Fragment de la Circular dels sindicats CNT i UGT als seus comitès locals, relativa a l'organització d'actes unitaris de fraternitat proletària i lluita antifeixista, amb motiu de la celebració del Primer de Maig (abril 1937).
El Primer de Maig de 1937 i la divisió de l'antifeixisme a Catalunya
Aquest mes us presentem un testimoni documental emmarcat en els precedents immediats dels anomenats Fets de Maig de 1937, una de les fites més importants del període de la Guerra Civil a Catalunya.
El document forma part del fons Unió General de Treballadors (UGT) de Catalunya (ANC1-997), dipositat a l'Arxiu Nacional, en concret, de la documentació restituïda al sindicat procedent de confiscacions dutes a terme a Catalunya a l'acabament de la Guerra Civil, que va ser emprada primer per a la repressió i conservada després durant dècades a Salamanca fins al seu retorn a Catalunya.
Els Fets de Maig de 1937 impliquen el definitiu esclat violent de la tensió viscuda a la rereguarda republicana des de l'inici del conflicte, entre les diferents organitzacions sindicals i polítiques, convençudes de la necessitat de portar, des de les pròpies posicions estratègiques, el control del procés revolucionari que s'havia iniciat a Catalunya el juliol de l'any anterior.
En aquell moment, en resposta a l'aixecament militar, els grups antifeixistes havien fet causa comuna en la lluita contra els militars revoltats i en la defensa del govern de la Generalitat; la convivència en guerra, però, va anar erosionant sense remei la unitat republicana.
L'anarquisme, representat a Catalunya per la CNT-FAI, amb força enorme des de finals del segle anterior, era el moviment amb major volum i estructura i va cavalcar inicialment el procés revolucionari.
Tanmateix, amb el pas dels mesos, els comunistes del nou Partit Socialista Unificat de Catalunya (PSUC), van anar fent créixer la seva influència política i fent palesa la dualitat estratègica bàsica sobre com dur a terme la implantació d'una nova societat.
D'una banda, els anarquistes de la CNT-FAI i els comunistes dissidents del Partit Obrer d'Unificació Marxista (POUM) d'Andreu Nin, enemics declarats del PSUC, defensaven una revolució social llibertària aplicada d'immediat i fins a les darreres conseqüències.
De l'altra, els comunistes ortodoxos del PSUC, que a més controlaven el sindicat històric Unió General de Treballadors (UGT) a Catalunya, conjuntament amb ERC i altres partits d'esquerra moderada i nacionalistes minoritaris, eren partidaris d'un poder revolucionari tou, exercit des de la Generalitat.
L'esclat desencadenat finalment als carrers, principalment de Barcelona, entre els dies 3 i 7 de maig de 1937 (amb les col·lectivitzacions al camp com a element de disputa determinant), es pot considerar, doncs, una guerra civil interna al bàndol legítim, dins la Guerra Civil general.
A Reus, lloc de recepció de la circular tramesa pel Secretariat Regional de Catalunya de la Unió General de Treballadors que us presentem i amb un paper molt rellevant de la CNT i el POUM a les institucions locals des del juliol de 1936, la dissidència comunista debatia, pocs dies abans de la rebuda d'aquella circular, el pas massiu dels seus militants des de la UGT local, considerada només reformista, a la secció reusenca de la CNT, decididament revolucionària.
L'editorial del setmanari del POUM local "La Torxa" denunciava l'abril de 1937, arran de l'expulsió del partit del govern català: "que els únics que pertorben la unitat sindical, que els únics que sembren discòrdies entre la classe obrera, sols són els homes dirigents del PSUC i de la UGT.
Molt bé senyors dirigents del reformisme contrarevolucionari català, heu sortit amb la vostra".
A la capital del Baix Camp sembla que no es produïren incidents violents entre els partits, més enllà d'alguns actes d'"agents provocadors" denunciats el dia 6 de maig al ple municipal.
Joan Rodríguez Papasseït, delegat d'Ordre Públic de la Generalitat a Tarragona va nomenar ràpidament Josep Banqué, del PSUC, com a delegat local i aquell va ordenar el bloqueig de les entrades i sortides de la ciutat i el lliurament de totes les armes a les organitzacions polítiques i sindicals, fet que sembla que es va dur a terme sense incidents.
A la veïna Tarragona, en canvi, els combats que van esclatar el 6 de maig a la Rambla 14 d'abril, van provocar deu morts: cinc d'Esquerra Republicana, quatre anarquistes i un policia.
La nit següent es va negociar l'entrega pacífica de les armes per part dels militants de la CNT, però l'arribada de matinada de la Guàrdia d'Assalt, enviada pel govern de la República cap a Barcelona, va desfermar la repressió contra els anarquistes: assalts a les seus, assassinat d'una dotzena de cenetistes i desenes de ferits.
Van seguir més de dues-centes detencions a Tortosa, noranta a altres indrets de les Terres de l'Ebre i cinquanta a Tarragona.
Les conseqüències immediates dels Fets de Maig van ser la dissolució del POUM, la pèrdua, de fet, per sempre, de la supremacia de l'anarcosindicalisme i l'ascens hegemònic del PSUC a Catalunya, així com la del Partit Comunista d'Espanya (PCE) a l'Espanya republicana.
Alhora, Esquerra Republicana veurà liquidat el seu objectiu de sobreposar-se al conflicte intern, atès que, a més de patir la creixent influència dels comunistes, el Govern de la República va aprofitar l'avinentesa per a aplicar sense dubtes una progressiva absorció de les principals competències que atorgaven poder real a la Generalitat.
La commemoració d'aquell any, històrica festa comuna dels treballadors, va ser la darrera oportunitat, malaguanyada, de mantenir des del bàndol republicà una certa fraternitat revolucionària en el combat contra el feixisme
Testimoni documental que s'emmarca en els precedents immediats dels anomenats Fets de Maig de 1937