projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Aquesta prova avalua el tracte gastrointestinal inferior, és a dir, el còlon, també anomenat intestí gros; de vegades, però, pot incloure un segment del tram final de l'intestí prim.
Es fa servir per identificar la presència de malalties com ara úlceres, tumors benignes, tumors malignes, pòlips, malalties inflamatòries i altres tipus de malalties que poden afectar el còlon.
Us heu de col·locar ajaguts a la taula d'estudi i us introduiran una sonda rectal per obtenir les imatges, és a dir, una cànula en forma d'ènema per l'anus que administra el medi de contrast (generalment bari) per acció de la gravetat; en alguns casos, després del bari i per millorar les imatges, us poden injectar aire mitjançant la mateixa sonda rectal.
Us indicaran diferents posicions, que poden ser dempeus o ajaguts a la taula i que estigueu immòbils durant la captació de les imatges per evitar que quedin borroses.
Quan acabi la prova, trauran la major part de l'ènema pel mateix tub pel quan us l'havien administrat i el material restant l'eliminareu anant al lavabo; després, us haureu de tornar a estirar a la taula d'estudi per realitzar una última radiografia.
La durada de l'exploració acostuma a ser d'entre 20-30 minuts.
La neteja del còlon és imprescindible ja que la presència de femta pot dificultar el diagnòstic i, fins i tot, pot obligar a suspendre la prova; per això, 2 dies abans de la prova, heu d'iniciar una dieta pobre en residus (arròs, pasta, carn o peix a la planxa, sucs filtrats, pa torrat...).
El dia abans de l'exploració heu de prendre el preparat evacuant que us indicaran en el moment de programar aquesta exploració.
Si esteu prenent medicació habitual, podeu prendre-la amb una petita quantitat d'aigua.
Tot i que no és un estudi dolorós, a mesura que el contrast va entrant dins l'intestí, podeu notar molèsties i tenir ganes d'evacuar; és molt important, doncs, que informeu el personal d'infermeria o tècnic si noteu un dolor molt intens durant el desenvolupament de la prova o immediatament després que finalitzi.
És una prova diagnòstica no invasiva, ja que el sistema digestiu no absorbeix el bari i per tant no arriba a la sang amb la qual cosa les reaccions al·lèrgiques són extremadament infreqüents.
Aquest tipus d'estudi no deixa radiació en el cos; a més, actualment, els equips de raigs X intenten minimitzar les dosis al màxim.
En alguns casos poden produir-se perforacions del còlon, ja sigui en la zona rectal d'introducció de la cànula o en la resta del còlon.
La possibilitat que es produeixi una obstrucció intestinal és molt baixa.
Durant la realització de la prova podeu tenir la sensació que se us escapa líquid, però no us heu de preocupar perquè forma part del procés.
És l'estudi del tracte gastrointestinal superior que inclou la faringe, l'esòfag, l'estómac i el duodè TEGD (primera part de l'intestí prim); si s'amplia a tot l'intestí s'anomena trànsit intestinal (TIN).
Serveix per avaluar l'existència de malalties com ara úlceres, tumors benignes, tumors malignes, processos inflamatoris, alteracions del moviment, hèrnies, obstruccions i fístules.
Us heu de situar sobre la taula d'estudi i beure el líquid de contrast que, generalment, és de bari; en alguns casos, també us poden fer ingerir un preparat de bicarbonat de sodi (similar a l'Alka-Seltzer) per millorar la qualitat de les imatges.
Us indicaran diferents posicions, que poden ser dempeus o ajaguts a la taula i que estigueu immòbils durant la captació de les imatges per evitar que quedin borroses.
La durada de la prova acostuma a ser d'entre 15-20 minuts si s'explora el tracte superior; si us fan un estudi intestinal complet, l'exploració se sol allargar fins a 2 hores, aproximadament.
L'estómac ha d'estar buit perquè l'estudi sigui vàlid per al diagnòstic; per tant, cal que estigueu en dejú almenys 6 hores abans que comenci.
Durant aquest període de temps no és convenient que fumeu.
Quan acabi l'exploració, i sempre que el vostre metge o metgessa no us indiqui el contrari, podreu menjar i beure amb normalitat i prendre la vostra medicació habitual.
Després que us facin radiografies contrastades del sistema digestiu, la femta pot ser de color gris o blanc durant els dos o tres dies posteriors; no us espanteu, és normal.
En alguns casos pot aparèixer un restrenyiment lleuger.
És una prova diagnòstica no invasiva, ja que el sistema digestiu no absorbeix el bari i per tant no arriba a la sang amb la qual cosa les reaccions al·lèrgiques són extremadament infreqüents.
Aquest tipus d'estudi no deixa radiació en el cos; a més, actualment, els equips de raigs X intenten minimitzar les dosis al màxim.
Durant les vacances és un bon moment per intentar deixar de fumar.
Durant l'època estival estem més relaxats i és més fàcil modificar els nostres hàbits i consums.
Com més intents es facin, millor, ja que faran arribar a bon terme l'èxit de deixar definitivament el tabac.
Aquí teniu deu petits passos que us ajudaran a deixar de fumar:
Anar de càmping permet gaudir de l'aire lliure i del contacte amb la natura, un entorn que afavoreix les relacions familiars i socials i que reuneix les condicions ideals per fer una vida més activa.
Per tal que aquest contacte amb l'entorn sigui saludable, cal tenir en compte alguns consells de salut que, en general, consisteixen a prendre mesures d'higiene:
• Personal i de prevenció de malalties.
• Sobre la preparació i conservació dels aliments.
A l'estiu convé optar per una alimentació fresca i variada, rica en fruites i verdures.
La varietat de fruites d'aquesta època de l'any fa més fàcil seguir la recomanació de menjar, almenys, cinc racions de fruita i verdura al dia.
Seleccioneu les receptes que incorporin en la seva elaboració productes frescos de temporada.
Seguir les normes bàsiques d'higiene alimentària des del moment de comprar els aliments fins que es consumeixen ajuda a garantir-ne la seguretat i a prevenir intoxicacions alimentàries, més freqüents en l'època d'estiu.
Amb l'arribada del bon temps, augmenta el nombre de menjars que es fan a l'aire lliure, com ara barbacoes, pícnics, etc., que ens permeten gaudir dels aliments en un entorn agradable.
Les elevades temperatures de l'estiu i el temps transcorregut entre que es prepara el menjar i es consumeix poden afavorir el creixement microbià i causar una toxiinfecció alimentària.
Per evitar-ho, cal tenir en compte les normes bàsiques d'higiene en la conservació dels aliments i en l'elaboració dels menjars.
- Beveu aigua fresca i sucs de fruita.
- Eviteu els menjars molt calents.
L'estiu és una bona època per incorporar l'activitat física a la rutina diària.
L'Organització Mundial de la Salut (OMS) recomana fer trenta minuts d'activitat física (com, per exemple, caminar a bon pas), almenys cinc dies a la setmana.
A més, tot suma: els trenta minuts es poden realitzar en períodes de deu minuts.
Una vida activa millora la salut i ajuda a prevenir i tractar diverses malalties; té efectes antidepressius, millora l'ansietat i la salut cardiovascular, prevé la diabetis tipus 2, l'insomni, el sobrepès i l'obesitat, i comporta altres tipus de beneficis.
Sabíeu que existeixen rutes saludables a diferents municipis de Catalunya?
Eviteu, però, fer exercici a les hores de més calor i protegiu-vos del sol amb gorra, ulleres de sol i crema amb factor de protecció solar alt.
Passejar, fer esport amb els amics i la família, jugar activament amb els vostres fills o nets i visitar museus, parcs zoològics o aquàriums són alguns dels trucs que us permetran augmentar el vostre nivell d'activitat física d'una manera fàcil.
Poseu-los en pràctica i incorporareu, gairebé sense adonar-vos-en, l'activitat física a la vostra vida diària.
Per establir el diagnòstic de càncer, com per d'altres malalties, és necessari obtenir informació específica per conèixer quina és la malaltia i el seu grau d'extensió.
Aquesta informació és cabdal per establir el pla terapèutic més adequat, tenint en compte el coneixement científic actual i les característiques individuals de cada persona.
El procés del diagnòstic engloba la realització de proves específiques per conèixer el tipus de càncer i la seva extensió o estadi.
Sota el nom del càncer s'engloben més de cent tipus diferents de càncer.
Les principals categories són les següents:
Generalment el càncer rep el nom del lloc on comença, com ara càncer de mama si comença a la mama.
En el cas que, per exemple, es produís metàstasi als ossos, el nou tumor tindria el mateix tipus de cèl·lules que el tumor on s'hagués iniciat (tumor primari ).
Per tant no s'anomenaria càncer d'ossos, sinó càncer de mama amb metàstasi òssia.
La campilobacteriosi és una gastroenteritis produïda pel bacteri Campylobacter, responsable de la majoria de les malalties de transmissió alimentària a Catalunya i a la Unió Europea.
La principal via de transmissió és el consum de carn d'au crua, especialment de pollastre, i de llet sense pasteuritzar.
Les persones afectades presenten, entre altres símptomes, febre, diarrea (generalment amb sang) i dolor abdominal.
La infecció per campylobacter acostuma a ser lleu i millora sense tractament, però en alguns casos pot produir complicacions, com ara hepatitis (inflamació del fetge) o pancreatitis (inflamació del pàncrees).
En infants, gent gran i persones amb un sistema immunològic dèbil pot tenir conseqüències greus (per exemple, septicèmia o presència de bacteris en sang).
Coure suficientment els aliments i separar els crus dels cuinats són pràctiques bàsiques per prevenir la malaltia.
Les persones contrauen la malaltia en consumir aliments contaminats, principalment carn crua de pollastre i altres aus, i llet sense pasteuritzar.
El bacteri també pot estar present en altres aliments per contaminació encreuada, és a dir, per contacte amb la carn crua o amb estris o superfícies que no s'hagin rentat correctament després de manipular-la.
El contacte directe amb animals infectats, inclosos els domèstics, és una altra possible via de transmissió.
La malaltia es caracteritza per diarrea (generalment amb sang), febre, dolor abdominal, nàusees, vòmits i mal de cap.
Aquests símptomes s'inicien entre 1 i 10 dies després de contraure la infecció i acostumen a desaparèixer espontàniament al cap d'una setmana.
Algunes persones afectades no presenten símptomes.
Les proves diagnòstiques més frequents són:
Generalment la malaltia es cura sense necessitat de tractament.
La diarrea provoca la pèrdua d'aigua i de sals minerals, com el calci, el magnesi, el potassi i el sodi, i pot produir deshidratació.
Per això, s'aconsella beure líquids i introduir canvis a la dieta.
El tractament amb antibiòtics només està indicat en casos greus.
La prevenció de la malaltia requereix l'aplicació de mesures de control en totes les etapes de la cadena alimentària, des de la producció agrícola fins a la llar.
Per evitar la transmissió de la infecció a casa podeu seguir les normes bàsiques d'higiene, conservació i preparació dels aliments.
Altres mesures per prevenir la malaltia són evitar el consum de llet crua o de productes elaborats amb llet crua i d'aigua no tractada, i rentar-se les mans després d'anar al labavo i d'entrar en contacte amb animals.
La candidiasi oral és una infecció de la boca causada per l'acumulació d'un fong anomenat Candida.
Es caracteritza per la formació de plaques d'un color blanquinós a la llengua o a l'interior de les galtes.
Aquestes plaques es desprenen si s'hi fa pressió de raspat.
Una taca blanca que no es desprèn en raspar-la és signe d'altres malalties, com el liquen pla o la leucoplàsia.
Cal consultar un dentista o un metge per determinar el diagnòstic correcte.
En alguns casos, la candidiasi també pot afectar la part superior de la boca, les genives, les amígdales o la part posterior de la gola.
Tot i que qualsevol persona pot patir-la, la candidiasi oral és més freqüent en nadons i en gent gran.
S'acostuma a associar a deficiències en el sistema immunitari del cos, a l'ús de pròtesis dentals i a altres problemes de salut bucodental.
En la majoria de casos es pot eliminar amb l'administració de medicaments antifúngics.
La candidiasi oral es produeix per la proliferació d'un fong, anomenat Candida, que viu normalment en petites quantitats a la boca, la vagina i el tub digestiu dels éssers humans.
El més freqüent és el Candida albicans.
El sistema immunitari i alguns bacteris beneficiosos s'encarreguen de controlar la quantitat d'aquests fongs presents a l'organisme.
Si aquesta protecció es debilita (per exemple, com a conseqüència d'una malaltia o del tractament amb determinats medicaments), el fong pot créixer i multiplicar-se i provoca la infecció.
Hi ha alguns factors que poden afavorir el creixement del fong Candida i, per tant, l'aparició de la infecció:
Els símptomes de la candidiasi oral poden incloure:
Generalment la candidiasi oral es pot detectar a partir de l'observació de la boca i la llengua perquè les lesions que produeix són fàcilment identificables.
Per confirmar el diagnòstic, el metge o el dentista pot prendre una mostra de les plaques blanques per examinar-les amb un microscopi.
En cas que sigui necessari, també es pot fer una exploració física i una anàlisi de sang per identificar possibles causes de la infecció.
Si la candidiasi afecta l'esòfag, el conducte que connecta la boca amb l'estómac, també pot ser necessària una biòpsia del teixit i una endoscòpia.
El tractament té com a objectiu aturar el creixement dels fongs i varia en funció de l'edat, l'estat general de salut de la persona afectada i de la causa i la gravetat de la infecció.
Als infants i adults, el metge o el dentista els pot prescriure medicaments antifúngics, com ara la nistatina o el fluconazole, en forma de píndoles, xarops o col·lutoris.
Als nadons, se'ls pot aplicar una solució antifúngica a l'interior de la boca diverses vegades al dia.
El pediatre pot recomanar iogurt amb lactobacils, que són un tipus de bacteris beneficiosos que poden ajudar a eliminar els fongs.
Hi ha algunes recomanacions que poden ajudar a prevenir l'aparició de candidiasi oral:
La càries és una de les malalties més freqüents a Catalunya, que afecta les dents i pot arribar a destruir-les.
Es desenvolupa perquè els bacteris de la boca produeixen àcids mitjançant els sucres dels aliments que digereixen.
Aquests àcids desmineralitzen el teixit de la dent i poden acabar destruint l'esmalt i aconseguir que es trenqui.
Això facilita l'entrada d'altres bacteris que, progressivament, danyen més teixit, fins que arriben a la polpa de la dent (conjunt de vasos nerviosos i sanguinis).
Si no es tracta, la càries pot produir:
Uns bons hàbits d'higiene i cura de les dents i la reducció del consum de dolços, especialment entre àpats, són fonamentals per prevenir la malaltia.
La placa dental és una capa adhesiva transparent que recobreix les dents.
Es forma quan els bacteris de la boca s'alimenten de les restes de menjar que es queden a les dents.
Si no s'elimina amb una bona higiene bucodental, la placa s'endureix i forma tosca.
Aquesta tosca dificulta l'eliminació de la placa i protegeix els bacteris.
Els bacteris transformen els sucres dels aliments en àcids que provoquen la pèrdua dels minerals de l'esmalt i de la dentina de les dents.
Aquesta desmineralització produeix forats o perforacions a les peces i, a mida que evoluciona, arriba a la dentina i acaba afectant la polpa o nervi.
Inicialment la polpa s'inflama, s'irrita i produeix dolor; finalment, el teixit de la polpa pot arribar a morir-se, el que es coneix tècnicament com a necrosi de la polpa, i posteriorment provocar una infecció.
L'aparició de la càries depèn de la combinació de diferents factors:
Els símptomes varien en funció de l'extensió i de la situació de la càries:
La càries també por produir taques de color gris, marró o negre a les dents, forats visibles a les peces afectades, mal alè (halitosi) i una sensació desagradable a la boca.
Una detecció precoç pot reduir el dany que produeix la càries i salvar una part més gran de la dent.
Cal dir que en els primers estadiatges de la lesió, el tractament reparador no invasiu amb fluor assoleix la recuperació íntegra del 100% de la dent.
Per això és molt important visitar l'odontòleg com a mínim una vegada a l'any, en el cas dels adults, i cada sis mesos, en el cas dels infants.
La càries es pot detectar amb un examen dental perquè la superfície de la dent afectada és tova o bé perquè ja s'observa una cavitat a la dent o, en una fase prèvia, per un canvi de color visible a través de l'esmalt dental.
El diagnòstic és bàsicament visual, per canvi de color (tenir un solc una mica enfosquit no és indicatiu de tenir una càries).
En algunes ocasions cal fer una radiografia dental, que pot mostrar la càries molt abans que sigui visible.
Alguns dentistes disposen també de sistemes de diagnòstic de lesions de càries mitjançant il·luminació i captadors digitals.
El tractament de la càries depèn de la seva extensió i gravetat:
Per prevenir l'aparició de la càries, cal que:
A l'hivern, l'arribada del fred pot afavorir l'aparició d'algunes malalties i també de determinats accidents relacionats amb la climatologia, que poden suposar un risc per a la salut.
Estar sotmès a baixes temperatures pot afectar el bon funcionament de l'organisme, quan aquest no té capacitat per combatre la pèrdua de calor.
L'exposició prolongada al fred pot causar hipotèrmia.
Quan una persona pateix hipotèrmia el seu cos perd més calor de la que pot generar i la seva temperatura corporal disminueix dels 37 °C normals a menys de 35 °C.
Els infants, la gent gran i les persones que pateixen malalties cròniques, especialment les que tenen problemes circulatoris o cardíacs, són les que tenen més probabilitats de patir hipotèrmia.
Per prevenir la hipotèrmia cal vestir peces adients per protegir el cos i ingerir molt líquid.
Les baixes temperatures, la manca d'humitat i la calefacció excessiva durant l'hivern perjudiquen la pell i provoquen deshidratació, sequedat, descamació i, fins i tot, petites ferides, com ara talls o clivelles.
Per combatre aquests efectes podeu seguir les recomanacions següents:
Les calderes i els aparells de calefacció de la llar poden convertir-se en elements de risc si no estan en bon estat o no se'n fa un bon ús.
Cal ventilar les estances on hi hagin llars de foc o estufes de gas, carbó, llenya o d'altres materials combustibles.
Prendre precaucions davant del sol és vital per a tots, però és especialment important per als infants més petits.
La seva pell és extremadament fina i molt sensible a les radiacions solars; per tant, el seu risc de cremades solars és molt alt.
Durant el primers mesos de vida, eviteu exposar-los a les radiacions directes del sol, encara que estigui ennuvolat i, sobretot, eviteu que els toqui el sol directament sobre el cap.
Eviteu sortir a passejar les hores de més calor del dia, quan la intensitat de les radiacions solars és més alta, entre les 12 del migdia i les 4 de la tarda.
Si esteu a l'aire lliure busqueu espais d'ombra.
En el cotxe eviteu el sol directe utilitzant cortines para-sol.
Els infants, quan estiguin al sol, sempre han d'estar protegits amb roba i portar el cap tapat amb un barret que els protegeixi les orelles i el clatell.
Recordeu, també, que els infants petits, amb l'arribada de la calor i la pujada de les temperatures durant els mesos d'estiu, estan especialment exposats a patir cops de calor i deshidratació.
Els infants tenen una menor capacitat d'expressar la set; per tant, és important tenir-ho en compte i oferir-los aigua perquè estiguin hidratats.
Aquestes recomanacions són vàlides tant si esteu de vacances a la platja com a la muntanya.
L'aire net és un requisit bàsic per a la salut humana i el benestar.
Diverses activitats com les indústries, el transport o la producció d'energia, entre d'altres, poden produir emissió de contaminants a l'atmosfera.
Actualment, la contaminació atmosfèrica constitueix el principal risc ambiental per a la salut.
Els principals contaminants de l'aire són les partícules en suspensió (PM), el diòxid de nitrogen (NO 2 ) i l'ozó troposfèric (O 3 ).
Aquests contaminants, depenent de la seva concentració en l'aire i els factors de risc d'exposició de les persones, poden tenir efectes perjudicials per a la salut a curt i/o a llarg termini.
Així, s'ha comprovat que la contaminació de l'aire incrementa els riscos de malalties respiratòries i cardiovasculars i de càncer de pulmó en la població.
D'altra banda, l'exposició maternal a la contaminació de l'aire està associada a resultats adversos relacionats amb l'embaràs com el baix pes en néixer, el part prematur i el naixement de nounats petits per a la seva edat gestacional.
A més, l'evidència emergent també suggereix que la contaminació de l'aire pot afectar el desenvolupament neurològic dels nens i pot tenir una associació amb la diabetis.
Els grups de persones més vulnerables als efectes de la contaminació atmosfèrica són les persones amb malalties respiratòries o de l'aparell circulatori, els nadons, els infants en edat preescolar i les dones embarassades.
Algunes persones grans poden ser també vulnerables degut a la disminució de la funció dels òrgans amb l'edat.
Tanmateix, hi ha una variabilitat individual a la contaminació atmosfèrica, per la qual cosa les persones vulnerables no constitueixen un grup homogeni de la població i els símptomes poden variar segons la persona.
La xerostomia és la sequedat bucal persistent derivada de la manca de saliva.
Va més enllà de notar la boca seca ocasionalment en determinades situacions, com ara tenir set o nerviosisme.
Es produeix perquè les glàndules salivals no produeixen la quantitat de saliva necessària per mantenir la boca humida.
Pot dificultar accions tan quotidianes com parlar i menjar i pot produir mal alè (halitosi).
També augmenta el risc de patir càries, gingivitis, periodontitis, aftes i candidiasi oral.
Tot i que és més freqüent en gent gran, la xerostomia no forma part del procés natural d'envelliment, sinó que és conseqüència d'algunes malalties i de certs tractaments farmacològics i de radioteràpia.
La xerostomia es por produir per diverses causes, com ara les següents:
Els símptomes de la xerostomia inclouen:
El tractament depèn de la causa de la xerostomia, sempre que sigui possible identificar-la.
Si esdevé com a efecte secundari d'algun medicament, el metge o metgessa en pot reduir la dosi o substituir-lo per un altre fàrmac alternatiu.
En cas que sigui conseqüència d'una malaltia, el tractament d'aquesta malaltia pot millorar la boca seca.
A banda d'això, hi ha alguns consells que poden ajudar a combatre la xerostomia:
Si la sequedat bucal és intensa i les mesures anteriors no són suficients, el metge o metgessa o l'odontòleg o odontòloga també pot prescriure medicaments que estimulen la producció de saliva, com ara pilocarpina o cevimelina.