projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Els segments vasculars de mitjà i gran calibre com les artèries i les venes, s'utilitzen en situacions de compromís de la circulació per restaurar i millorar els dèficits circulatoris en determinades parts del cos.
És el tractament d'elecció en les substitucions de pròtesis vasculars sintètiques infectades implantades anteriorment.
També es pot utilitzar per restaurar la circulació de les artèries cardíaques obstruïdes per arteriosclerosi, i de les artèries i venes de les extremitats inferiors.
El teixit biològic d'origen humà confereix protecció davant les infeccions, cosa que no s'aconsegueix amb material artificial.
Tot i que els ulls no són òrgans vitals, el trasplantament pot suposar la recuperació de la visió i, per tant, una millora de la qualitat de vida de la persona malalta.
Concretament poden afectar la còrnia (disc transparent que hi ha davant l'iris i la nineta de l'ull), l'escleròtica (part blanca de l'ull) o la conjuntiva (membrana transparent que protegeix les estructures de la part anterior de l'ull).
El trasplantament està indicat quan aquestes lesions dificulten o impedeixen una visió correcta o comprometen la integritat de la cambra anterior del l'ull.
Les malalties més freqüents són les èctasis (alteració en la forma de la còrnia), les infeccions i els accidents.
La medicació, l'alimentació, la prevenció d'infeccions i malalties, el sexe o l'esport són només alguns dels aspectes a tenir en compte per les persones que han rebut un trasplantament.
Els aspectes més rellevants que els receptors haurien de tenir en compte són:
Després del trasplantament cal seguir un tractament a base d'immunosupressors i tenir en compte els consells de dieta i hàbits de vida saludable.
A Catalunya i a la resta d'Espanya hi ha diferents associacions de pacients trasplantats que poden ajudar-te, si estàs esperant o ja has rebut un trasplantatment
Resum senzill i visual sobre 12 consells per receptors i receptores d'un trasplantament
El rebuig és la resposta de l'organisme contra l'òrgan trasplantat a través del sistema immunitari que és l'encarregat de protegir-nos contra les infeccions.
Una metgessa d'esquenes davant la porta d'urgències d'un centre sanitari.
Per tal d'evitar el rebuig del nou òrgan, s'utilitzen els medicaments immunosupressors que debiliten la resposta immunitària de l'organisme.
Hi ha diversos tipus de rebuig:
Algunes vegades cal fer reingressos hospitalaris per tal de solucionar problemes mèdics associats que solen solucionar-se, en la majoria dels casos, reajustant el tractament en base a la resposta clínica o una analítica.
També es poden associar alguns efectes secundaris a l'ús dels immunosupressors, principalment complicacions infeccioses, metabòliques (diabetis, dislipèmia, osteoporosi, etc.), complicacions a nivell renal (insuficiència renal), complicacions de l'aparell cardiocirculatori (hipertensió arterial) i un increment en el risc de patir algun tipus de càncer (sobretot de pell i limfomes).
Quan el metge o metgessa responsable creu que és el moment adequat, ho comunica al pacient que, un cop està assabentat i hi està d'acord, és inscrit a la llista d'espera per a trasplantament de l'òrgan en qüestió.
Un sanitari transmet informació per via telefònica.
La gestió de les llistes d'espera és responsabilitat de l'OCATT (Organització Catalana de Trasplantaments), exceptuant el ronyó d'adult, que en fa el seguiment el Laboratori d'Histocompatibilitat de Catalunya, ja que el receptor idoni ve determinat pels resultats de l'anàlisi d'una proteïna, l'HLA (antígen leucocitari humà), que determina la compatibilitat immunològica entre donant i receptor.
Per als altres òrgans és suficient conèixer les dades de la malaltia de base, el grup sanguini, l'edat, el pes, la talla o el perímetre toràcic.
La transparència en la gestió de les llistes d'espera per a trasplantament d'òrgan es regeix pels principis de justícia, beneficència i no-discriminació.
Els criteris d'adjudicació d'un òrgan concret a un pacient en concret són diversos, depenent de l'òrgan en qüestió.
Què s'ha de fer quan s'està en llista d'espera?
Atès que es desconeix el moment en què pot sorgir una donació, és impossible preveure el temps d'espera exacte per ser trasplantat, raó per la qual s'ha d'estar sempre localitzable.
És freqüent que en aquesta etapa, després de diversos mesos sense ser avisat, aparegui el desànim per la manca de notícies o la sensació d'haver estat oblidat.
Cal que es tingui la seguretat que l'equip de trasplantament continua treballant i que quan hi hagi el donant adequat, sigui quin sigui el dia de la setmana, laboral o festiu, l'equip de trasplantament estarà disposat a realitzar l'operació.
Què cal fer quan es rep la trucada per fer-se el trasplantament?
L'espera d'un trasplantament pot ser lenta i engoixant, ja que no es pot assegurar quan pot arribar l'òrgan que s'espera, però no s'ha de perdre la calma i la confiança en l'equip mèdic responsable del pacient.
T'expliquem com es gestionen les diferents llistes d'espera per el trasplantament
Coneix els aspectes bàsics del trasplantament d'òrgans
Coneix les diferents associacions de pacients existents a Catalunya que treballen per ajudar als receptors d'un trasplantament o a les persones que estan en llista d'espera
Coneix l'OCATT i les funcions que realitza
També hi trobareu informació sobre la substitució d'aquest òrgan per un altre procedent de donant cadàver en persones a les quals l'intestí no els funciona correctame � nt.
Quin és el paper de l'intestí en el nostre organisme?
Per què en ocasions no funciona correctament?
Com funciona la llista d'espera per rebre un trasplantament intestinal?
En què consisteix el trasplantament intestinal?
Us detallem les funcions dels pulmons en l'organisme.
També hi trobareu informació sobre la substitució � d'aquest òrgan per un altre procedent de donant cadàver en persones a les quals els pulmons no els funcionen correctament.
Quin és el paper dels pulmons en el nostre organisme?
Per què en ocasions no funcionen correctament?
Com funciona la llista d'espera per rebre un trasplantament pulmonar?
En què consisteix el trasplantament pulmonar?
Us detallem les funcions del cor en l'organisme.
També hi trobareu informació sobre la substitució d'aquest òrgan per un altre procedent de donant cadàver en persones a les quals el cor no els funciona correctament. �
Quin és el paper del cor en el nostre organisme?
Per què en ocasions no funciona correctament?
Com funciona la llista d'espera per rebre un trasplantament cardíac?
En què consisteix el trasplantament cardíac?
La coordinació de l'intercanvi d'òrgans correspon a la unitat de l'OCATT anomenada UCIO, Unitat de Coordinació de l'Intercanvi d'Òrgans.
L'UCIO està en servei permanent les 24 hores del dia tots els dies de l'any, mitjançant una persona de guàrdia en presència física i una altra de localitzable i sota la supervisió d'un tècnic expert de l'organització.
Coneix què és l'OCATT i quines funcions realitza
Coneix els 10 punts bàsics del nostre sistema de trasplantaments que tan bons resultats ofereix
Us detallem les funcions del pàncrees en l'organisme.
També hi trobareu informació sobre la substitució d'aquest òrgan per un altre procedent de donant cadàver en persones a les quals el pàncrees no els funciona correctame � nt.
Quin és el paper del pàncrees en el nostre organisme?
Com funciona la llista d'espera per rebre un trasplantament pancreàtic?
En què consisteix el trasplantament pancreàtic?
Per obtenir més informació sobre la donació de sang, visiteu els enllaços següents.
Per a més informació relacionada amb la donació de semen, poseu-vos en contacte amb les institucions següents:
Per obtenir més informació sobre la donació d'òvuls, poseu-vos en contacte amb les institucions següents:
Per obtenir informació addicional sobre com donar el cos a la ciència, poseu-vos en contacte amb les facultats de medicina següents.
Per a més informació sobre la donació de cervell, poseu-vos en contacte amb les següents institucions.
Per a més informació sobre la donació de llet materna, consulteu el següent enllaç o bé poseu-vos en contacte amb:
Els ronyons, el fetge, el cor, els pulmons, el pàncrees i l'intestí són els 6 òrgans que és poden trasplantar.
Preparació de l'òrgan després de l'extracció.
Un òrgan és una agrupació de diversos teixits que formen una unitat estructural encarregada del compliment d'una funció determinada en el si d'un organisme pluricel·lular.
Dins de la complexitat biològica, els òrgans es troben en un nivell d'organització biològica superior als teixits i inferior al d'un sistema o aparell (respiratori, digestiu, etc.)
Un sol donant podria arribar a salvar la vida fins a 8 persones a través del trasplantament dels seus òrgans!
En aquest tríptic, a més del carnet de donant, trobareu informació bàsica i rellevant sobre la donació i el trasplantament d'òrgans, teixits i cèl·lules.
S'obté a través de la donació en mort encefàlica o en asistòlia.
També es pot trasplantar un ronyó provinent d'un donant viu, emparentat o amb vincle emocional.
En aquest cas, el 49% dels casos la donació i el trasplantament es realitzen entre parelles sentimentals, el 25% dels casos entre germans, el 25% dels casos entre pares i fills i en un 1% dels casos entre persones relacionades.
Una altra opció és la de la donació creuada, que consisteix a creuar parelles donant-receptor no compatibles en què el donant d'una parella pot ser adient per al receptor de l'altra parella i viceversa.
En la donació de ronyó es té en compte la màxima compatibilitat immunològica entre donant i receptor a través de les identitats HLA (antígens leucocitaris humans).
El fetge s'obté normalment a través de la donació en mort encefàlica o en asistòlia.
També es pot obtenir d'un donant viu emparentat o bé d'un donant viu no emparentat, una persona emocionalment lligada al receptor en vida.
En la donació de fetge, determinades tècniques quirúrgiques (split) poden facilitar el trasplantament de dos pacients.
El cor només es pot obtenir amb donants en mort encefàlica.
El pulmó s'obté a través de la donació en mort encefàlica o en asistòlia.
El pàncrees s'obté a través de la donació en mort encefàlica o en asistòlia.
També és possible la donació d'illots pancreàtics, els quals contenen les cèl·lules de Langerhans que són les productores de la insulina.
L'intestí s'obté a través de la donació en mort encefàlica o en asistòlia.
L'extracció d'òrgans i teixits es fa en condicions estèrils i en una sala d'operacions apropiada.
És una operació practicada per un equip mèdic i d'infermeria qualificat.
Preparació de l'òrgan a quiròfan després de l'extracció.
Fins i tot en el cas de la donació d'extremitats o de la cara es preserva l'aspecte físic de la persona difun � ta.
Sovint, en un procés de donació i trasplantament hi ha més d'un centre hospitalari implicat.
L'extracció dels òrgans la realitza l'equip de trasplantament en el centre extractor, el qual pot coincidir o no amb el centre trasplantador.
En el transport d'òrgans entre centres (extractor i trasplantador) hi participen el Servei d'Emergències Mèdiques, el cos de Mossos d'Esquadra, les companyies regulars i privades d'aviació i els aeroports per tal que el transport sigui el més ràpid possible, ja que els òrgans han de ser trasplantats en poques hores.
En el cas dels teixits, l'equip del banc de teixits serà el que farà l'extracció i el que els transportarà fins al banc on seran processats, emmagatzemats i distribuïts.
Un cop feta l'extracció, el cos queda a disposició de la família com en qualsevol altra defunció.
Els criteris de distribució d'òrgans entre les llistes d'espera són públics, de condicionament mèdic i consensuats.
Busquen combinar els principis de beneficència i justícia.
Selecció de receptors i adjudicació d'òrgans.
La decisió sobre quins són els òrgans extrets i quins són aptes per trasplantar es regeix pel principi de beneficència, que orienta la decisió al fet que el trasplantament permeti controlar la malaltia i proporcioni una major qualitat de vida.
L'altre principi que es té en compte a l'hora de decidir una adjudicació és la justícia, en el sentit de donar a cadascú segons el seu dret.
Aquí hi intervé un factor fonamental que és el temps d'espera.
Aquestes condicions són molt restrictives, sobretot perquè el nombre d'òrgans és limitat i totes les persones que esperen tenen indicació de trasplantament.
Per els trasplantaments de ronyó s'exigeix compatibilitat de grup sanguini i màxima compatibilitat immunològica.
Aquestes variables s'ordenen en funció del temps d'espera.
Per als trasplantaments de fetge, cor i pulmó els criteris principals són el grup sanguini, la mida de l'òrgan i el temps d'espera.
En el cas dels trasplantaments de ronyó, de pàncrees i en receptors hiperimmunitzats de qualsevol òrgan, és necessari realitzar una prova creuada entre limfòcits del donant i sèrum de la persona receptora immediatament abans del trasplantament.
Finalment, s'han de considerar les preferències en relació amb els criteris d' urgència i als receptors infantils.
En el cas de receptors pediàtrics, existeixen centres que desenvolupen programes específics de trasplantament infantil.
Sempre que sigui possible, els òrgans de donants infantils s'assignen a pacients pediàtrics.
A més a més, en el cas del fetge i el pulmò, existeixen tècniques quirúrgiques que permeten adaptar la mida d'un òrgan d'un donant adult.
L'adjudicació dels òrgans és realitza seguint criteris mèdics i geogràfics
T'expliquem com s'organitzen les diferents llistes d'espera per a trasplantament d'òrgans
Accedeix a veure les funcions de la UCIO, com l'adjudicació dels òrgans i la selecció dels pacients
Després de l'extracció, el procediment que segueix un òrgan és totalment diferent al procés que segueixen els teixits:
L'Organització Catalana de Trasplantaments (OCATT), dins del Departament de Salut, gestiona, coordina i supervisa el procés d'adjudicació d'òrgans i teixits per garantir-ne la transparència mitjançant el registre i la supervisió de tots els processos implicats, des de l'adjudicació fins al seguiment dels òrgans i teixits trasplantats.
La Llei ( Llei 30/1979, de 27 d'octubre ) prohibeix, d'una banda, que els familiars del donant puguin conèixer la identitat de les persones receptores, i de l'altra, que el receptor o els seus familiars sàpiguen de qui és l'òrgan que es trasplantarà.
Per tant, han de mantenir-se de manera completament confidencial les dades d'identificació del donant i de la persona receptora (anonimat), en el cas que el donant sigui un cadàver.
Si la donació és possible, el coordinador hospitalari de trasplantaments comprova la voluntat expressada en vida pel donant però també ho preguntarà a la família.
En primer lloc, el coordinador hospitalari de trasplantaments comprovarà la voluntat expressada en vida pel donant amb tots els mitjans al seu abast (existència del carnet de donant, notificació a la història clínica a través de la carpeta de " la Meva Salut " o de declaració al document de Voluntats Anticipades).
Independentment del resultat d'aquesta comprovació, el coordinador ho consultarà amb la família en una entrevista en què es parla, entre d'altres coses, sobre les possibilitats de do � nació.
En cas que es doni el consentiment a la donació, tant les dades del donant com dels possibles receptores, persones que es beneficiaran d'aquests òrgans seran totalment confidencials.
Tot i que la llei espanyola és de consentiment presumpte, tots som donants si en vida no hem expressat el contrari, la família del donant sempre te l'ultima paraula.
Us expliquem les diferents opcions per deixar constància de la vostra voluntat de ser donants
Lei espanyola sobre donació i trasplantament d'òrgans
Si hi ha un cas d'un possible donant, després que l'equip mèdic certifica i comunica la mort a la família, el coordinador hospitalari realitza l'entrevista on ofereix la possibilitat de fer la donació i pregunta a la família si coneixia la voluntat de la persona.
La durada de l'entrevista és molt variable i en ocasions és necessari fer-ne més d'una.
En aquesta entrevista també es pregunta pels antecedents mèdics i socials del possible donant, per reduir al màxim la transmissió de malalties.
La família de la persona que mor és qui té l'última paraula en la donació si la persona no ha deixat constància de la seva decisió en vida.
Si el possible donant va manifestar, en vida, la seva voluntat de donar, la família també es pot negar a la donació.
Si aquesta voluntat va quedar recollida amb anterioritat en el registre de voluntats anticipades, llavors no caldrà el consentiment de la família per procedir a la donació.
No obstant això, encara que s'hagi comprovat la voluntat de la persona difunta al registre de voluntats anticipades, sempre es realitza l'entrevista.
En cada comunitat autònoma existeix un registre de voluntats anticipades on es pot fer, en vida, l'anomenat "testament vital".
Aquest testament és la manifestació per escrit (davant notari i testimonis) d'una persona capaç que, conscientment i lliurement, dicta les instruccions per al tractament que desitja rebre en cas de trobar-se en una situació que l'impedeixi comunicar personalment la seva voluntat.
Aquestes instruccions fan referència tant a l'assistència sanitària que desitja rebre en cas de pèrdua de les seves facultats com a la destinació del seu cos i els seus òrgans, un cop mori.
Un cop certificada la mort del donant, l'equip mèdic de trasplantaments valorarà quins òrgans i teixits poden servir per curar o millorar la salut d'altres persones.
L'equip de coordinació de trasplantaments avalua el donant.
Un cop certificada la mort, el potencial donant es sotmés a una sèrie de proves diagnòstiques:
A més, el coordinador hospitalari de trasplantaments pregunta sobre els antecedents mèdics i socials a la família del possible donant, per tal d'avaluar possibles factors de risc i evitar al màxim la transmissió de malalties a les persones receptores.
L'avaluació clínica del potencial donant, proves radiològiques, serologies o analítiques, es realitza amb l'objectiu d'obtenir una valoració tant del seu estat general com dels diferents òrgans.
El coordinador hospitalari de trasplantaments és el responsable del donant i de tot el procés de donació dins de l'hospital.
En aquest procés, a més, també participen altres professionals sanitaris vinculats a la donació i a la unitat on es troba ingressat el possible donant.
El VIH (virus de la inmunodeficiència humana) i determinades neoplàsies i infeccions són les principals contraindicacions mèdiques perquè una persona sigui donant.
L'edat mai representa una limitació per ser donant.
Només després d'una mort encefàlica, aturada irreversible de les funcions cerebrals, o d'una mort en asistòlia, aturada de les funcions cardiorespiratòries, es pot mantenir el cos artificialment des del moment de la mort fins al de l'extracció.
Atenció a un pacient a la UCI d'un hospital.
Quan s'ha fet tot el possible, s'han utilitzat tots els mitjans per salvar la vida d'una persona i els metges i metgesses no relacionats amb els trasplantaments confirmen el caràcter irreversible del procés, es certifica la mort de la persona d'acord amb els criteris mèdics i legals establerts en aquests casos.
Per poder donar òrgans la persona donant ha de morir en un hospital.
La donació es produeix després d'una aturada irreversible de les funcions cerebrals o de les cardiorespiratòries, sense que hi hagi possibilitat de recuperació.
En el cas de la donació de teixits, al contrari que amb la d'òrgans, no cal morir d'una manera determinada.
Es poden donar sempre que la mort es produeixi en un centre sanitari o hospitalari i, ara, també judicial (Institut de Medicina Legal i Forense), veure notícia.
Només entre un 1 i un 2% de les morts hospitalàries acabaran sent potencials donants.
12 coses sobre la donació d'òrgans que tots hauríem de saber
El Banc de Sang i Teixits ha habilitat un quiròfan per extreure teixits a l'Institut de Medicina Legal i Ciències Forenses de Catalunya (IMLCFC)
La mort encefàlica, també anomenada mort cerebral, s'estableix p � er criteris neurològics, amb la pèrdua total i irreversible de totes les funcions cerebrals.
Una persona en estat de mort encefàlica no té resposta al dolor, no té moviments ni respiració espontània.
La mort cerebral és un principi mèdic i legal ben establert.
Es comprova mitjançant protocols clínics neurològics ben definits i amb proves especialitzades.
La donació d'òrgans només és possible si els òrgans de la persona en mort encefàlica es mantenen viables, a través de ventilació mecànica i suport cardiovascular.
D'acord amb la Llei de trasplantaments vigent (Llei 30/1979, de 27 d'octubre), la mort ha de ser diagnosticada per tres metges o metgesses no relacionats amb els equips de donació i trasplantament, un dels quals ha de ser un neurocirurgià o un neuròleg.
És una persona que pateix una aturada cardíaca al carrer, al seu domicili o en arribar a l'hospital, a la qu � al se li realitzen maniobres de reanimació, però aquestes no són efectives.
Quan la persona decideix ser donant, el més important és que els seus familiars i amics íntims coneguin aquesta decisió.
Per aquest motiu, si tens clara la teva voluntat de ser donant, comunica-ho als teus familiars, així, arrivat el moment, ho tindran més fàcil i no els hi farà por transmetre la teva decisió.
Aquesta decisió, millor compartir-la!
Quan una persona decideix fer donació dels seus òrgans i teixits amb la finalitat que siguin trasplantats per ajudar altres persones, la primera cosa que ha de fer és comunicar la decisió a la seva família i als amics més íntims.
Ells seran els primers a qui es consultarà la possibilitat de la donació després de la seva mort, tot esperant que respectin la seva voluntat.
També es pot emplenar el carnet de donant i portar-lo sempre amb la documentació personal com a testimoni de la decisió presa.
És un carnet que no compromet i que es pot eliminar en qualsevol moment si es canvia d'opinió.
En els moments emocionalment complicats de la pèrdua d'un esser estimat pot ser molt difícil prendre la decissió de fer efectiva la donació.
Si ho tens clar, comunica-ho als teus familiars, així tot serà més fàcil!
T'expliquem com fer-te donant i les diferents possibilitats que hi ha.
T'explique quan i com es pot donar una possible donació
En el cas de menors d'edat i discapacitats, haurà de respectar-se la voluntat de les persones que en tinguin la pàtria potestat ( Llei 30/1979, de 27 d'octubre ).
No hi ha límit d'edat per ser donant, encara que sí que és necessari que la mort encefàlica es produeixi a l'hospital o en una UCI mòbil, per poder fer totes les proves i conservar adequadament els òrgans.
El procés de donació s'inicia amb les constatacions legals estipulades després de produir-se la mort de la persona, en haver cessat de manera irreversible les seves funcions cardiorespiratòries o encefàliques.
Quan passa això, es poden conservar de manera artificial els òrgans del cos per a trasplantament.
Qualsevol persona és donant potencial, sempre que en vida no s'hagi manifestat en contra de la donació.
Article sobre els mites i els tabús que envolten la donació d'òrgans i teixits
Preguntes frequents sobre la donació i el trasplantament d'òrgans i teixits
En aquest tríptic, a més del carnet de donant, trobareu informació bàsica i rellevant sobre la donació i el trasplantament d'òrgans, teixits i cèl·lules.
LLEI 30/1979, del 27 d'octubre, sobre extracció i trasplantament d'òrgans.