Resolució 12/2018, d'1 de febrer
Diversa informació el Conveni signat entre el SOC i el Departament d'Ensenyament l'any 2010 per a la posada en marxa d'un projecte de formació professional integrada i el control sobre la destinació dels fons rebuts per un Institut de Terrassa amb aquesta finalitat.
L'escrit de reclamació no té la concreció i la claredat exigibles, i no s'ha atès la petició de concreció adreçada a la part reclamant.
El requisit de preexistència de la informació per a què pugui projectar-s'hi el dret d'accés no exclou que pugui ser exigible una certa elaboració de la informació preexistent, però en tot cas, no justifica exigir de l'Administració que creï o cerqui la informació si abans no en disposava.
L'Administració pot vàlidament substituir el lliurament material de documentació que ha estat publicada prèviament indicant-ne l'enllaç (art. 36.2.b LTAIPBG), i l'enllaç o link indicat per l'Administració en la seva resposta té la concreció exigible, ja que no remet a un portal genèric sinó que constitueix l'adreça on accedir directament a l'informe, tal i com ha pogut comprovar aquesta Comissió.
No s'aprecia que pugui invocar-se la comissió d'una infracció com la que assenyala la part reclamant pel fet que el Departament d'Ensenyament hagi respost a la sol·licitud d'accés indicant l'enllaç web on es pot accedir a un informe publicat del què, a més, no n'és l'autor.
Els principis generals de bona fe i de prohibició de l'abús de dret recollits a l'article 111-7 del Codi Civil de Catalunya i a l'article 7 del Codi Civil espanyol podrien aplicar-se, efectivament, al procediment d'accés i de reclamació d'informació pública (tot i que la legislació catalana no regula la inadmissió de les sol·licituds abusives, com ho fa la legislació estatal en el seu article 18.1.e), si resultés acreditat que la veritable pretensió de l'acció no és obtenir informació, sinó danyar, bloquejar o perjudicar l'Administració a la qual s'adreça la sol·licitud (Resolucions de les Reclamacions 36/2015, d'11 de febrer de 2016; i 7/2016 i 8/2016, de 17 de març, entre d'altres).
Altrament, també es podria considerar abús de dret en la reclamació si de la manca d'interès o de diligència mostrada en el seguiment dels procediments iniciats per la part reclamant s'inferís que la seva finalitat i pretensió veritable no és, pròpiament, l'obtenció de la tutela del seu dret a la informació, sinó perjudicar l'Administració amb la reclamació.
L'ús de la via de reclamació davant la GAIP que l'LTAIPBG posa a l'abast de les persones que creguin perjudicat el seu dret d'accés, amb caràcter gratuït per al reclamant, comporta tanmateix un cost per a l'Administració, que s'assumeix amb recursos públics.
I és, precisament, perquè els recursos emprats per a la garantia d'un dret individual són de naturalesa pública que resulta exigible que qui impulsa el procediment de reclamació en benefici del seu dret tingui un zel i una cura adequats i suficients en el seu seguiment i en l'impuls de la seva tramitació, de manera que s'eviti un malbaratament innecessari de temps i recursos humans públics, especialment escassos en el cas de la GAIP.
Número d'expedient de la Reclamació: 402/2017.
La reclamació reuneix els requisits formals establerts per l'LTAIPBG i pel RGAIP i, per tant, és admissible a tràmit.
El procediment de reclamació davant d'aquesta Comissió només pot tenir per objecte la revisió de l'atenció donada per les administracions a les sol·licituds d'accés que prèviament els han estat adreçades.
D'acord amb això, aquesta Resolució només revisarà l'adequació a l'LTAIPBG de la resposta donada pel Departament d'Ensenyament a la sol·licitud de 5 de maig de 2017 pel que fa a l'accés a la informació pública que s'hi demana.
Això vol dir que: d'una banda, l'historial prolix que aporta la part reclamant sobre peticions fetes al Departament d'Ensenyament des del 2013 no es pot tenir en compte, ja que no es van realitzar a l'empara del procediment d'accés que aquesta Comissió ha de revisar.
En segon lloc, significa que per aquesta via de reclamació i davant d'aquesta Comissió, només es poden revisar les actuacions administratives relatives l'accés a la informació (art. 39.1 LTAIPBG), de manera que no són revisables les peticions adreçades al Departament en relació amb la imposició de mesures correctores a l'IES, ni tampoc les peticions a la GAIP per a què requereixi al Departament a que actuï imposant aquestes mesures correctores.
Finalment, implica que tampoc es pot tenir en compte la petició que fa la part reclamant en l'escrit a aquesta Comissió de 12 de gener, d'adoptar mesures sancionadores contra el Departament d'Ensenyament, ja que, des del punt de vista formal, aquesta Comissió no té competència sancionadora (art. 86 LTAIPBG).
Això sense prejutjar que l'actuació del Departament sigui mereixedora del règim sancionador, cosa que no s'ha acreditat.
Aquest procediment de reclamació, doncs, així com el propi procediment d'accés a informació, estan reservats per a la garantia de l'accés a la documentació o informació de què disposa l'administració com a conseqüència de l'exercici de les seves funcions que no estigui afectada per alguns dels límits legals a l'accés.
Queden fora del seu abast, doncs, les pretensions d'actuacions de l'administració diferents de la pròpia de proveir de la informació, com les actuacions d'inspecció, correcció o sancionadores que interessa la part reclamant i, per tant, en aquesta part s'inadmet a tràmit la reclamació.
D'acord amb l'exposat, l'objecte de la reclamació s'ha de circumscriure a la informació sol·licitada el 5 de maig de 2017 que no hagi estat materialment lliurada pel Departament, considerant que no existeix una resolució limitativa del dret, sinó estimatòria.
I cal dir que no és senzill delimitar quin és l'objecte concret i real d'aquesta reclamació, ja que l'escrit de formulació no té la concreció i la claredat exigibles, i no s'ha atès la petició de concreció adreçada a la part reclamant.
Efectivament, en els escrits de la part reclamant es barregen peticions d'informació amb peticions d'actuació constantment, i en relació amb la informació facilitada, sembla qüestionar-se'n més la veracitat de la informació rebuda que la seva limitació.
De fet, la part reclamant acompanya a l'escrit de reclamació la informació que ha rebut, d'un volum molt considerable, amb la voluntat que la GAIP n'examini les eventuals contradiccions o si resulten indiciàries d'una actuació irregular en la destinació donada a uns fons rebuts per l'IES per a la formació ocupacional.
Però el cert és que aquesta Comissió no té facultat inspectores ni competències per enjudiciar la gestió correcta o inadequada de fons públics rebuts, sinó que la seva única finalitat és garantir que es pugui accedir a la informació o documentació relativa a aquesta gestió.
En aquest cas, l'Administració afirma haver lliurat la informació i es desprèn de la documentació aportada pel propi reclamant que, efectivament, l'ha rebuda (entre d'altres, l'informe de 31 de gener de 2017 de les actuacions dutes a terme per a la inspecció de serveis en relació amb la queixa de la mateixa reclamant sobre la gestió econòmica de l'IES; acta del consell escolar de 8.10.2015; informe de la Delegació Territorial del Departament d'Ensenyament del Vallès Occidental sobre la liquidació dels cursos de formació; Informe del SOC sobre l'actuació inspectora realitzada, entre d'altres).
I si la reclamació només es pot formular contra la manca d'informació i no sobre el seu contingut, l'escrit de reclamació formulat genèricament contra el caràcter parcial de la informació no concreta amb prou precisió quina seria la informació parcialment facilitada, per bé que manifesta la disconformitat amb la informació rebuda en alguns aspectes que s'analitzaran seguidament.
En primer lloc, en relació amb la petició continguda a l'antecedent 2.a (desglossament per conceptes de les despeses directes i indirectes justificades amb especificació de l'import) l'Administració va respondre que és informació inexistent, ja que " el departament no disposa del desglossament per conceptes de les despeses directes i indirectes, que es calculen mitjançant l'aplicació d'un percentatge a tant alçat del cost de les despeses directes ".
L'escrit de reclamació considera " que aquesta resposta no és correcta ni conforme a la normativa doncs l'administració ha de fer totes les gestions necessàries i buscar la informació per tal de garantir l'accés a la informació sol·licitada ".
Per contra, l'informe de l'Administració recorda " el dret d'accés només es pot projectar sobre al informació que és a mans de l'Administració, però no empara la pretensió que s'elabori, ex novo, informació per satisfer-lo ".
La GAIP s'ha pronunciat ja en nombroses ocasions sobre el requisit de preexistència de la informació per a què pugui projectar-s'hi el dret d'accés.
Això no exclou que pugui ser exigible una certa elaboració de la informació preexistent, però en tot cas, no justifica exigir de l'Administració que creï o cerqui la informació si abans no en disposava.
En el cas objecte de reclamació, sembla que l'Administració no ha disposat mai ni s'ha elaborat prèviament aquest desglossament entre despeses directes i indirectes amb l'import individualitzat de cadascuna, sinó que es calculen a partir d'un tant alçat de les despeses directes.
En aquests termes, la resposta informant d'aquest mètode de càlcul i de la inexistència del detall demanat és adequada i no resulta limitativa del dret d'accés.
Quant al punt 2.b de la sol·licitud objecte de reclamació ("relació nominal dels perceptors i import percebut, o resolució motivada legalment que ho impedeixi") la part reclamant el considera també desatès.
Tanmateix, admet i corrobora que el Departament li hauria facilitat l'informe de l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades (APDCAT), que va dictaminar que no era adequat a la legislació de protecció de dades l'accés a la relació nominal que s'interessava.
D'acord amb això, es considera adequadament satisfeta la pretensió ja que la part reclamant havia concretat la seva petició en una relació nominal, o en la fonamentació legal de la improcedència d'aquesta relació nominal, i l'informe de l'APDCAT és extens en aquesta fonamentació.
Es queixa també la part reclamant de que en relació amb la informació de l'antecedent 2.e (l'informe 25/2014 de la Sindicatura de Comptes) el Departament li hauria facilitat un enllaç electrònic que no els va funcionar i que per tant, se'ls hauria impedit l'accés.
Va més enllà encara, i considera que la resposta donada pel Departament a aquest punt suposaria la comissió d'una infracció greu a l'LTAIPBG, la prevista a l'article 78.2.e, consistent en " facilitar deliberadament la informació en un format o en unes condicions que n'impedeixin o en dificultin manifestament al comprensió ".
Però el cert és que l'Administració pot vàlidament substituir el lliurament material de documentació que ha estat publicada prèviament tot indicant-ne l'enllaç (art. 36.2.b LTAIPBG), i que l'enllaç o link indicat per l'Administració en la seva resposta té la concreció exigible, ja que no remet a un portal genèric sinó que constitueix l'adreça on accedir directament a l'informe, tal i com ha pogut comprovar aquesta Comissió.
D'altra banda, és igualment cert que resulta d'aquesta comprovació que la sola menció de l'informe a un cercador d'Internet genèric i d'us comú, dóna directament aquest mateix link com a resultat.
Per tant, no s'aprecia que pugui invocar-se la comissió d'una infracció com la que assenyala la part reclamant pel fet que el Departament d'Ensenyament hagi respost a la sol·licitud d'accés indicant l'enllaç web on es pot accedir a un informe publicat del què, a més, no n'és l'autor.
Més enllà d'aquestes formulacions contràries a la resposta donada per l'Administració a la seva sol·licitud, la part reclamant no concreta en relació amb els punts 2.c, 2.d i 2.f de l'antecedent els motius en què es fonamenta la reclamació, més enllà de les eventuals contradiccions denunciades que, que com s'ha dit, no poden ser objecte de revisió per aquesta Comissió.
La GAIP, tal i com consta als antecedents, va demanar a la part reclamant la concreció de la informació que no havia rebut de mans de l'Administració, sobretot considerant que l'informe de l'Administració al·legava haver-li lliurat ja adequadament tota la informació de què disposava.
Però la part reclamant, després de demanar pròrroga per examinar aquella documentació, va respondre apuntant només afirmacions genèriques i sense fonamentació concreta, com que l'informe del Departament no desvirtuava la seva reclamació, i no va fer la concreció que se li demanava, limitant-se a donar per reproduïda la reclamació " en ares del principi d'economia administrativa ".
Per tant, no havent aportat la part reclamant, malgrat els requeriments i les dilacions en el procediment, cap indicació o argumentació en contra la informació lliurada en relació amb els punts 2.c, 2.d i 2.f de l'antecedent 2, aquesta Comissió no troba fonamentació per estimar la reclamació en relació amb ells.
Finalment, cal fer referència a la invocació que fa l'Administració del caràcter abusiu de la reclamació, per considerar que la sol·licitud ja havia estat estimada i que l'Administració ja havia lliurat adequadament tota la informació de què disposava.
Els principis generals de bona fe i de prohibició de l'abús de dret recollits a l'article 111-7 del Codi Civil de Catalunya i a l'article 7 del Codi Civil espanyol podrien aplicar-se, efectivament, al procediment d'accés i de reclamació d'informació pública -tot i que la legislació catalana no regula la inadmissió de les sol·licituds abusives, com ho fa la legislació estatal en el l'article 18.1.e de la Llei 19/2013, de 9 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern-, si resultés acreditat que la veritable pretensió de l'acció no és obtenir informació, sinó danyar, bloquejar o perjudicar l'Administració a la qual s'adreça la sol·licitud (Resolucions de les Reclamacions 36/2015, d'11 de febrer de 2016; i 7/2016 i 8/2016, de 17 de març, entre d'altres).
Altrament, també es podria considerar abús de dret en la reclamació si de la manca d'interès o de diligència mostrada en el seguiment dels procediments iniciats per la part reclamant s'inferís que la seva finalitat i pretensió veritable no és pròpiament l'obtenció de la tutela del seu dret a la informació, sinó perjudicar l'Administració amb la reclamació (Resolució de 31 d'agost de 2016, d'inadmissió de les Reclamacions 191/2016, 192/2016, 193/2016, 194/2016, 195/2016, 197/2016, 199/2016 i 202/2016, acumulades).
L'Administració interpreta que és indiciària d'aquest caràcter abusiu la invocació que fa la persona reclamant del règim sancionador, atribuint-li una falta molt greu pel fet d'haver-li facilitat l'accés a l'informe de la Sindicatura de Comptes indicant-li l'adreça web on es publicava.
Tot i que, como ja s'ha dit en el FJ2, la remissió al link de publicació és una comunicació vàlida i adequada de la informació i, per tant, no hi ha lloc a considerar–ho un incompliment sancionable de l'LTAIPBG, l'error evident en l'atribució d'aquesta infracció no resulta prou concloent de la mala fe de la part reclamant, que d'altra banda al·lega en contra la dilació de l'Administració en subministrar-li altra informació en peticions anteriors que, com s'ha dit, no es poden tenir en compte ja que no formen part d'aquest procediment.
Certament, l'ús de la via de reclamació davant la GAIP que l'LTAIPBG posa a l'abast de les persones que creguin perjudicat el seu dret d'accés, amb caràcter gratuït per al reclamant, comporta tanmateix un cost per a l'Administració que s'assumeix amb recursos públics.
I és precisament perquè els recursos emprats per a la garantia d'un dret individual són de naturalesa pública, que resulta exigible que qui impulsa el procediment de reclamació en benefici del seu dret tingui un zel i una cura adequats i suficients en el seu seguiment i en l'impuls de la seva tramitació, de manera que s'eviti un malbaratament innecessari de temps i recursos humans públics, especialment escassos en el cas de la GAIP.
En aquest sentit, cal lamentar que la part reclamant no hagi mostrat una diligència mínima en el compliment dels terminis per a la realització de les actuacions que aquesta Comissió li ha requerit successivament, tant per a l'esmena dels requisits formals de la reclamació, com per a exercir el seu dret a formular al·legacions; i és especialment recriminable que no hagi atès el requeriment de concreció del motiu de reclamació, com resulta de l'antecedent 13.
Aquesta deixadesa ha motivat que aquest procediment s'hagi perllongat molt més enllà dels dos mesos previstos legalment per a la seva tramitació, i que hagi requerit d'una dedicació excessiva i injustificada de temps i esforços del personal de la GAIP per a l'impuls i la continuació de la tramitació.
A la vista d'això, tot i que en aquest cas no es fa pronunciament del caràcter abusiu de la reclamació, la GAIP adverteix el sindicat reclamant que, per al cas que iniciï en el futur nous procediments de reclamació, aquesta Comissió li exigirà una major diligència i compromís en la seva tramitació.
Sobre la base dels antecedents i fonaments jurídics exposats, el Ple de la GAIP, en la sessió de 1 de febrer de 2018, resol per unanimitat: