projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
L' Arxiu Nacional d'Andorra s'afegeix a la commemoració de l'Any Llull amb la publicació a la xarxa de la 'Doctrina pueril' de l'autor mallorquí.
Es tracta d'un text inclòs en el 'Còdex miscel·lani' (documents i fragments de llibres d'orígens diversos que estan enquadernats junts) que data dels segles XIII i XV.
La 'Doctrina pueril', que Ramon Llull va dedicar al seu fill, exposa la doctrina bàsica de la fe cristiana a un públic laic.
Escrit a Mallorca entre els anys 1274 i 1276, a més del catecisme incorpora també informació sobre les 3 religions, el paganisme, les 7 arts liberals del trivi (gramàtica, dialèctica i retòrica) i del quadrivi (aritmètica, geometria, música i astronomia), les ciències de les universitats medievals (teologia, dret i medicina) i coneixements introductoris a l'aristotelisme.
A partir d'ara el text, escrit a dues columnes i en lletra cursiva del segle XIV, ja està disponible en línia al web de l' Arxiu Nacional d'Andorra.
La comparseria de la Patum compta amb una 'assegurança de vida' en format digital.
Des de l'any 2014 el Patronat de la Patum porta a terme la digitalització en tres dimensions de la imatgeria de la festa amb l'objectiu de poder fer-ne una còpia exacta, en cas que fos necessari.
La digitalització s'està fent a partir del mesurament òptic tridimensional, una tècnica no invasiva que utilitza llum blanca per reproduir virtualment les peces.
Actualment ja estan digitalitzades les mans i els caps del gegants vells, l'àliga i el cap de les guites; en una segona fase que ara comença, es reproduiran el cap i les mans dels gegants nous.
Una imatgeria que, juntament amb el foc, és l'anima de la festa de la Patum i està exposada a patir danys.
Algunes de les peces tenen centenars d'anys d'història i la festa va ser declarada "Obra Mestra del Patrimoni Oral i Immaterial de la Humanitat" per la UNESCO el 2005.
Així podria definir-se el treball d' Alejandro Aravena, recentment guardonat amb el premi Pritzker o 'Nobel de l'arquitectura'.
L'obra d'Aravena no és massa coneguda a Europa, ja que es concentra majoritàriament al seu país d'origen, Xile.
Al capdavant d'ELEMENTAL S.A., l'arquitecte realitza projectes socials d'infraestructura, transport, espai públic i habitatge, en cooperació amb la Universidad Católica de Chile.
ELEMENTAL és una iniciativa internacional per innovar i construir conjunts d'habitatge de molt baix cost.
Fins a la data, Aravena ha realitzat més de 2.500 habitatges d'aquest tipus, sobretot a Amèrica Llatina.
El seu procés de treball implica a tots els actors involucrats en la gestació del projecte; Aravena fa seu el concepte d' "habitatge incremental" que es va originar a Llatinoamèrica a la dècada dels anys 60 que aspira a atorgar condicions que gradualment permetin la millora i ascens social dels més desafavorits.
Segons Tom Pritzker, president de la Fundació Hyatt que atorga el premi, "Alejandro Aravena ha estat pioner en un tipus de pràctica col·laborativa que genera potents obres arquitectòniques i també aborda alguns dels principals desafiaments del segle XXI.
La seva obra construïda ofereix una oportunitat econòmica als menys privilegiats, mitiga els efectes dels desastres naturals, redueix el consum energètic i proporciona espais públics acollidors.
Objectes trobats a les 'cases de Peterborough' - Foto: Cambridge Archeology Unit
Un instant de vida de fa 3.000 anys congelat en el temps.
Un llibre obert que aportarà noves dades i revolucionarà la forma d'entendre l'Edat de Bronze a les Illes Britàniques.
Aquestes i altres frases s'han alçat a l'hora de valorar la importància de les "cases de Peterborough", un assentament prehistòric descobert recentment en aquesta localitat al nord de Londres.
Es tracta de dues, possiblement tres, cases circulars de grans dimensions fetes de fusta i amb sostre de palla.
Un incendi les va demolir fa 3.000 anys, enfonsant-les al llim del riu, que ha contribuït a preservar-ne les restes en un estat de conservació excepcional.
A dins, els investigadors han estat testimonis únics de la vida quotidiana d'aquests antics britànics del Bronze final: vestits, joies, armes, estris, restes d'animals i fins i tot de menjar, encara enganxat a les olles.
La marxa precipitada dels habitants d'aquest lloc suggereix un atac o un accident; per això, les "cases de Peterborough" han estat batejades als mitjans com 'la Pompeia de Peterborough' o 'de l'Edat del Bronze', tot i que no té res a veure ni la datació ni la forma de vida dels dos llocs.
Els investigadors, que seguiran excavant fins al maig, creuen que l'assentament està directament relacionat amb l'excavació de Must Farm, molt propera.
Formarien part d'una comunitat d'un centenar de persones, aparentment pròspera (pels objectes localitzats) i que va abandonar el lloc de forma abrupta.
El perquè, de moment, encara és un misteri.
Si vols visitar escenaris únics i gaudir de les activitats i novetats que ofereixen els principals equipaments patrimonials de Catalunya; si t'agrada conèixer el teu país i reviure la història amb els cinc sentits, dona't d'alta al butlletí Informa't.
Inspira't, en el què t'informarem periòdicament de les millors propostes del patrimoni cultural de Catalunya.
Trobaràs moltes idees per inspirar-te!
Símbol de la ciutat, la Catedral de Girona és un edifici imponent, situat al punt més elevat de vila i amb una característica singular: la seva única nau és la segona més gran del món (només superada per Sant Pere del Vaticà).
Però el temple amaga moltes joies més enllà de les seves dimensions.
Al capdamunt d'una espectacular escalinata amb 90 graons hi ha un compendi de 5 segles d'història.
Peus romànics, cos gòtic i cara barroca.
Aquesta és l'aparença actual de la Catedral de Girona.
La torre de Carlemany, el claustre i la sagristia són l'únic que queda de la primera construcció romànica, de mitjans del segle XI.
El claustre és un dels més importants de Catalunya gràcies a la seva riquesa escultòrica.
Entre els segles XIV i XVIII es construeix l'església, de grans dimensions, dedicada a Santa Maria.
La primera pedra de la façana de la catedral es col·loca el 1606, però no s'acaba fins ben entrat el segle XX.
La dilatació en el temps determina una estructura entre barroca i classicista.
Adossat a l'església trobem el Tresor de la Catedral on destaquen dues peces de gran valor artístic: el Tapís de la Creació (un dels escassos testimonis tèxtils romànics) i el Beatus de Girona (una còpia del segle X del Comentari de l'Apocalipsi realitzat pel Beat de Liébana, amb més de 100 miniatures a pàgina sencera).
Amb les visites guiades i les audioguies coneixeràs tots els detalls de la Catedral de Girona.
- Activitats didàctiques per a alumnes de primària i de secundària (Descobrim la Catedral; El vitraller de la Catedral; Art romànic i gòtic: pintura, escultura i arquitectura; Simbologia religiosa.
Façana principal del Monestir de Sant Cugat.
Famós sobretot pel seu impressionant claustre romànic, el Monestir de Sant Cugat, regit per l'orde benedictí, conté elements preromànics, gòtics i renaixentistes.
Construït entre els segles IX i XIV, a l'església hi trobarem la clàssica planta basilical de tres naus i tres absis, que s'assenten sobre les restes d'un castrum romà.
El temple es caracteritza per la sobrietat del romànic en la falta de decoració i la poca llum, i la grandiositat del gòtic gràcies al cimbori del segle XIII: una construcció de vuit cares amb grans finestres.
La prosperitat del segle XII va propiciar la construcció del primer pis del claustre, format per llargues galeries amb arcs de mig punt que descansen sobre parelles de columnes i diversos pilars.
Però el que de segur atrapa la mirada del visitant són els 144 capitells romànics.
Fets amb pedra de Montjuïc, es van esculpir entre finals del segle XII i el XIII i hi trobem un fet totalment insòlit: la signatura del seu autor.
Així, sabem que l'escultor Arnau Cadell es va autoretratar en un capitell corinti i va escriure en llatí: "Aquesta és la figura de l'escultor Arnau Cadell, que tal claustre construí a perpetuïtat".
Descobreix l'art i la història d'aquest edifici de primer ordre a partir de visites guiades i tallers que s'organitzen periòdicament.
Un recorregut a vista d'ocell per descobrir tots els racons d'aquesta construcció medieval de primer ordre
Bassa de Capellades amb el Molí Paperer al fons a l'esquerra.
L'antic Molí de la Vila de Capellades, un dels més importants de Catalunya i de l'Estat, és avui el Museu Molí paperer.
La seva missió és doble: per una banda, difondre el patrimoni històric i industrial d'aquesta activitat des del segle XIII i fins a principis del XX; per l'altra, donar continuïtat a l'activitat artesana del paper fet a mà.
Als segles XVIII i XIX un entorn ben comunicat i amb abundància d'aigua van convertir Capellades en capital del paper, amb noms il·lustres com els Soteras, els Romeu, els Guarro, els Serra i els Romaní.
L' altíssima qualitat dels seus productes va ser apreciada per clients del país i també per les colònies d'ultramar.
Les eines, maquinària, caràtules, tampons de fusta i diferents varietats de paper exposades al museu són els testimonis d'aquesta tasca industrial.
A aquests objectes cal sumar-hi la conservació i nou ús dels edificis dels molins, i nombrosa documentació sobre la tecnologia i l'art del paper.
Integrat a la xarxa del Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya, durant els darrers anys el Museu Molí paperer s'ha convertit també en punt de trobada de professionals que exploren les possibilitats del paper com a matèria artística.
-S'organitzen visites guiades per a tot tipus de públic, especialment familiar i escolar.
-Les activitats inclouen cursos i tallers.
Capellades es va convertir, entre els segles XVIII i XIX, en un dels centres productors de paper més importants del país i el seu "paper de barba" va assolir fama internacional.
Amb aquesta premissa va néixer al 1981 el Museu de la Ciència de la Fundació "la Caixa", el primer museu científic interactiu d'Espanya.
Aquest objectiu continua vigent en la seva remodelació que ha donat lloc al CosmoCaixa, inaugurat el 2004.
En un espai quatre vegades més gran que el primer Museu de la Ciència, el CosmoCaixa es divideix en diverses àrees per divulgar el coneixement científic des de l'experimentació.
Per exemple, el mur geològic mostra diverses estructures geològiques; la sala Univers proposa un recorregut des del Big Bang fins a l'actualitat; les sales infantils acullen espais educatius i lúdics com el Planetari Bombolla, el Clik, el Creactivity o els tallers científics.
Fins i tot el CosmoCaixa replica exactament un tros de bosc inundat de la selva amazònica brasilera de més de 1.000 m2.
S'hi pot veure tant la part inundada, com la de terra ferma, com la subterrània, amb pluja tropical inclosa.
El CosmoCaixa és un dels museus de la ciència més moderns del món.
Tot i així, segueix fidel als seus orígens.
I és que conserva part de l'edifici modernista on es va ubicar el primer museu: un antic asil per a cecs de l'arquitecte Josep Domènech i Estapà construït el 1904 al peu del Tibidabo.
CosmoCaixa programa un gran nombre d'activitats dirigides al públic escolar i familiar per divulgar tot tipus de temes relacionats amb la ciència.
Descobreix les instal·lacions del que va ser el primer museu de la ciència interactiu d'Espanya.
Interior de l'església del Monestir de Sant Benet.
Vista general del Monestir de Sant Benet.
Vista de l'exterior del Monestir de Sant Benet.
És possible sentir-se com un burgès de principis del segle XX visitant un monestir romànic?
Sant Benet de Bages demostra com el patrimoni s'adapta a nous usos al llarg del temps.
En aquest cas, passa de monestir medieval a residència d'estiu de la família de Ramon Casas i actualment és un complex turístic i cultural.
La primera església (preromànica) es consagrava l'any 972 amb una comunitat de dotze monjos.
Tot i així, és a partir del segle XII que l'abadia viu la seva època d'esplendor, amb la construcció d'una nova església i el claustre.
Aquest últim és l'estrella romànica del conjunt.
Entre els pilars s'obren arcs de mig punt que descansen sobre columnes dobles amb capitells esculpits, tots ells originals.
Fruit de la desamortització de Mendizábal, el monestir es va abandonar.
Va ser l'any 1907, que Elisa Carbó i Ferrer, mare del pintor Ramon Casas, va comprar els terrenys de Sant Benet i va aprofitar les estances de la comunitat monàstica per habilitar-les com a residència.
La rehabilitació va anar a càrrec d'un altre nom il·lustre: Josep Puig i Cadafalch.
Destaca la terrassa de migdia d'estil modernista que ocupa part de les antigues cel·les dels monjos.
Actualment, a través de les noves tecnologies, es pot fer una immersió a la història monàstica i al passat modernista de l'edifici.
L'any 2007 es va inaugurar al voltant del monestir un complex conegut com a Món Sant Benet que, a més de difondre el patrimoni, també treballa per la gastronomia i el paisatge.
- Al voltant del Monestir de Sant Benet, s'organitzen diferents tallers familiars, visites guiades, concerts i festes.
Els programes educatius de Món Sant Benet tenen com a objectiu convertir la visita escolar en una experiència vivencial amb missió pedagògica.
Camí de Sant Benet de Bages, s/n
08272 Sant Fruitós de Bages (Barcelona)
La visita al Monestir de Sant Benet de Bages és una experiència immersiva et permetrà viatjar mil anys enrere.
L'ésser humà sempre ha necessitat expressar les seves inquietuds i pensaments.
Quan l'escriptura no existia, l'expressió plàstica va ser el recurs idoni per transmetre aquestes idees.
El conjunt d'art rupestre de l'arc mediterrani de la península Ibèrica està format per 757 jaciments amb pintures, i va ser inscrit a la Llista de Patrimoni Mundial de la UNESCO l'any 1998.
Es tracta del conjunt de jaciments d'art rupestre més gran d'Europa.
A Catalunya hi trobem els abrics d'ermites de la Serra de la Pietat (Ulldecona), Roca dels Moros (el Cogul) i la Cova dels Vilasos o dels Vilars (Os de Balaguer), entre d'altres.
Els humans que van habitar les muntanyes litorals i interiors d'Aragó, Catalunya, València, Castella-La Manxa, Múrcia i Andalusia van escollir abrics i coves poc profundes per pintar i gravar símbols i escenes de la seva vida quotidiana.
Tanmateix, els murs decorats també plantegen molts interrogants sobre les seves creences, organització i altres aspectes que difícilment arribarem a conèixer.
Les pintures de l'arc mediterrani es van executar a les darreries del paleolític, fins a l'edat del bronze o del ferro.
Les escenes representades són les primeres narracions de la prehistòria europea, expressen idees que fins aleshores eren inexistents: l'home mostra la seva relació amb l'entorn, els vincles amb la natura, les creences i, alhora, manifesta el seu domini i intervenció en el medi on viu.
Van utilitzar diferents tècniques i colors creant diversos estils que es classifiquen en naturalista, esquemàtic i macroesquemàtic.
Aquests dos últims es van imposar en la fase final i es decantaven per una estilització cada vegada més accentuada de les expressions i pel creixent protagonisme de signes i símbols.
El color més utilitzat és el vermell, en totes les seves variades tonalitats.
L'Art Rupestre de l'Arc Mediterrani la Península Ibèrica celebra enguany 20 anys com a Patrimoni Mundial per la UNESCO.
Imatge de l'emblemàtic 'El Drac' que hi ha a l'entrada del Park recobert de trencadís.
Vista aèria del Park Güell amb la Plaça com a element principal.
La ciutat de Barcelona vista de del Park Güell.
L'any 1900, l'empresari Eusebi Güell va encarregar a Antoni Gaudí la construcció als afores de Barcelona d'una urbanització per a famílies benestants amb seixanta habitatges unifamiliars.
Malgrat la modernitat del projecte, va ser un fracàs comercial que va obligar els seus promotors a paralitzar-lo l'any 1914.
En l'actualitat és un dels parcs públics més importants de Barcelona.
Gaudí va experimentar amb formes arquitectòniques estretament relacionades amb el paisatge i la natura.
La parcel·la escollida, gairebé sense vegetació, era pedregosa i amb acusades irregularitats en el terreny.
Gaudí va potenciar aquestes particularitats amb la creació de camins sinuosos o l'ús de materials del lloc, com les pròpies pedres, per construir espais coberts i porxos suportats amb columnes inclinades.
Potser la part més espectacular del parc és la doble graonada amb una monumental font central en forma de drac, tota ella coberta de trencadís de colors (obra de Jujol).
La doble escala condueix a una àmplia superfície coberta que, projectada com un gran mercat, es sustenta amb 86 majestuoses columnes d'estil dòric.
El sostre està ornamentat per coloristes medallons.
Per damunt d'aquest espai se situa una gran plaça, delimitada per un llarg banc que dibuixa una original trajectòria serpentejant.
A la casa que es va construir com a mostra dels habitatges de la futura urbanització, denominada Torre Rosa en referència a la Verge del Roser, Antoni Gaudí hi va viure des de l'any 1906 fins el 1925.
- Quan visitis el parc descobreix els diferents éssers gaudinians que l'habiten com el drac de trencadís o la bugadera.
Interior de la mina de la Muntanya de Sal.
"Una gran muntanya de sal pura que creix a mesura que se'n va extraient".
Així és com, segons Aulus Gel·li, descrivia Cató al segle II una de les mines de sal potàssica més importants del món, que es troba a Cardona.
Es tracta d'una depressió del terreny amb forma d'el·lipsi allargada i una superfície de 100 hectàrees amb unes característiques geològiques i naturals úniques.
Ha estat explotada a cel obert des del Neolític, i del 1900 al 1990 a través de l'extracció, després de la descoberta de sals potàssiques a càrrec de l'enginyer Emili Viader i Solé.
La Muntanya de Sal de Cardona és avui un equipament cultural i turístic dedicat a la divulgació de la importància del jaciment geològic i de l'aprofitament que l'home n'ha fet durant segles.
L'àrea museogràfica és un espai obert en el qual s'expliquen la geologia, mineralogia i botànica de la Vall Salina de Cardona, inclosa des del 1992 en el Pla d'Espais d'Interès Natural.
També s'hi pot conèixer la història de l'explotació de les sals durant segles.
Entrant a l' antic pou miner es pot contemplar una peça única de l'arqueologia industrial, la maquinària d'extracció de sal dissenyada i construïda als anys 20.
- Descobreix la Muntanya de Sal a través de visites guiades i teatralitzades que et convertiran en un autèntic aventurer.
- S'organitzen visites i activitats didàctiques per gaudir del valuós patrimoni natural i històrico-cultural.
Parc Cultural de la Muntanya de Sal
Vols veure els afloraments salins de Cardona?
Fes-ne un tastet abans de preparar la visita al Parc Cultural de la Muntanya de Sal
A les acaballes de la Guerra Civil espanyola, la Batalla de l'Ebre va ser el punt d'inflexió del conflicte en propiciar la pèrdua de Catalunya per part republicana.
Un intens combat que es va desenvolupar al Matarranya, la Ribera d'Ebre, el Baix Ebre i la Terra Alta.
Actualment, la combinació d'espais històrics i centres d'interpretació formen els Espais de la Batalla de l'Ebre, testimoni viu d'un dels episodis més tràgics de la història recent del país.
El Poble Vell de Corbera d'Ebre resta com a símbol mut de la barbàrie d'aquest conflicte.
Passejar entre les restes de carrers i cases destruïdes fa rememorar els bombardeigs i la dissort dels seus antics habitants.
Als barrancs de Vilalba dels Arcs s'hi pot veure una línia de 700 metres de trinxeres que van formar part de la xarxa de defensa republicana.
A la Fatarella s'hi conserva un refugi militar i els murs del castell de Miravet van servir de refugi als soldats nacionals que guarnien la població.
Els Espais de la Batalla de l'Ebre inclouen un total de 19 localitzacions històriques i cinc Centres d'Interpretació: 115 dies (Corbera d'Ebre), Soldats a les trinxeres (Vilalba dels Arcs), Hospitals de Sang (Batea), Les veus del front (Pinell de Brai) i Internacionals a l'Ebre (La Fatarella).
Un total de vuit rutes a peu o en cotxe per descobrir els escenaris d'una batalla decisiva per al desenllaç de la Guerra Civil.
Punt d'informació dels Espais de la Batalla de l'Ebre
Iniciada el 25 de juliol de l'any 1938, va ser l'inici de l'ofensiva sobre Catalunya davant un exèrcit desorganitzat i una població desmoralitzada.
Vista de la sala de concerts i l'escenari amb el vitrall d'Antoni Rigalt al sostre.
Els músics Lluís Millet i Amadeu Vives, fundadors de l' Orfeó Català, l'any 1891 van encarregar a Lluís Domènech i Montaner un edifici per a la seu de l'entitat.
Però no volien una construcció qualsevol, sinó un edifici únic que recollís el sentiment catalanista de la burgesia de finals de segle XIX.
El 23 d'abril de 1905 va començar la construcció i l'alta societat barcelonina no se'n va perdre la inauguració, el 9 de febrer de 1908.
A la façana destaca sobretot el conjunt escultòric de l'al·legoria de la música popular.
Un cop dins, el vestíbul principal, un espai barroc ple de color, és l'aperitiu de l'autèntica joia de l'edifici: la sala de concerts.
Domènech i Montaner va recórrer a una estructura d'acer que suporta el pes de la construcció per poder obtenir un gran espai diàfan, clar i net.
I al sostre, tota la platea està coberta amb una gran lluerna amb forma d'esfera invertida que representa un sol envoltat de rostres femenins.
L'escenari és l'altre gran atractiu de la sala, amb els conjunts escultòrics més rellevants de l'edifici.
Domènech i Montaner va dissenyar un Palau on l'arquitectura es combina amb l'escultura, l'ebenisteria, la marqueteria, la vidrieria, el mosaic o la ceràmica.
És el que coneixem com l' obra d'art total.
- Visites guiades ofereixen la possibilitat d'admirar l'edifici des del punt de vista patrimonial.
- Si vols gaudir de l'excel·lent acústica del Palau, reserva entrades per a qualsevol dels seus concerts.
L'abadia benedictina de Sant Quirze s'erigeix a l'antic comtat d'Empúries.
Aïllada de la població, l'edificació perviu dins el Paratge Natural d'Interès Nacional de l'Albera.
Després d'un llarg procés de recuperació, Sant Quirze encara transmet allò que els seus constructors hi van imprimir al segle X, amb una sòlida arquitectura de pedra d'estil romànic amb influències del Rosselló i decoració llombarda.
L'església del monestir és la part millor conservada del conjunt arquitectònic.
La seva construcció és molt austera i l'ornamentació, escassa.
Només l'absis principal està decorat: un alt podi sosté 5 petits arcs suportats per semicolumnes amb capitells llisos.
Però on cal centrar la vista és en l'absis sud de l'església.
I és que durant la restauració del 2006, s'hi van descobrir restes de pintures murals.
Tot i que es troben en un estat alt de degradació, s'hi distingeix una màndorla, dos àngels, el sol i la lluna.
Del claustre se'n conserva poc, però és d'un gran valor ja que és una construcció molt primitiva (segle X).
Des d'aquí s'accedeix a una gran cambra que podia ser el refetor o el dormitori i al palau de l'abat.
El monestir, fortificat al segle XIV, conserva una torre de defensa i restes de muralla.
Fora del recinte del monestir, hi ha l' església parroquial de Santa Maria, del segle XII, oberta als pobladors de la zona.
Si vols tenir una experiència diferent al monestir, assisteix a algun dels concerts que s'hi organitzen