La gran extensió que presenten algunes praderies no sempre és sinònim d'una gran fortalesa ecològica.
La complexa estructura que genera l'establiment d'una gran quantitat d'interrelacions, entre les diferents espècies i els micro-hàbitats, provoca que l'equilibri intern dels herbassars sigui molt més delicat del que aparentment pot semblar.
Els herbassars es distribueixen al llarg de tot el litoral, és a dir, on hi ha la zona d'influència antròpica (humana) més forta: abocaments, rius contaminats, indústries, turisme, obres, etc.
La fragilitat dels herbassars, conjuntament amb els impactes que generen les activitats humanes, fan que s'hagin de tractar aquests hàbitats amb una cura especial.
A més, aquests hàbitats tenen una recuperació molt lenta a causa del seu lent creixement horitzontal (calen segles sense cap agressió per poder recuperar la complexa estructura d'una praderia).
Pèrdua de la transparència de l'aigua
L'arribada de llum en òptimes condicions és necessària per a la realització de la fotosíntesi i, per tant, per obtenir l'energia necessària per créixer adequadament.
Aquest factor regressiu no només afecta la salut de la planta, sinó que també impacta sobre la seva àrea de distribució, perquè disminueix la profunditat a la qual pot viure.
L'eutrofització, és a dir, la pèrdua de transparència de l'aigua a causa d'un excés de matèria orgànica en suspensió, es produeix, principalment, per les aigües residuals, abocaments industrials, fertilitzants i pesticides emprats en l'agricultura.
En certes zones de poc moviment d'aigües, es produeix per piscifactories a causa dels pinsos amb els quals s'alimenten els peixos, de les defecacions d'aquests, restes d'escates, etc.
La majoria de contaminants són molt difícils de localitzar i/o identificar, per la qual cosa són necessàries analítiques específiques per tal de poder ser detectats.
S'acumulen als teixits dels organismes i els seus efectes es veuen a llarg termini, afectant tota la cadena tròfica.
Productes químics de processos industrials, pesticides, hidrocarburs o metalls pesants són alguns dels productes que diàriament s'estan abocant al mar en grans quantitats i amb un control, en molts casos, insuficient.
És un problema molt freqüent en les zones amb més activitat turística.
El fondeig d'embarcacions produeix greus danys a les praderies, ja que s'arrenquen gran quantitat de fulles i rizomes.
En molts casos, això es podria solucionar en part si els usuaris d'aquestes embarcacions tinguessin cura de no fondejar sobre les praderies.
Altres solucions impliquen la utilització de formes alternatives de fondeig (instal•lació d'amarratges fixos, boies fixes, sistemes de fondeigs ecològics, etc.).
Els arts de pesca com l'arrossegament (bou), el rastell, l'art clar (encerclament de fons) o el gànguil són perjudicials per als herbassars perquè arrenquen gran quantitat de fulles i rizomes.
Fins i tot, en algunes zones costaneres el límit profund de la praderia ve determinat per les agressions físiques que provoquen aquests arts (sobretot per causa de l'arrossegament).
Les diverses parts de l'art, com els ploms, les portes, els cables i les cadenes, com també la mateixa xarxa, provoquen greus destrosses a les praderies.
Aquest és un dels motius pels quals la fondària mínima on es pot aplicar aquest art és a partir de 50 metres.
Altres formes de protegir les praderies és amb la instal·lació d' esculls de protecció.
Construcció mal dissenyada d'obres d'infraestructura
La construcció de ports esportius, conduccions submarines (cables, emissaris, etc), espigons, etc, amb una planificació poc acurada, malmeten les praderies fins al punt de poder-les fer desaparèixer.
Aquesta mena d'obres provoquen alteracions de la dinàmica dels corrents i de les onades, ja que suposen un obstacle a la circulació natural de les aigües i, per tant, en modifiquen la sedimentació natural.
Fins i tot, s'arriben a projectar obres d'aquesta mena directament sobre de praderies o en zones susceptibles de ser recolonitzades per aquestes.
Dragats dels fons per regeneració de platges o per l'habilitació de canals de navegació
Les platges artificials formades per l'home mitjançant l'acumulació no natural dels sediments acostumen a desaparèixer després dels temporals perquè no s'han tingut en compte la dinàmica de corrents de la zona o la posterior construcció d'espigons, ports, etc.
Quan es draga sorra dels fons marins per tal de reconstruir les platges destruïdes pels temporals, o bé per habilitar canals de navegació en zones de poca fondària per acumulació natural de sediments, es provoca l'erosió del fons i, en molts casos, l'arrencament de plantes per part de la succió de les dragues.
A més, es genera una gran suspensió de sediments, que pot arribar a soterrar les plantes i condemnar-les a la mort.
Dragatge per a la regeneració de platges
Introducció d'espècies invasores (al·lòctones)
Les espècies al·lòctones són originàries d'un lloc diferent al qual es troben.
Arriben des del seu hàbitat natural fins a llocs on no existien, proliferant i colonitzant-ne un de nou.
Aleshores, parlem d'espècies invasores.
En un nombre important dels casos, l'home és el causant de la dispersió a indrets llunyans d'aquestes espècies, en especial en aquells indrets on la dispersió natural d'aquestes espècies es veu limitada per barreres de tipus físic, geogràfic o climàtic.
En molts casos, el procés d'invasió és força violent.
Les espècies invasores acostumen a ser molt agressives en la seva estratègia colonitzadora i poden arribar a desplaçar, o fins i tot eliminar, les espècies autòctones, que realitzen la mateixa funció.
Un exemple d'espècie invasora és la Caulerpa racemosa, detectada per primera vegada a la Mediterrània l'any 1990.
Es tracta d'una alga cloròfita d'origen australià amb un gran potencial invasor.
Va ser detectada a la Mediterrània l'any 1990 i la seva presència a Itàlia, França i el Nord d'Àfrica està força ben documentada.
L'any 1998 va ser detectada a les Illes Balears, l'any 2001 a la costa d'Alacant i el 2005 a Múrcia.
A finals de l'any 2008 va ser detectada per primera vegada a Catalunya, localitzada a la costa sud del litoral de la província de Barcelona.
Aquesta alga pot arribar a cobrir totalment el substrat amb els seus estolons, i arribar a provocar la desaparició i el desplaçament de les comunitats residents.
A més, provoca una anòxia del substrat amb les conseqüències tòxiques que això té per a la resta de comunitats bentòniques.
Representa una amenaça real per a la biodiversitat i els recursos pesquers, per la qual cosa és important fer un seguiment exhaustiu de la seva evolució.