Reconegut filòleg i lingüista català, especialista en gramàtica i història de la llengua, Antoni Maria Badia i Margarit va néixer a Barcelona el 30 de maig del 1920.
Llicenciat en Filologia Romànica per la Universitat de Barcelona el 1943, comença a impartir classes pràctiques com a professor ajudant a la mateixa universitat abans de doctorar-se, el 1945, a la Facultat de Filosofia i Lletres de la Ciutat Universitària de Madrid.
El 1948 obtingué la càtedra de Gramàtica Històrica espanyola a la Universitat de Barcelona, càrrec que va mantenir gairebé 30 anys.
El 1977, Badia i Margarit va guanyar definitivament la càtedra de Gramàtica Històrica catalana que ja va exercir fins a la seva jubilació, el 1986.
Els camps d'investigació on destaca a partir d'aquest moment són la fonètica experimental, la gramàtica històrica, la dialectologia i la toponímia que estén a les llengües catalana, castellana i aragonesa.
L'any 1950 passa uns quants mesos a Suïssa, França i Alemanya, on descobreix la romanística europea i, un any després, publica la Gramática histórica catalana, obra que no es traduiria al català fins l'any 1981.
El 1960 marxa a Munic com a professor visitant i, posteriorment, passa el curs 1961-1962, també com a professor visitant, a la Universitat de Georgetown (Washington D.C.).
Erudit en geografia lingüística, contribueix amb la seva ingent tasca investigadora als inicis de la confecció d'un Atles Lingüístic del Domini Català.
L'any 1964 publica l'obra Llengua i cultura als Països Catalans abans de tornar a marxar per segona vegada als Estats Units, el curs 1967-1968, com a professor visitant a la Universitat de Wisconsin en aquesta ocasió.
El 1969 retornat de nou a la Universitat de Barcelona i publica l'estudi La Llengua dels barcelonins: resultats d'una enquesta sociològico-lingüística i, el 1973, La llengua catalana ahir i avui.
El 1974 exerceix a París de professor associat de la Sorbona durant els cursos 1974-1975 i 1975-1976 i publica els títols Vint-i-cinc anys d'estudis sobre la llengua i la literatura catalanes (1950-1975) i Cap a una sociolingüística catalana.
El 1978, Antoni Maria Badia i Margarit és escollit rector de la Universitat de Barcelona (UB), càrrec que va mantenir després de ser reelegit fins al 1986.
Durant el seu mandat al capdavant de la universitat va publicar nombrosos títols com Ciència i passió dins la cultura catalana (1977); La formació de la llengua catalana: assaig d'interpretació històrica, de l'any 1981; Llengua i societat: etapes de la normalització, del mateix any i Llengua i poder.
Va ser responsable de l'àrea de lingüística de la Gran Enciclopèdia Catalana, president de la Fundació Artur Martorell, director de la revista Estudis Romànics i va pertànyer a diversos consells editorials de revistes de filologia catalana ( Caplletra, Catalan Review, Llengua & Literatura i Treballs de Sociolingüística Catalana ).
En acabar el mandat de rector de la Universitat de Barcelona, va ser nomenat rector honorari (1986).
En l'apartat de distincions Badia i Margarit va ser investit doctor honoris causa per les Universitats de Salzburg (1972), Tolosa-Le Mirail (1978) i París-Sorbona (1986), entre d'altres.
Fou guardonat amb la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya (1986), el Premi d'Honor Lluís Carulla (1995) i el Premi de la Fundació Catalana per a la Recerca (1996).
El 1999 va rebre la Medalla al Mèrit Científic de l'Ajuntament de Barcelona (1999) i el 2003 fou reconegut amb el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes.
L'any 2012 la Generalitat de Catalunya li va concedir la Medalla d'Or.