Les dioxines són contaminants ambientals ubics que l'ésser humà no produeix de manera intencionada, sinó que apareixen generalment com a productes secundaris de processos industrials de la química del clor i de la incineració de residus com a resultat de la combustió incompleta de la matèria orgànica en presència de clor.
Es troben presents en nivells baixos a tot el món i pràcticament en tots els aliments, però especialment en productes lactis, carn, peix i marisc.
A Bèlgica es va produir, el 1999, un incident motivat per la detecció de nivells elevats de dioxines i PCB en productes d'origen animal derivat de la utilització d'olis industrials en la fabricació de pinsos altament contaminats amb dioxines.
No tenen tendència a degradar-se, per tant, tenen una vida llarga i poden arribar a persistir durant dècades.
Tal com passa amb molts altres contaminants orgànics persistents, poden ser transportades per l'aire o per l'aigua, i poden arribar a llocs molt allunyats d'on havien estat generades.
Les dioxines i els furans es troben sempre en barreges de diferents congèneres juntament amb els PCB.
Les dioxines són lipòfiles, persistents i bioacumulables, per la qual cosa s'incorporen fàcilment al teixit adipós dels animals.
L'exposició humana a les dioxines es produeix per via inhalatòria, dèrmica i oral.
Nombrosos estudis mostren que més del 95% de l'exposició és per via alimentària.
Així, la dieta es considera la principal via d'exposició a aquests compostos.
La manifestació més característica de la intoxicació aguda per dioxines és el denominat cloracne, una alteració dermatològica persistent semblant a l'acne juvenil que apareix a la cara, les espatlles, les aixelles, els braços, les engonals i els genitals, així com alteracions funcionals hepàtiques.
Les exposicions agudes són accidentals, en canvi, el que més preocupa des del punt de vista de la salut pública són els efectes derivats de l'exposició crònica a dosis molt baixes d'aquests contaminants.
L'exposició prolongada s'ha relacionat amb alteracions immunitàries, del sistema nerviós en desenvolupament, del sistema endocrí i de la funció reproductora.
L'exposició crònica dels animals a les dioxines ha causat diversos tipus de càncer.
Tanmateix, no afecta el material genètic, i hi ha un nivell d'exposició per sota del qual el risc de càncer podria ser insignificant.
Les dioxines es troben al medi ambient com a mescles de diferents congèneres, i la seva toxicitat individual pot variar aproximadament mil vegades entre els diferents compostos.
Per aquest motiu, i per tal d'avaluar els riscos produïts per l'exposició a aquestes substàncies, es definiren durant la dècada de 1980 els conceptes d' equivalent tòxic (TEQ) i factor d'equivalència tòxica (TEF); així es va establir un criteri que proporciona un sistema relativament senzill d'estimar la toxicitat global de les dioxines.
A la Unió Europea UE hi ha establerts límits màxims per a alguns dioxines i PCBs en certs aliments d'origen animal principalment (els que suposen una major aportació d'aquest element a la dieta) en el Reglament 1881/2006.
L'establiment de límits màxims en la legislació és la mesura de gestió més eficaç per reduir l'exposició a un contaminant en la població general.
Aquests límits màxims són revisats periòdicament adaptant-se a l'evidència científica.