per reduir la uricèmia i les complicacions consisteix a seguir una dieta equilibrada, limitar el consum tant dels aliments que contenen purines com dels ensucrats, evitar les begudes alcohòliques i retirar els medicaments que augmenten els nivells d'àcid úric.
Beure molta aigua i mantenir un pes saludable també pot contribuir al control de la malaltia.
En casos determinats, per reduir la hiperuricèmia amb l'objectiu d'aconseguir la desaparició dels dipòsits d'urat, es precisaran certs medicaments que bloquegen la producció d'àcid úric i d'altres que en faciliten l'eliminació a través dels ronyons.
Butlletí d'Informació Terapèutica.