L'experiència diària posa de manifest en alguns casos les reticències dels ciutadans a col·laborar amb la policia judicial i amb l'Administració de justícia en determinades causes penals per por de patir represàlies.
Això comporta, amb freqüència, que no es pugui comptar amb testimonis i proves molt valuosos en aquests processos.
Davant aquesta situació, el legislador ha de dictar normes que siguin eficaces per salvaguardar els qui, com a testimonis o perits, han de complir el deure constitucional de col·laboració amb la justícia.
Si no es fes així, podrien trobar-se motius que comportessin retraïments i inhibicions per part de possibles testimonis i perits no desitjables en un estat de dret, amb l'afegitó que es veuria perjudicada l'aplicació recta de l'ordenament juridicopenal i facilitada, si s'escaigués, la impunitat dels presumptes culpables.
És obvi, però, que les garanties arbitrades a favor dels testimonis i perits no poden gaudir d'un caràcter absolut i il·limitat; és a dir, no poden violar els principis del procés penal.
Per això aquesta Llei té com a nord fer possible l'equilibri necessari entre el dret a un procés amb totes les garanties i la tutela de drets fonamentals inherents als testimonis i perits i als seus familiars.
El sistema implantat confereix al jutge o tribunal l'apreciació racional del grau de risc o perill i l'aplicació de totes o alguna de les mesures legals de protecció que consideri necessàries, amb la ponderació prèvia, en vista del procés, de ls diferents béns jurídics constitucionalment protegits; mesures que, en el marc del dret de defensa, són susceptibles de recurs a ambdós efectes.
El propòsit protector al qual respon la Llei no és, d'altra banda, exclusiu del nostre país.
D'acord amb directrius assenyalades pel dret comparat, s'ha entès que cal promulgar de forma imperiosa i indeclinable les normes necessàries per fer realitat aquell propòsit de protecció de testimonis i perits que, a més, ha estat admès pel Tribunal Europeu de Drets Humans, el principi general del qual es fa també palès en la Resolució 827/1993, de 25 de maig, del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, referida a l'antiga Iugoslàvia.
El contingut de la Llei és breu.
A més de l'àmbit d'aplicació, regulat en l'article 1, i les mesures protectores i garanties del justiciable recollides en els articles 2 i 3, l'article 4 i últim conté una sèrie de mesures complementàries de protecció que han d'aplicar, cadascun en la seva esfera, els membres de les forces i els cossos de seguretat de l'Estat, el Ministeri Fiscal i l'autoritat judicial.
Les mesures de protecció que preveu aquesta Llei són aplicables als qui en qualitat de testimonis o perits intervinguin en processos penals.
Perquè siguin aplicables les disposicions d'aquesta Llei, cal que l'autoritat judicial apreciï racionalment un perill greu per a la persona, la llibertat o els béns de qui pretengui emparar-s'hi, el seu cònjuge o la persona amb qui es trobi lligat per una relació d'afectivitat anàloga o els seus ascendents, descendents o germans.
Apreciada la circumstància que preveu l'article anterior, el jutge instructor ha de disposar de manera motivada, d'ofici o a instància de part, quan ho consideri necessari en consideració al grau de risc o perill, les mesures necessàries per preservar la identitat dels testimonis i perits, el seu domicili, la professió i el lloc de treball, sens perjudici de l'acció de contradicció que té la defensa del processat, per a la qual cosa pot adoptar les decisions següents:
a ) Que no constin en les diligències que es practiquin el seu nom, cognoms, domicili, lloc de treball i professió, ni qualsevol altra dada que pugui servir per identificar-los, per a la qual cosa es pot utilitzar un número o qualsevol altra clau.
b ) Que compareguin per a la pràctica de qualsevol diligència utilitzant qualsevol procediment que n'impossibiliti la identificació visual normal.
c ) Que es fixi com a domicili, a efectes de citacions i notificacions, la seu de l'òrgan judicial intervinent, el qual les ha de fer arribar de forma reservada al seu destinatari.
Els membres de les forces i els cossos de seguretat, el Ministeri Fiscal i l'autoritat judicial han de fer per manera d'evitar que als testimoni s o perits se'ls facin fotografies o se'n prengui la imatge per qualsevol altre procediment.
Amb aquesta finalitat cal retirar el material fotogràfic, cinematogràfic, videogràfic o de qualsevol altre tipus a qui contravingui aquesta prohibició.
Aquest material ha de ser tornat al seu titular una vegada comprovat que no existeixen vestigis de preses en les quals apareguin els testimonis o perits d'una manera que puguin ser identificats.
A instància del Ministeri Fiscal i per a tot el procés o si, una vegada finalitzat aquest, es manté la circumstància de perill greu que preveu l'article 1.2 d'aquesta Llei, cal oferir als testimonis i perits, si s'escau, protecció policial.
En casos excepcionals se'ls poden facilitar documents d'una nova identitat i mitjans econòmics per canviar la seva residència o lloc de treball.
Els testimonis i perits poden sol·licitar ser conduïts a les dependències judicials, al lloc on s'hagi de practicar alguna diligència o al seu domicili en vehicles oficials, i durant el temps que romanguin a les dependències esmentades se'ls ha de facilitar un local reservat per al seu ús exclusiu, convenientment custodiat.
Rebudes les actuacions, l'òrgan judicial competent per enjudiciar els fets s'ha de pronunciar de manera motivada sobre la procedència de mantenir, modificar o suprimir totes o algunes de les mesures de protecció dels testimonis i perits adoptades pel jutge d'instrucció, i també si és procedent adoptar-ne altres de noves, amb la ponderació prèvia dels béns jurídics constitucionalment protegits, dels drets fonamentals en conflicte i de les circumstàncies que concorrin en els testimonis i perits en relació amb el procés penal de què es tracti.
Les mesures adoptades poden ser objecte de recurs de reforma o súplica.
Sens perjudici del que s'ha dit, si qualsevol de les parts sol·licita de forma motivada en el seu escrit de qualificació provisional, acusació o defensa, el coneixement de la identitat dels testimonis o perits proposats, la declaració o informe dels quals es consideri pertinent, el jutge o tribunal que hagi d'entendre en la causa, en la mateixa interlocutòria en la qual declari la pertinència de la prova proposada, ha de facilitar el nom i els cognoms dels testimonis i perits, i respectar les altres garanties que aquesta Llei els reconeix.
En aquest cas, el termini per recusar els perits a què es refereix l'article 662 de la Llei d'enjudiciament criminal s'ha de computar a partir del moment en què se'n notifiqui la identitat a les parts.
En els cinc dies següents a la notificació a les parts de la identitat dels testimonis, qualsevol d'ells pot proposar una nova prova que tendeixi a acreditar alguna circumstància que pugui influir en el valor probatori del seu testimoni.
De la mateixa manera, les parts poden fer ús del dret previst en l'apartat anterior, a la vista de les proves sol·licitades per les altres parts i admeses per l'òrgan judicial, en el termini previst per a la interposició dels recursos de reforma i apel·lació.
Les declaracions o informes dels testimonis i perits que hagin estat objecte de protecció en aplicació d'aquesta Llei durant la fase d'instrucció, només poden tenir valor de prova, a efectes de sentència, si qui els va prestar els ratifica en l'acte del judici oral en la forma que prescriu la Llei d'enjudiciament criminal.
Si es consideren de reproducció impossible, a efectes de l'article 730 de la Llei d'enjudiciament criminal, han de ser ratificats mitjançant lectura literal a fi que puguin ser sotmesos a contradicció per les parts.
L'article 3.2 d'aquesta Llei té el caràcter de llei ordinària.
El Govern, en el termini d'un any a partir de la publicació d'aquesta Llei, ha de dictar les disposicions reglamentàries que siguin necessàries per executar-la.
Queden derogats tots els preceptes que s'oposin al que disposa aquesta Llei.