Maria Pilar Herp, 1920, 2a bibliotecària d'Olot.
Memòria Digital de Catalunya, UB.
A finals del vuit-cents, Olot va iniciar el seu procés d'industrialització i, en conseqüència, es va produir un creixement demogràfic i econòmic que va obrir noves perspectives i possibilitats; el 1907 es van enderrocar les muralles i el 1911 va arribar el ferrocarril.
Amb tots aquests progressos van entrar nous aires a la ciutat, els quals van afavorir la proliferació del catalanisme i el republicanisme, i amb ells propostes com la d'instal·lar una de les biblioteques de la Mancomunitat a la ciutat.
L'arribada d'aquell nou servei cultural no agradà gens als sectors més integristes, que posaren en dubte els beneficis de la lectura pública.
Els seus representats estaven ancorats en un tradicionalisme que no deixava avançar la ciutat.
El periòdic afí a la Lliga Regionalista d'Olot, Vida Olotina, va descriure molt bé la situació en la qual es trobava la capital de la Garrotxa a inicis de segle XX: « Olot havia quedat endarrerit, perquè el nou concepte [el de nació i lligat a ella el de modernització] xocava amb la part de condició provinciana que Olot sofria i sofreix encara.
Diríem que Olot vol conciliar les dugues coses: voldria servir a Catalunya però sense despendre's de un conjunt de lligams que, amb noms diversos, no són res més que manifestacions de provincialisme.» [sic.]
L'alcalde d'aleshores, Evelí Barnadas, del partit conservador, que governava juntament amb la Lliga, va decidir sol·licitar una biblioteca popular, ja que segons ha palesat de forma detallada l'historiador local Joan Barnadas, considerà que es tractava d'un projecte que podia aportar valor i progrés a la ciutat.
Per això, a més d'aconseguir complir les tres condicions que es requerien en el concurs de biblioteques, Barnadas feu mans i mànigues per a presentar una candidatura d'allò més atractiva, sobretot, perquè va aconseguir que Manuel Malagrida cedís un terreny per a construir la biblioteca, situat dins el nou entramat urbanístic que havia dissenyat, conegut amb el nom de Ciutat Jardí Malagrida (actualment Eixample Malagrida).
Manuel Malagrida i Fontanet tenia el projecte d'urbanitzar la zona del Pla dels Llacs, constituint una ciutat-jardí a l'estil anglès.
El seu somni era modernitzar Olot mitjançant la construcció d'habitatges unifamiliars aïllats amb jardins al voltant i un centre comercial amb una àmplia gamma de serveis.
La inclusió de la biblioteca popular de la Mancomunitat en aquest projecte fou determinant per tal que el Consell d'Investigació Pedagògica acabés concedint la biblioteca a la ciutat.
Eugeni d'Ors sempre havia defensat que les biblioteques havien de ser una mena de temples de cultura, envoltats de natura, i aquell projecte urbanístic oferia totes aquelles condicions i ajudava a atribuir encara més valor a l'equipament.
Finalment, el Consell d'Estudis Pedagògics de la Mancomunitat, que era l'encarregat de valorar totes les ciutats presentades al concurs de biblioteques, el 15 de desembre de 1915 va concedir una de les quatre primeres biblioteques populars a Olot.
La Biblioteca d'Olot, com totes les altres, fou construïda i equipada amb tots els elements que havien estat fixats en el projecte d'Ors.
El periòdic El Deber en va fer una descripció molt detallada:
«Al posar les plantes en aquell cenacle romandreu dominats sota l'imperatiu del més respectuós silenci, instintivament portareu la mà al vostra cap per a descobrir-lo, caminareu de puntetes i voldríeu fer-vos invisibles per a no distreure als que estàn ensimismats [...].
La llum, el decorat, la ornamentació, la disposició del moblatge vos convidaran al recolliment, els llibres arrenglerats demont les lleixes vos diràn «agafa'm», les amples poltrones vos diran «assaieu-vos», i les hores transcorreràn plàcides, la atenció se concentrarà fàcilment sobre les planes del volum que les vostres mans acaronen i les idees se fixaran més clares i indelebres en la vostra ment.» [sic.]
Es va aconseguir, en efecte, erigir un edifici majestuós i higiènic i una sala de lectura agradable que fomentava la concentració i l'estudi, que serviria com a exemple a la ciutat de com havia de ser a partir d'aleshores un edifici cultural públic, però també un model a seguir per a les ciutats veïnes.
El nou centre va ser un instrument que va diferenciar la capital de la Garrotxa de la resta de poblacions del seu voltant i que va atreure visitants.
En paraules de Francesc Fontfreda, la biblioteca fou « una finestra oberta al món que va facilitar l'esvaïment d'aires viciats i endarrerits que emmetzinaven la ciutat» i, a la vegada, «un instrument de civilització i catalanització de la comarca, un mitjà que havia d'unir, a través de la cultura, Olot amb la resta de pobles de Catalunya».
A més de tot això, cal fer avinent que, malgrat tots els esforços, a Olot Eugeni d'Ors i, posteriorment, Jordi Rubió, es van trobar amb diversos obstacles i van cometre, també, diversos errors que no els van permetre complir tots els seus anhels.
Pel que fa als obstacles, a part de la manca de recursos econòmics que va afectar a tots els centres, en el cas d'Olot, específicament, cal destacar les crítiques que va rebre la biblioteca des de l'Església, els sectors carlins i els sectors conservadors, que van perjudicar l'afluència de públic al centre.
En segon lloc, el xoc que va suposar la inauguració del centre de lectura de la Mancomunitat amb el Museu-Biblioteca que ja hi havia a la ciutat.
I, en tercer lloc, l'emplaçament escollit.
Pel que fa a l'emplaçament, tant la primera directora del centre, Dolors Hostalrich, com la segona, Olga Kirchner, com la tercera, Maria Pilar Herp i Sanmartí, van coincidir en l'opinió que la biblioteca es trobava massa apartada del nucli de la ciutat.
La majoria d'olotins havien de caminar més de 15 minuts per arribar al centre i això, a l'hivern o els dies de pluja, perjudicava molt l'afluència d'usuaris a la sala de lectura.
Així doncs, per molt que l'edifici es trobés en un lloc idíl·lic, envoltat de natura, en un espai privilegiat, no era pràctic.
Eugeni d'Ors es va deixar endur pel seu idealisme i no va pensar que la situació de la biblioteca a l'Eixample Malagrida seria un despropòsit, a més, el Pla dels Llacs era una zona molt humida i freda, i l'edifici de la biblioteca no estava preparat per aguantar les dures condicions climàtiques d'una ciutat com Olot, on cada hivern solia nevar un parell de vegades, per la qual cosa aviat hi sortiren humitats.
Amb relació a la polèmica generada pel doctor Joaquim Danés, cal posar en relleu que Danés no va permetre la fusió entre el fons de la Biblioteca Municipal, que ell regentava, i el fons de la Biblioteca de la Mancomunitat.
A més d'aquests obstacles generats pel context local i les seves rivalitats, i de les problemàtiques polítiques i socials, la biblioteca no acabar de quallar en la població arran d'alguns errors comesos pels directors de la Xarxa de Biblioteques.
Primerament, perquè la proposta de lectura seleccionada era d'un nivell excessivament elevat per a la majoria d'olotins, que no havien rebut més instrucció que la que els havia donat l'escola primària.
En segon lloc, per culpa del fet que la biblioteca no s'adaptava prou bé a les necessitats i al caràcter de la indústria i l'agricultura de la localitat i, per tant, no va ser capaç d'atreure gran part de les classes mitjanes i baixes de la població.
Per acabar, però, cal reconèixer que hi va haver una part de la població olotina que sí que va treure profit del centre.
Segons els llibres de registre i el dietari de les bibliotecàries, qui més va freqüentar la biblioteca va ser el sector de professionals liberals.
En el diari de la biblioteca consten com a mínim tres mestres que utilitzaven el servei de préstec de forma habitual (un dels més actius fou Antoni Rodeja, professor a Argelaguer entre 1916 i 1924).
D'altra banda els metges i els veterinaris de la comarca, també en feren un bon ús.
Un dels més participatius fou el doctor Enric Genover Codina, que hi anava sovint a llegir i consultar la revista Treballs de la Societat de Biologia i, també, a demanar obres especialitzades sobre la seva professió a la Biblioteca de Catalunya, uns llibres que si no hagués estat perquè Olot posseïa una de les biblioteques de la Mancomunitat li haurien estat molt difícils d'aconseguir.
En un sentit semblant, van demanar obres a la Biblioteca de Catalunya el doctor Aguilar, de Sant Joan les Fonts, i els veterinaris Pere Màrtir Rossell i Ramon Pujolar Huguet.
Després d'aquests professionals liberals, Francesc Fontfreda i la resta dels quadres intel·lectuals vinculats a la vida cultural local, com Leandre Font i Serrat, subdirector de l'Orfeó Popular Olotí, o els molts alumnes i professors de les escoles d'Art i Música de la ciutat, com Rafael Benet i Vancel o Raimond Vayreda, van ser dels que més van passar per la biblioteca de la Mancomunitat.