Un factor clau que estén la solidaritat i força de la vaga és el fet que un any abans de la vaga, el 1918, la CNT, en el seu congrés de Sants, va decidir organitzar-se en sindicats únics d'indústria, en comptes de sindicats d'ofici, que fraccionaven els treballadors d'una mateixa empresa.
El conflicte es va iniciar a Camarasa i es va estendre a Lleida i després a Barcelona i altres indrets de Catalunya.
Va començar quan l'empresa Riegos y Fuerza del Ebro, filial de La Canadenca, va introduir canvis en les condicions de treball del personal de facturació, i els va rebaixar els sous.
Els treballadors van demanar l'assessorament del Sindicat Únic d'Aigua, Gas i Electricitat de la CNT, i aleshores la direcció de l'empresa va respondre amb l'acomiadament de vuit dels treballadors afectats.
En solidaritat amb els seus companys, la resta del personal de facturació es va declarar en vaga de braços caiguts i la nova resposta de la direcció de l'empresa va ser l'acomiadament de 140 treballadors de la secció de facturació, que van ser substituïts per personal d'altres seccions.
Aleshores els treballadors del departament de producció i distribució es van solidaritzar amb els treballadors acomiadats i el 8 de febrer la vaga era gairebé total.
El 10 de febrer de 1919 la direcció de La Canadenca va llençar un ultimàtum als vaguistes.
La tensió va augmentar encara més amb l'assassinat d'un cobrador de la companyia.
El 21 de febrer, el Sindicat Únic d'Aigua, Gas i Electricitat de la CNT va declarar la vaga a tot el sector i a les empreses participades per La Canadenca (Catalana de Gas, Ferrocarril de Sarrià a Barcelona i Societat General d'Aigües).
Els treballadors van ocupar l'empresa el dia 23 i la vaga es va estendre a altres sectors de la ciutat en solidaritat.
Els primers que s'hi van afegir van ser els treballadors de les companyies del gas i les elèctriques.
Això va fer que Barcelona es quedés sense llum i el transport es paralitzés, de manera que es dificultaven els proveïments i s'impossibilitava el treball en fàbriques, magatzems i oficines.
Després de parlar amb l'ambaixada britànica, el govern del comte de Romanones va confiscar l'empresa i va enviar-hi alguns membres del cos d'enginyers i de l'armada.
Els tècnics militars van calcular que necessitarien quatre dies per restablir el servei.
Milans del Bosch, capità general de Barcelona, que va ser el màxim responsable de l'enduriment del conflicte, considerava, al contrari del governador, que era necessari declarar l'estat de guerra.
El 27 de febrer la vaga a les companyies d'electricitat, gas i aigua ja era general.
L'1 de març el Govern va confiscar el servei d'aigües i l'alcalde es va posar en contacte amb el comitè de vaga, que li va presentar tres condicions i li va donar un termini de dos dies per contestar.
Les condicions eren la llibertat dels presos tancats des del 16 de gener, l'obertura dels sindicats, i la immunitat del comitè de vaga.
No obstant això, el Govern va rebutjar les propostes i les companyies van publicar que tots els obrers que no tornessin a treballar el 6 de març serien acomiadats.
En aquest context va aparèixer la censura vermella, afavorida pel Sindicat Únic d'Arts Gràfiques de la CNT, que va prohibir tota publicació sobre el conflicte que fos perjudicial per als interessos dels obrers.
Aquesta censura va arribar a endarrerir bàndols governamentals i a imposar i cobrar multes a diaris i delegats sindicals.
El 7 de març va començar una vaga en el sector ferroviari que el dia 12 del mateix mes ja era general.
El 9 de març el Govern va aconseguir publicar l'edicte del capità general, Milans del Bosch, que dictava una pena de quatre anys de presó per a aquells que no es presentessin a les seves zones de reclutament.
Tot i això, la major part dels treballadors no s'hi van presentar i la resposta del Govern Civil i la Federació Patronal va ser redoblar la intransigència i decidir l' empresonament d'entre 3.000 i 4.000 vaguistes militaritzats al castell de Montjuïc.
El 13 de març, el Govern buscava el camí de la negociació.
Per això va enviar a Barcelona el subsecretari de la presidència, José Morote.
Alhora, Carles Montañès, enginyer més conciliador, però més vinculat a les indústries elèctriques, va ser nomenat governador civil, i Gerardo Doval va ocupar el lloc de cap de policia.
Posteriorment Montañès fou directiu de La Canadenca.
Tot i així, el capità general Milans del Bosch, enfrontat al Govern i amb el suport incondicional de la Federació Patronal, declarà l'estat de guerra a Barcelona i província.
El Govern tenia por que la vaga s'estengués a altres zones d'influència cenetista.
Durant el 15 i el 16 de març es van realitzar diverses reunions entre el comitè de vaga, les autoritats civils i l'empresa, que van tenir lloc a la seu de l'Institut de Reformes Socials, on es va arribar a l' acord següent:
Però perquè aquest acord es pogués dur a terme, s'havia de comptar amb el consentiment dels treballadors.
Per aquest motiu es va convocar un míting a la plaça de toros de les Arenes, al qual van assistir al voltant de 25.000 obrers.
El 19 de març, després de la intervenció de Salvador Seguí al míting, es va acceptar posar fi a la vaga.
Vigilància del pou d'aigua de Cornellà durant la vaga de La Canadenca.
Codi de referència: ANC1-42-N-15715