projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Vocal de la Junta de Govern de l'ICIP.
Advocada i màster en Drets Fonamentals i la seva tutela judicial per ESADE, especialitzada en justícia penal internacional.
Membre del Col·legi Penal Internacional BPI-ICC.CAPI i Vocal de la Comissió de Justícia Penal Internacional de l'Il·lustre Col·legi d'Advocats de Barcelona.
En l'actualitat està acabant la tesi doctoral sobre Violència Sexual en Conflicte a la Universitat Autònoma de Barcelona.
És, a més, vocal del Consell Directiu de l'Associació per a les Nacions Unides i de la Junta de la Federació d'ONGs Catalanes Internacionalment Reconegudes.
Ha estat Presidenta de la Federació Catalana de ONGs pels Drets Humans.
Funcionària de carrera del Ministeri de Justícia, ha treballat dotze anys com a Advocat de l'Estat Substitut a l'Advocacia de l'Estat de Barcelona i en l'actualitat està destinada a la Gerència Territorial del Ministeri a Catalunya.
El Ministeri de Justícia li va atorgar, l'any 1998, la Creu de Sant Raimon de Penyafort.
Director adjunt de Comunicacions de la Comissió de la Veritat i la Dignitat de Tunísia (TDC) i periodista.
Després d'estudiar literatura francesa a Tunísia es va mudar a Tennessee (Estats Units), on va treballar com a traductor i intèrpret.
Va seguir l'evolució a Tunísia estretament a l'estranger, tenint accés a tots els llocs web prohibits al seu país pel règim repressiu de Ben Ali.
Quan els tunisians van prendre els carrers el 2011, va tornar al seu país natal i va començar a cobrir la revolució al seu bloc i als mitjans de comunicació estrangers.
Quatre anys després, el procés de la justícia de transició a Tunísia s'enfronta a seriosos desafiaments que experimenta diàriament com a director de Comunicacions.
Professora lectora de Dret Internacional Públic a la Universitat de Barcelona.
Les seves línies de recerca es centren al Dret internacional penal, el Dret internacional dels drets humans i la justícia transicional.
Ha col·laborat amb el Tribunal Penal Internacional per a Ruanda en activitats de formació pels advocats ruandeses i amb grups de recerca i xarxes internacionals en matèria de justícia transicional.
Catedràtic d'Història Contemporània i director de l'Institut d'Estudis Europeus a la Universitat de Valladolid.
És llicenciat en Filosofia i Lletres i en Ciències Polítiques i Sociologia.
Ha estat becari de l'Institut de Cooperació Iberoamericana, del Deutscher Akademischer Austauschdienst i del Ministeri de Assumptes Exteriors, ambdós de la República Federal d'Alemanya i dels Ministeris d'Assumptes Exteriors austríacs e italians.
També ha estat Senior Visitor i Senior Associate Member del Centre d'Estudis Europeus de Saint Antonys College, de la Universitat d'Òxford i, en diverses ocasions, Salvador de Madariaga Fellow del Ministeri d'Educació i Cultura en l'Institut Universitari de Florència.
Ha estat autor i coordinador de diferents llibres o capítols i de nombrosos articles.
Les seves línies d'investigació giren entorn la història dels mitjans de comunicació social, la premsa i la propaganda a l'Espanya franquista i l'Alemanya nacionalsocialista i la creació i difusió de mites polítics en el franquisme i la transició.
També és expert en història de l'Europa postcomunista.
President de l'Institut Català Internacional per la Pau (ICIP).
Doctor en filosofia i professor de Relacions Internacionals de la Universitat Autònoma de Barcelona, de la qual va dirigir el Centre d'Estudis Internacionals i en va ser secretari general i vicerector.
Investiga en teoria internacional, anàlisi i transformació de conflictes, seguretat humana, prevenció de conductes violentes i investigació per a la pau, el desenvolupament i la cooperació.
Ha participat en processos de negociació/resolució de conflictes, desenvolupament i cooperació a Amèrica Llatina, Àfrica i Àsia central.
Va participar en l'elaboració dels primers plans de cooperació al desenvolupament catalans i espanyols.
Actualment és magistrada auxiliar de la Sala Jurisdiccional en el Consell Superior de la Judicatura de Colòmbia i integrant del Comitè contra la Desaparició Forçada de l'ONU.
Ha estat jutgessa en competències nacionals i internacionals de drets humans i professora en diverses universitats en matèria de sistemes internacionals de drets humans.
Al llarg de la seva carrera ha estat assessora i consultora d'organitzacions com l'Oficina de l'Alt Comissionat per als Drets Humans, el Centre per la Justícia i el Dret Internacional, la Fundación para el Debido Proceso i Save the Children - Suècia, d'entitats nacionals colombianes com són la Fiscalia i la Procuradoria General de la Nació, de la Defensoria del Poble i d'agències de cooperació internacional com l'Agència dels Estats Units per al Desenvolupament Internacional i la Fundació Hans Seidel.
Llicenciat en Història per la Università Ca' Foscari di Venezia, i doctor en Història Contemporània per la Universitat de Barcelona.
Actualment és professor associat del Departament d'Història Contemporània de la Universitat de Barcelona i investigador del Centre d'Estudis Històrics Internacionals (CEHI-UB).
És membre del Grup de Recerca i Anàlisi del Món Actual i del projecte d'investigació La Guerra Civil Española y tres décadas de guerras en Europa: herencias y consecuencias (1914-1945/2014).
Els seus camps d'investigació se centren en la Segona Guerra Mundial, els feixismes i la història internacional del segle xx.
Entre les seves publicacions recents destaquen: La Transició democràtica a Catalunya.
Recursos per a una aproximació didàctica (2013); Soldiers, Bombs and Rifles.
La lluita per la democràcia a Catalunya (1939-1975) (2011).
Llicenciada en periodisme i sociologia política.
Actualment és directora de Gogora –l'Institut de la Memòria i la Convivència i els Drets Humans del País Basc–, organisme que coordina les polítiques del Govern Basc sobre la memòria de les violències de caràcter polític que hi ha hagut a Euskadi a partir de 1936 (Guerra Civil, franquisme, ETA, els GAL i els abusos policials en la lluita contra el terrorisme).
També és assessora per a l'Atenció a les Víctimes del Govern Basc.
Va formar part del grup parlamentari Aralar al llarg de dues legislatures (2005-2012), i va ser membre de la Comissió de Drets Humans.
Durant aquest període va participar en l'elaboració de la Llei 4/2008 de reconeixement i reparació a les víctimes del terrorisme.
Va néixer el 5 d'agost de 1940.
El 1957 ingressa a la Universitat de Barcelona, on s'afilia al Moviment Socialista de Catalunya (MSC).
Després de llicenciar-se en Ciències Geològiques esdevé professor de la UB, però és represaliat i expulsat per participar a la Caputxinada en suport del Sindicat Democràtic d'Estudiants.
Impulsor des de 1974 de la creació de Convergència Socialista de Catalunya, en un procés que va incorporant amplis sectors de la resistència popular i catalanista i que culmina, el 1978, en la creació del Partit dels Socialistes de Catalunya, que aglutina totes les organitzacions socialistes catalanes.
És elegit diputat per Barcelona a les Corts Generals a les eleccions legislatives de 1977, 1979 i 1982, i diputat al Parlament de Catalunya de la II a la V legislatura.
És candidat a la Presidència de la Generalitat en les eleccions de 1984, 1988 i 1992.
Des de juny de 1999 és diputat al Parlament Europeu.
Autor de diversos llibres, el darrer que ha escrit és El mínim que es pot dir (2013).
Ministre de Defensa d'Espanya entre 1982 i 1991
Nascut el 1943 a Barcelona, és doctor en ciències econòmiques per la Universitat Autònoma de Barcelona, on va exercir de professor de Teoria Econòmica.
Va participar al procés de creació del PSC, i el 1977 va ser conseller de Política Territorial i Obres Públiques de la Generalitat provisional, amb Josep Tarradellas.
El 1979 va ser alcade de Barcelona i fins el 1982, que va ser nomenat ministre de Defensa al primer govern socialista de l'Estat.
Va dirigir el procés de modernització de les forces armades, així com la integració d'Espanya a l'OTAN.
El 1991 va passar a ser vicepresident del Govern, i fins el 1995.
Del 2005 al 2010 va ser president de Caixa d'Estalvis de Catalunya i després ha estat president del CIDOB i de l'Institut Barcelona d'Estudis Internacionals.
Ha estat vicepresident de Telefónica Chile i assessor a diferents governs d'Amèrica Llatina en programes de desenvolupament.
Periodista del programa Sense Ficció de Televisió de Catalunya.
En els darrers anys s'ha especialitzat en documentals d'investigació històrica sobre aspectes ocults del franquisme.
Entre ells destaquen: Els nens perduts del franquisme (2002), Les fosses del silenci (2003), El comboi dels 927 (2004), Ravensbrück, l'infern de les dones (2005), Ramon Perera, l'home que va salvar Barcelona (2006), Torneu-me el fill! (2011), Monarquia o república (2012) i Avi, et trauré d'aquí! (2013).
Diputat per Unión de Centro Democrático a les dues primeres legislatures de 1977 i 1979 per la circumscripció de Lleida, és vicepresident primer de la Comissió d'Hisenda Jaime García Añoveros.
Membre de la Comissió dels Vint, redactora de l'avantprojecte d'Estatut d'Autonomia de Catalunya de 1979, és secretari general de Centristes de Catalunya-UCD el 1981 i 1982; forma part del comitè nacional d'Unión de Centro Democrático.
No resulta elegit diputat i quan Suárez es retira de la política activa també, abandona la militància i des d'aleshores s'ha centrat en l'exercici de la seva professió d'advocat, professor mercantil i auditor de comptes.
Nascut a Forcall (Castelló) el 1943 és un estret col·laborador de Manuel Fraga Iribarne als anys setanta.
L'any 1974 funda els clubs d'opinió política Club Ágora (Barcelona) i GODSA (Madrid).
El 1980 funda Solidaritat Catalana per presentar-se a les eleccions al Parlament, però no és elegit.
El 1989 entra al Congrés dels Diputats amb el Partit Popular, elegit diputat per la província de Barcelona, i té el càrrec fins al mes febrer de l'any 2000.
Ocupa diferents càrrecs directius i desenvolupa tasques d'assessorament a diverses empreses.
Actualment, a més de ser professor de diverses universitats espanyoles i americanes, col·labora en diferents mitjans de comunicació.
Autor de vàries monografies (entre elles una biografia de Manuel Fraga), el seu darrer llibre publicat és Nihil Obstat: el bosque político (2008).
Va néixer el 26 de març de 1934 a Barcelona, fill de Joan Alavedra i Sugranyes i de Montserrat Moner Busquets.
Marxa a l'exili el 1939, estudia a França i obté el batxillerat francès.
Estudia la carrera de Dret a Barcelona i el 1959 es casa amb la pintora Doris Malfeito Torrella.
És elegit diputat al Parlament espanyol el 15 de juny de 1977 dins la candidatura del Pacte Democràtic i reelegit el 1979.
El 1980 és elegit diputat al Parlament català i n'és el portaveu fins al 1982.
Després és nomenat conseller de Governació fins que el 1986 torna a Madrid com a diputat.
També és conseller d'Indústria i Energia de 1987 a 1989, i conseller d'Economia i Finances des de 1989 fins a 1997.
Catèdratica d'Història Contemporània
Catedràtica d'Història Contemporània de la Universitat de Salamanca, on és professora des de 1970, ha estat professora convidada i professora de Tercer Cicle a les universitats franceses de París VII-Denis Diderot, l'Institut Catholique de París, la Universitat de Llemotges, la Universitat de Tolosa de Llenguadoc i a l'Argentina a la Universitat de la Plata.
Ha estat guardonada per la Universitat de Salamanca amb el Premi María de Maeztu d'Excel·lència Científica (juny de 2008).
Ha publicat un centenar de treballs professionals.
Els seus llibres versen, la majoria, sobre història social espanyola del segle XX i sobre història de la memòria.
D'aquest tema destaquen: La odisea de la memoria.
Siglo XX (Madrid, Fundació Largo Caballero, 2008); coordinació d'" Historia y memoria ", núm. 32, número monogràfic de la revista Ayer (Madrid, Marcial Pons i Associació d'Història Contemporànea,1998).
Catedràtic d'Història i Institucions Econòmiques
És professor d'Història i Institucions Econòmiques de la Universitat Autònoma de Barcelona des de 1970 i catedràtic des de l'any 1984.
Ha estat vicerector de Recerca de la UAB (1990 1992), vocal (1990-2006) i vicepresident (2006-2009) del Consell Directiu de l'Associació Espanyola d'Història Econòmica (AEHE).
Ha rebut el Premi Joan Sardà Dexeus 1998, concedit per la Revista Econòmica de Catalunya i el Col·legi d'Economistes de Catalunya al millor llibre d'economia general publicat a Catalunya de l'any 1998 per Història econòmica de Catalunya.
Segles XIX i XX, editat per Proa/UOC; i Premi Nacional d'Història d'Espanya 1981, atorgat pel Ministeri de Cultura, conjuntament amb altres autors, per l'obra La era isabelina y el sexenio democrático (1834-1874).
Periodista i assagista, va escriure juntament amb Juan Antonio Bardem els guions de Siete días de enero i Complot.
Es va donar a conèixer com a autor amb Adolfo Suárez, historia de una ambición (Planeta, 1979).
A més, és autor d'unes quantes obres de narrativa com Nunca llegaré a Santiago (1997) o El viaje ruso de un vendedor de helados (2001), així com una d'història literària titulada Asombro y búsqueda de Rafael Barrett (2007).
El seu darrer llibre, La decadencia de Cataluña (2013), és una selecció d'articles d'opinió que l'autor ve publicant setmanalment fa més de vint anys a La Vanguardia amb el títol de "Sabatinas intempestivas".
Doctor en Filosofia per la Universitat de Barcelona (1992) i doctor en Teologia per la Facultat de Teologia de Catalunya (1997), és especialista en el pensament filosòfic del danès Søren Kierkegaard i del pensament antropològic del teòleg catòlic Hans Urs Von Balthasar.
És professor i director de la Càtedra Ethos d'ètica aplicada a la Universitat Ramon Llull ( http://ethos.url.edu/pages/Inici.html ), director del Ramon Llull Journal of applied Ethics i, des del maig de 2011, president del Consell Assessor per a la Diversitat Religiosa de la Generalitat de Catalunya.
El desembre de 2011 va ser nomenat per Benet XVI consultor del Consell Pontifici de la Cultura de la Santa Seu.
Des de juny de 2012, és membre de la junta directiva d'Aldeas Infantiles SOS España.
Al llarg de la seva trajectòria professional ha rebut diferents premis d'assaig en llengua catalana i ha publicat més de setanta llibres de filosofia sobre temes molt variats, entre els quals hi ha: Els mestres de la sospita: Marx, Nietzsche i Freud (2007), El sentit de la vida (2008), Sosegarse en un mundo sin sosiego (2009), Inteligencia Espiritual (2010), Jesucrist 2.0 (2011) i El valor de tenir valors (2012).
L'objectiu de la ponència és mostrar amb arguments la necessitat de vincular la pràctica política a l'ètica seguint el model aristotèlic.
Al llarg de la presentació es vol posar de manifest les conseqüències perverses del divorci entre ètica i política i la desafecció ciutadana que se'n deriva, així com la pèrdua de vinculació per part de la societat civil.
En la segona part es farà referència a les polítiques de la memòria i a la necessitat de guiar aquesta política per una sèrie de principis ètics més enllà de les legítimes ideologies i opcions polítiques.
S'entén que la memòria col·lectiva és un material molt sensible, que es diu de múltiples maneres i que el tractament del passat s'ha de fer de manera que, a més a més de respectar la veracitat i la màxima imparcialitat, ha d'evitar la generació de ressentiments col·lectius o les instrumentalitzacions ideològiques amb finalitats partidistes.
Va ser vicedegana i degana en funcions del Col·legi de Doctors i Llicenciats del D.U. de Catalunya i Balears (1973-79), vicedegana de la Facultat de Filosofia i Lletres (1977-78) i secretària general de la UB (1978-79).
Diputada pel PSUC al Parlament espanyol (1979-82) i al Parlament català (1984-1987), és regidora i tinenta d'alcalde de l'Ajuntament de Barcelona els anys 1983-1999, responsable de benestar social i educació.
Té diverses publicacions en el camp de la filologia grega, l'educació i la política social.
Ha rebut la Gran Cruz de Alfonso X el Sabio, per la seva contribució a l'educació en la transició política; la Medalla de la UNICEF, per la seva actuació política en defensa de la infància, i la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya.
És catedràtic de Ciència Política de la Universitat de Barcelona, és doctor en Dret i llicenciat en Història Contemporània.
Ha publicat setze llibres sobre qüestions de política comparada i teoria política, així com més de cinquanta articles en revistes especialitzades i vint capítols en obres col·lectives.
Ha investigat en centres acadèmics de Roma, Torí, Milà, Florència, París, Lió, Londres, Edimburg, Brussel·les i Mannheim.
Les seves principals línies d'investigació actuals se centren en els partits polítics i la integració europea.
Advocat i relator de les Nacions Unides
És professor i director de la Clínica de Drets Humans i director del Centre de Dret Llatinoamericà de l'Escola de Dret de la Universitat de Texas.
Anteriorment, havia estat professor visitant de Drets i Estudis Llatinoamericans i director associat del Centre de Drets Humans i Justícia Audre & Bernard Rapoport, també de la Universitat de Texas.
Des d'agost de 2010 és un dels cinc experts independents que integren el Grup de Treball sobre Desaparicions Forçades o Involuntàries de Nacions Unides, i des d'octubre de 2013, actua com a president-relator d'aquest grup de treball.
El professor Dulitzky es va graduar amb honors a la Facultat de Dret de la Universitat de Buenos Aires i va obtenir el seu mestratge (LLM) de l'Escola de Dret de Harvard el 1999.
Va rebre el Gary Bellow Public Service Award de l'Escola de Dret de Harvard (2007), en reconeixement al seu treball en drets humans.
Ha estat consultor de l'Oficina de l'Alta Comissionada de Nacions Unides per als Drets Humans i de l'Institut Interamericà de Drets Humans.
Prèviament, Ariel Dulitzky va ser director del Programa d'Amèrica Llatina de l'International Human Rights Law Group (avui Global Rights) i codirector del Centre per la Justícia i el Dret Internacional (CEJIL).
Durant les últimes dècades, tant el dret dels drets humans com el discurs i l'activisme s'han centrat en la lluita per assegurar la veritat i la justícia, i contra la impunitat per les greus violacions dels drets humans.
Des d'aquesta perspectiva, les lleis d'amnistia han estat un focus cada vegada més gran de l'atenció i el qüestionament per part del moviment de drets humans.
Això s'ha reflectit en el desenvolupament normatiu i jurisprudencial.
La tensió original, tres dècades enrere, en matèria de veritat i justícia ha donat pas a una reconciliació entre totes dues.
En particular, l'acció de la justícia, particularment la penal, s'ha concebut necessària, no solament per sancionar els responsables de greus violacions als drets humans, sinó també per garantir el dret a la veritat de les víctimes, els familiars i les societats.
D'aquesta manera, les lleis d'amnistia avui són qüestionades tant perquè afecten el dret a la justícia com el dret a la veritat.
Catedràtic d'Història Contemporània
És catedràtic d'Història Contemporània i vicedegà de la Facultat de Geografia i Història de la Universitat de Barcelona.
Entre les publicacions dedicades a la Transició, destaca el llibre La ruptura catalana (Afers, 2002), sobre les eleccions del 15-J de 1977 a Catalunya.
També és autor, en català i castellà, de Josep Solé Barberà.
Revista Catalana d'Història, és membre de la Junta de Govern del Memorial Democràtic de la Generalitat de Catalunya i col·labora habitualment a les tertúlies de RAC1, el Debat de la 1 de TVE, RNE-Ràdio-4, Catalunya Ràdio i BTV.
Auditori del MACBA - Sessió inaugural
La política en l'era de l'autocomunicació de masses: mitjans de comunicació i l'entorn de les xarxes socials.
Són preventius els espais de memòria?
Montserrat Duch (URV), Jordi Guixé (EUROM), Agnès Sajaloli (Memorial du Camp de Rivesaltes) i Jens-Christian Wagner (director de la Fundació dels Memorials de la Baixa Saxonia).
La implementació de les polítiques públiques de memòria.
Experiències i pràctiques davant el repte dels radicalismes autoritaris i els revisionismes.
Josep Ramoneda (periodista, filòsof i escriptor)
Un llibre d'Artur Bladé i Desumvila
Jornades de memòria i arqueologia
El llibre, escrit per Jordi Cid i Segura, es presentarà a Móra d'Ebre el pròxim 27 d'abril
Presentació del llibre EBRE, un relat que commemora els 80 anys de la Batalla de l'Ebre.
Homenatge emmarcat dins de l'any de commemoració dels 80 anys de la Batalla de l'Ebre
Ruta per les trinxeres del Merengue
5a Ruta Històrica de Guerra en motiu dels 80 anys de la Batalla de l'Ebre
Actes en commemoració del final de la Batalla de l'Ebre
Aquest any que es compleixen 80 anys del final de la Batalla de l'Ebre, Lo Riu Associació per l'Estudi del Patrimoni Arqueològic i Històric de les Terres de l'Ebre, i la associació alemanya KFSR 1936-1939 han organitzat, per els dies 17 i 18 de novembre, un seguit d'actes commemoratius a La Fatarella.
El primer acte tindrà lloc al bosc de la memòria on els familiars de brigadistes internacionals i representants d'associacions de 7 països d'Europa i América, col·locaran unes plaques commemoratives en memòria dels seus familiars morts durant la guerra civil.
També al mateix lloc s'inaugurarà un monument en memòria d'aquells que van deixar el seu país i van venir a lluitar contra el feixisme.12:00
Desprès la comitiva es dirigirà a l'Ajuntament de La Fatarella on es farà la signatura publica de l'acord de col·laboració entre l'associació Lo Riu i l'associació KFSR 1936-1939.13:00
Al casal de la vila tindrà lloc un concert amb la Brigada Intergeneracional i l'Escola Municipal de Musica de La Fatarella, on hi participaran músics de renom com Sergi Dantí, Kike Ubieto o Berni Armstrong.
Aquella mateixa tarda es farà una visita guiada al centre d'interpretació del Final de La Batalla de l'Ebre.
El diumenge els actes començaran a l'espai històric del final de la batalla de l'Ebre, amb l'obertura de la fira de militaria i els campaments dels recreadors.
També s'inaugurarà una placa commemorativa en memòria a Manuel Tagüeña, tinent coronel del XV Cos d'Exercit republicà, que fou l'encarregat de defensar fins els últims dies de la batalla aquella zona.
Ens acompanyarà també la Senyora Carmen Tagüeña, filla de l'esmentat oficial.
Diferents ubicacions al municipi de la Fatarella
Cloenda del Col·loqui Internacional Memorial Democràtic - Càtedra Walter Benjamin
L'últim camí de Walter Benjamin es l'epectacle musical i visual de Juliane Heinemann que clourà el col·loqui El món d'avui.
Dels feixismes històrics als reaccionarismes postmoderns i els nous populismes.
Els reptes de les polítiques de memòria '.
Juliane Heinemann (Berlín/Barcelona) és una cantant, compositora i multiinstrumentista, establerta a Barcelona fa 14 anys.
Va cursar estudis superiors de cant de jazz/modern en el Jazz Institut Berlín (JIB), i es trasllada definitivament a Barcelona després d'un any d'Erasmus a l'Escola Superior de Música de Catalunya (Esmuc).
A més de la seva carrera musical treballa com a professora de cant en el Conservatori del Liceu de Barcelona i al Imal Musiktheater en Múnic.
El seu projecte L'últim camí de Walter Benjamin va ser guardonat amb el Premi Puig-Porret 2018.
5è Col·loqui Internacional Memorial Democràtic - Càtedra Walter Benjamin
European Obsevatory on Memories (EUROM), Fundació Solidaritat UB), Ajuntament de Portbou i Museu Memorial de l'Exili (MUME).
Amb la col·laboració del Memorial Democràtic de la Generalitat de Catalunya i Càtedra Walter Benjamin de la Universitat de Girona.
Amb la col·laboració de: i MACBA.
Carme Molinero es catedràtica de Historia Contemporània a la UAB.
La seva recerca s'ha centrat en la història social i política des de la instauració del règim franquista, l'etapa de la transició i la democràcia posterior.
És autora de més de 150 treballs.
Entre els llibres recents publicats en col·laboració amb Pere Ysàs destaquen La anatomía del franquismo.
Ha estat editora o coordinadora d'una dotzena d'obres col·lectives, entre elles Nou Estat, nova política, nou ordre social, 2005; Las izquierdas en los años setenta, 2016.