Elements del patrimoni cultural immaterial català a la Llista Representativa del Patrimoni Cultural Immaterial de la UNESCO
Adoptada l'any 2003 i ratificada per 132 estats, la Convenció per a la Salvaguarda del Patrimoni Cultural Immaterial promou la protecció d'elements com les tradicions i expressions orals, les arts de l'espectacle, les pràctiques socials, rituals i celebracions festives, els coneixements i pràctiques relacionats amb la natura i l'univers i les tècniques artesanals tradicionals.
Es considera que aquests elements constitueixen un patrimoni viu que, transmès de generació en generació aporten a les comunitats i grups que els practiquen un sentiment d'identitat i continuïtat que es considera essencial per al respecte de la diversitat cultural i de la creativitat humana.
Al mon rural trobem una gran quantitat de construccions bastides amb pedra que donen resposta a múltiples necessitats existents a l'època en què es van construir.
És la tècnica que coneixem com " pedra seca " o " pedra en sec ".
Aquesta tècnica –o, més ben dit, conjunt de coneixements i tècniques - consisteix a aixecar qualsevol construcció amb pedres de l'entorn immediat sense cap material de cohesió, com ara la calç o el guix.
D'aquesta manera s'han erigit una gran diversitat tipològica de construccions, en la seva major part relacionades amb l'economia tradicional agro-ramadera, l'explotació del bosc i l'abastament d'aigua: cabanes o barraques, masos, marges, aljubs, basses, escales, ponts, estructures de caça, forns de calç o d'oli de ginebre, etc. Es tracta d'una arquitectura sempre integrada en l'entorn, i que en algunes zones s'ha practicat amb tanta profusió que ha contribuït decisivament a la configuració del paisatge local.
La pedra seca es practica des de la prehistòria, sobretot a partir del neolític.
A Catalunya en tenim nombrosos testimonis, que s'han produït ininterrompudament des dels ibers (segle VI aC) fins als nostres dies.
L'"edat d'or" de la pedra seca al nostre país, tanmateix, de quan daten la majoria de construccions que encara romanen d'empeus en l'actualitat, va de finals del segle XVIII fins a finals del segle XIX.
En aquesta època s'incrementa notablement la població i, fruit de la consolidació del sistema feudoemfitèutic de propietat basat en la parcel·lació de la terra, es reparteixen nombroses terres del comú i s'ocupen pràcticament totes les terres i zones boscoses que fins al moment havien quedat ermes.
Tradicionalment els practicants d'aquesta tècnica han estat persones que combinaven la seva feina al camp o al bosc amb tasques puntuals de d'aixecament i restauració de construccions utilitàries, per bé que també hi havia individus i grups especialitzats en les tècniques més complexes.
Amb la crisi dels modes tradicionals d'explotació dels entorns rurals, el primer perfil tradicionalment el més generalitzat- ha davallat de manera dràstica, per donar pas a constructors especialitzats així com a persones que aprenen i practiquen la tècnica desinteressadament de la mà d'associacions culturals.
Candidatura conjunta de vuit estats europeus: Xipre, Grècia, Croàcia, Eslovènia, Suïssa, Itàlia, França i Espanya.
Inscrita a la Llista Representativa del Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat en data 28 de novembre de 2018.
Enllaç a la pàgina de la Unesco on es descriu l'art de la pedra seca
Time lapse de la construcció d'un marge a Vallbona de les Monges.
Time lapse de la construcció d'un marge a Sitges.
També s'hi inclou en aquesta modalitat de celebració les festes de foc que se celebren a Bagà i Sant Julià de Cerdanyola, a l'Alt Berguedà, durant el solstici d'hivern.
El gener de 2020 es va fer una troballa molt important que ens aproxima a l' origen històric d'aquesta celebració, ara per ara desconegut.
En un pergamí que recull una sentència de delimitació dels termes de la Seu d'Urgell, Alàs, Cerc i Torres d'Alàs, es fa referència a l'espai de la serra on cada poble podia fer "fars i falles".
El document en qüestió està datat el 5 de febrer de 1543, i constitueix la notícia més antiga de què disposem fins ara de la celebració d'aquesta festa.
Les falles dels Pirineus són en l'actualitat un dels màxims exponents del patrimoni cultural de la serralada pirinenca i constitueix, per tant, un element cultural que aplega pobles i valls d'aquesta extensa àrea en una gran celebració de caràcter transfronterer.
Seixanta-tres pobles fallaires d' Andorra, Aragó, Catalunya i França que celebren anualment aquesta important tradició van elaborar una candidatura única, encapçalada per Andorra, la qual el passat mes de desembre de 2015 va ser reconeguda pel seu gran valor patrimonial i inscrita en la Llista Representativa del Patrimoni Cultural Immaterial de la UNESCO.
Coincidint amb aquesta declaració la Direcció General de Cultura Popular i Associacionisme Cultural va organitzar l' exposició " Les Festes de foc al Pirineu ".
Si esteu interessats en tenir més informació sobre aquesta exposició podeu consultar la nostra pàgina Exposicions itinerants.
Enllaç al web de la UNESCO on es pot consultar la documentació de la nominació i el vídeo de presentació.
Els castells són unes de les manifestacions culturals més genuïnes i singulars d'Europa, amb més de 200 anys d'antiguitat.
Actualment hi ha més de 8.000 castellers, agrupats en prop de 70 colles, que aixequen més de 9.000 castells cada any.
La candidatura "Castells patrimoni immaterial de la humanitat" va rebre el suport unànime del Parlament de Catalunya, amb una resolució aprovada l'11 de juny de 2008.
Finalment, l'any 2010 els castells van ingressar a la Llista Representativa del Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat.
En la valoració de la candidatura, la UNESCO va destacar que els castells "són percebuts pels catalans com a part integrant de la seva identitat cultural, transmesa de generació en generació i proporcionen als membres de la comunitat un sentit de continuïtat, cohesió social i solidaritat ".
Infografia "Cultura viva": Els Castells
El projecte, dut a terme entre els anys 2009 i 2012, fou impulsat pel Centre UNESCO de Catalunya amb la col·laboració del Parc Natural del Montseny, el Museu Etnològic del Montseny "la Gabella" d'Arbúcies i la Direcció General de Cultura Popular i Associacionisme Cultural.
Partint del fet de que l'article 12 de la Convenció per a la Salvaguarda del Patrimoni Cultural immaterial de la UNESCO (2003) recomana, com una acció més de salvaguarda, a cada Estat part la realització d'inventaris de patrimoni cultural immaterial (PCI), el projecte es proposà la realització d'un inventari de PCI a la zona del Montseny, la qual l'any 1978 fou declarada Reserva de la Biosfera.
Així, l'objectiu principal del projecte fou el de relacionar la Convenció de PCI amb el Programa sobre l'Home i la Biosfera de la UNESCO, vinculant el patrimoni cultural amb el patrimoni natural, i plantejant com el patrimoni cultural pot posar-se al servei d'un model de desenvolupament sostenible.
Els resultats del projecte consisteixen en una metodologia d'inventaris de PCI que sigui aplicable a d'altres Reserves de la Biosfera o en indrets de gran valor natural, un exhaustiu inventari de 294 manifestacions culturals, i una proposta de contribució del patrimoni cultural immaterial al desenvolupament sostenible.
El desembre del 2013 el projecte fou reconegut com una proposta que recull i reflecteix de manera adequada els principis de la Convenció de PCI.
L'Estat espanyol té altres elements inscrits a la Llista Representativa, alguns dels quals són també propis de Catalunya mentre que d'altres hi tenen força relació.
La dieta mediterrània, de la qual formen part les formes de vida relacionades amb l'alimentació a Catalunya, fou inscrita el 2010 amb caràcter multinacional; la Fundación Dieta Mediterránea, entitat gestora d'aquest element, té la seva seu a Barcelona.
La falconeria és un altre element inscrit d'àmbit multinacional present a Catalunya: uns 200 falconers diàriament envolen les seves aus en algun indret del territori català.
El Cant de la Sibil·la de Mallorca, per la seva part, es representa també en esglésies de Catalunya i del País Valencià.
Les Festes de la Mare de Déu de la Salut d'Algemesí (Ribera Alta) compta entre les seves representacions més celebrades amb la Muixeranga, considerada l'antecedent directe dels castells catalans.
I el flamenc té el seu bressol històric a Andalusia, Extremadura i Múrcia, però és present a Catalunya en diferents formes i des de temps reculats.