projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
El nitrat està present de manera natural en el medi ambient com a conseqüència del cicle del nitrogen, que pot ser alterat per diverses activitats agrícoles i industrials.
El nitrat està àmpliament distribuït en els aliments.
Les principals fonts d'exposició són els vegetals i l'aigua de beguda.
Alguns vegetals de fulla tenen gran capacitat d'acumular-ne.
Els nitrats i nitrits s'utilitzen com a additius conservadors en aliments, especialment en productes carnis, on el nitrit impedeix amb eficàcia el desenvolupament de les espores de Clostridium botulinum, i per tant la formació de la toxina botulínica.
En general el contingut de nitrit en els aliments és poc significatiu.
El nitrat es pot transformar en nitrit per reducció bacteriana tant en els aliments, durant el processat i l'emmagatzematge, com en el mateix organisme (a la saliva i el tracte gastrointestinal).
S'estima que un 5% del nitrat ingerit es transforma en nitrit endògenament, que suposa la fracció majoritària de l'exposició global a aquest compost.
Des del punt de vista de la salut pública, la toxicitat del nitrat ve determinada per la seva conversió a nitrit, que pot produir metahemoglobinèmia per oxidació del Fe 2 de l'hemoglobina i redueix la capacitat de transportar oxigen, que té especial significació en els nadons.
Però el risc per a la salut més important derivat de l'exposició a aquestes substàncies es deu al fet que el nitrit pot reaccionar amb amines o amides per formar compostos nitrosos, molts dels quals són carcinògens potents.
Les reaccions de nitrosació es poden produir durant la maduració o el processat dels aliments, o bé en el tracte gastrointestinal, a partir dels precursors.
Document de l'EFSA traduït al català
La nanotecnologia es considera la tecnologia clau del segle XXI.
Es preveu que els avenços nanotecnològics siguin els protagonistes de la societat del coneixement amb multitud de progressos de gran repercussió en la instrumentació empresarial i social.
La nanotecnologia parteix de mesures extremadament petites i s'ocupa d'estructures de la dimensió de l'àtom (per exemple, el diàmetre d'un cabell humà és de 10.000 nanòmetres).
La matèria, en manipular-se a una escala tan minúscula d'àtoms i molècules, mostra fenòmens i propietats totalment noves.
Així, els científics utilitzen la nanotecnologia per crear materials, aparells i sistemes innovadors, poc costosos, amb propietats úniques.
La revolució nanotecnològica afecta l'agricultura, la medicina veterinària, el medi ambient, la medicina i l'entorn de les persones.
Mentre que les grans esperances de la nanomedicina són descobrir malalties i fàrmacs nous per als humans, les aplicacions veterinàries de la nanotecnologia abracen des de vacunes en nanocàpsula fins a la selecció del sexe en la cria dels animals.
Utilitzant xips de DNA ( biochips ), es poden analitzar instantàniament i manipular mostres biològiques com ara sang, teixit i semen.
Els xips de DNA s'han convertit en una tecnologia estàndard per a la genòmica i la creació de fàrmacs, i ha passat ara a la sanitat comercial i a aplicacions de seguretat alimentària amb la detecció de patògens, la traçabilitat dels aliments, i a la cria d'animals per eliminar malalties genètiques i la detecció de malalties animals.
Tanmateix els microfluids i els nanofluids són una plataforma de tecnologia més nova en la mateixa línia dels xips de DNA que permet manipular materials biològics com DNA, proteïnes o cèl·lules en quantitats minúscules, normalment nanolitres o picolitres (1000 vegades més petit que un nanolitre).
S'estan utilitzant en la cria de bestiar per ordenar físicament esperma i ous per a la reproducció selectiva d'animals de renda.
Les tecnologies modernes poden causar controvèrsies sobre els efectes negatius sobre la salut i l'ambient.
En aquest cas, el repte és entendre, avaluar i comunicar quins fenòmens es donen a escales de 0,1 a 1.000 nanòmetres.
Per això, en alguns països, s'han fet investigacions dels riscos i els aspectes socials i ètics; la Comissió Europea ha demanat "la incorporació de la dimensió social" de la nanotecnologia, i aborda des de diferents àmbits el debat europeu sobre el risc i els aspectes sociològics.
L'ocratoxina A (OTA) és una micotoxina i està produïda de manera natural per certes espècies de fongs com Penicillium i Aspergillus durant la fase de cultiu i, amb freqüència més gran, durant la fase d'emmagatzemament.
Té propietats carcinogèniques, nefrotòxiques, teratògenes inmunotòxiques i probablement neurotòxiques.
Es troba en tota una sèrie de productes vegetals com els cereals, els grans de cafè, el cacau i els fruits dessecats.
S'ha detectat la seva presència en aliments a base de cereals, cafè, vi, cervesa i al suc de raïm.
També en productes d'origen animal com els ronyons de porc.
L'oli de palma és un oli comestible que s'extreu de la polpa del fruit de la palma africana, Elaeis guineensis, i en menys mesura, d'Elaeis oleifera i Attalea maripa, i és un dels olis vegetals amb un ús més estès al món.
L'oli de palma, a diferència de la majoria d'olis vegetals, conté un 40-50% d'àcids grassos saturats (principalment, àcid palmític), un 37-46% d'àcids grassos monoinsaturats (principalment, oleic) i un 10% d'àcids grassos poliinsaturats. ( Base de datos española de composición de alimentos ).
Per les propietats que té (semisòlid a temperatura ambient, alta estabilitat, absència d'olor, textura), la indústria alimentària l'usa àmpliament i el podem trobar en un gran nombre de productes alimentaris elaborats i envasats com ara productes d'untar: margarines, cremes i cobertures de xocolata que es fondrien amb facilitat si no s'utilitzés l'oli de palma, brioxeria i pastisseria industrial, patates fregides, gelats, precuinats com ara pizzes, alguns productes làctics i com a substituts de la mantega de cacau.
Una subcategoria d'oli de palma és l' oli de palma vermell, que és l'oli sense refinar.
Aquest oli s'utilitza com a oli de cuina en alguns països i en productes cosmètics i és ric en vitamines A i E.
L'oli de palma, com la resta d'olis i greixos vegetals utilitzats com a ingredients, s'ha d'indicar en la llista d'ingredients de l'etiqueta dels aliments, d'acord amb el que preveu el Reglament (UE) núm. 1169/2011, del Parlament Europeu i del Consell, de 25 d'octubre de 2011, sobre informació alimentària facilitada als consumidors.
D'acord amb el Reglament, els olis i greixos d'origen vegetal es poden agrupar en la llista d'ingredients amb la designació "olis/greixos vegetals" seguit de la indicació de l'origen vegetal específic.
El 2016 l'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA) va avaluat el risc de la presència de contaminants de procés en aliments i olis vegetals, com el 3-monoclorpropanoldiol (3-MCPD) i derivats.
Aquestes substàncies es formen durant el tractament d'aliments, sobretot quan es refinen els olis vegetals a temperatures elevades (>200 oC).
El conreu de la palmera de l'oli de palma està associat a greus problemes ambientals per la manera com s'ha implantat i l'ús massiu que se'n fa.
Els boscos tropicals se substitueixen a gran escala pel conreu de la palmera de l'oli.
Entre altres, hi ha problemes de contaminació i incendis intencionats per plantar la palmera de l'oli.
Per aquest motiu, actualment s'està debatent al Parlament Europeu una Proposta de resolució sobre l'oli de palma i la desforestació de les selves tropicals.
Els aliments que contenen oli de palma tenen l'obligació d'indicar-ho a la llista d'ingredients de l'etiqueta dels aliment, amb la designació "olis/greixos vegetals" seguit de la indicació de l'origen vegetal específic.
Comitè de Nutrició de l'Associació Espanyola de Pediatria
L'ou és un aliment d'elevat valor nutritiu i una bona font de proteïna.
Per la facilitat de preparació, l'ou és un producte essencial en la nostra gastronomia.
Per la seva naturalesa, és un aliment sensible a la contaminació i la multiplicació bacteriana.
L'interior de l'ou està protegit per una barrera natural: la closca i la cutícula.
Si eliminem o malmetem aquesta barrera, facilitem l'entrada de gèrmens i, per tant, augmentem el risc de contaminació.
La contaminació dels ous pot provocar malalties que es manifesten amb símptomes digestius com els vòmits i les diarrees.
La majoria de toxiinfeccions alimentàries (TIA) produïdes pels ous es podrien evitar si es respectessin els següents consells:
Rentar els ous és una pràctica que, a més de ser innecessària, en pot facilitar la contaminació.
El norovirus o virus de Norwalk es va descobrir l'any 1972 en un brot de gastroenteritis aguda en una llar d'infants de la ciutat de Norwalk (USA).
Des de llavors no han deixat d'augmentar els brots associats a aquest virus.
Els norovirus pertanyen als calicivirus.
Són virus ARN petits, d'estructura rodona, reconeguts com una de les causes més importants de toxiinfeccions no bacterianes a Europa, més freqüents en adults i joves que no en infants.
L'origen més freqüent de la toxiinfecció alimentària és l'aigua, però també ha causat la infecció el consum de mol·luscos bivalves i amanides i menjars subjectes a manipulació i preparats per al consum amb ingredients crus.
Les carns, els gelats i les fruites també han estat associats a brots.
També es transmet per manipuladors malalts.
Són causa freqüent de brots epidèmics però també de casos esporàdics de gastroenteritis aguda.
El diagnòstic causal, detecció del virus, en el nostre país només es fa quan s'investiga un brot epidèmic.
La transmissió del norovirus pot ser per vàries vies, a partir del contagi persona a persona per via fecal-oral, ja que les persones malaltes eliminen virus pels vòmits i per les femtes (encara que no hi hagi diarrea).
Aquest virus resisteix fàcilment el medi ambient i a través de superfícies brutes també es poden contagiar altres persones.
Els infectats poden eliminar virus per les femtes unes hores abans d'iniciar els símptomes i uns dos dies després de l'últim símptoma, però a vegades més.
Pot haver-hi, a més, portadors asimptomàtics.
Un portador malalt o asimptomàtic també pot contaminar superfícies o aliments i transmetre la infecció a altres.
El norovirus també es pot transmetre per l'aigua i els aliments contaminats en origen.
Els aliments que sovint s'associen a brots per norovirus són les ostres, les cloïsses, l'enciam i altres hortalisses de consum cru i regades amb aigua no potable.
Un cop s'ha menjat un aliment contaminat o s'ha estat exposat a material fecal o vòmit, el temps en què es pot desenvolupar la malaltia sol ser de 10 a 72 hores.
Habitualment la malaltia sol durar d'1 a 2 dies, però en alguns casos més.
Els símptomes predominants són els vòmits i diarrea, i sovint també dolor abdominal, malestar, mal de cap i als ossos i febre.
Per la forma de transmissió i per la poca quantitat de partícules virals necessàries per causar malaltia, és fàcil que apareguin més malalts entre els convivents d'un cas, i provocar brots epidèmics en escoles, llars d'infants, residències, hospitals, creuers, etc. Per això, són bàsiques les mesures de control i prevenció de nous casos, i que s'instaurin el més aviat possible.
Es consideren altres contaminants que no tenen límits legals establerts però que per la seva toxicitat, pel seu comportament i perquè es constata que s'estan alliberant al medi se n'està investigant la presència en els aliments.
És un compost orgànic clorat molt poc soluble en aigua, persistent i amb un grau molt elevat de liposolubilitat, característiques que fan que sigui altament bioacumulable.
No hi ha fonts naturals d'hexaclorobenzè, sinó que es genera bé intencionadament amb finalitats industrials o com a subproducte quan s'utilitzen mètodes no apropiats en la producció de compostos clorats (dissolvents, compostos aromàtics, plaguicides, etc.).
L'HCB es troba a concentracions molt baixes en l'aire ambiental i en l'aigua de beguda.
A través de la cadena tròfica es produeix una important bioamplificació.
En els aliments es troba en concentracions variables, que són més elevades en productes rics en greixos.
La principal font d'exposició de la població és a través de l'alimentació, que representa un 92% (les altres dues són la inhalatòria per exposició a l'aire ambiental i a través de l'aigua de beguda).
És un clorobenzè que s'utilitza per a l'elaboració del fungicida pentacloronitrobenzè.
Els aliments i l'aigua contaminats contribueixen a un percentatge més alt de la ingestió diària total que l'aire.
Són compostos lipòfils, volàtils, molt poc solubles en aigua i molt solubles en dissolvents orgànics.
Una part dels PCN se sintetitzen intencionadament per les seves aplicacions a la indústria; d'altres es formen com a subproductes o com a resultat de determinats processos de combustió.
Les principals fonts d'emissió ambiental són la incineració de residus i l'abocament directe dels productes que els contenen.
La principal via d'exposició als PCN és la laboral.
Tanmateix, malgrat que encara es disposa de poques dades sobre ingesta de PCN a través de la dieta, en estudis realitzats de caire mediambiental s'han observat evidències de bioacumulació de PCN en peix (especialment de tetra i pentacloronaftalens).
Han adquirit una atenció internacional a causa del seu potencial de persistència i bioacumulació en el medi ambient.
No es disposa de gaires dades sobre la presència d'aquests compostos en el medi, ni en els aliments, ni sobre els nivells de seguretat toxicològics.
Des del punt de vista de salut de les persones és més important la possible toxicitat crònica que l'aguda.
Algunes, com les aflatoxines, estan classificades com a carcinogens.
Les micotoxines es poden trobar a productes agrícoles com farratge, cereals, fruits secs, cafè, cervesa, mongetes, tomàquets i en aliments d'origen animal: com ara carn, llet i ous.
No es poden eliminar completament però sí mantenir els nivells en uns límits màxims en els aliments i els pinsos per tal que l'exposició de la població a través dels aliments no suposi un risc.
Els metalls pesants són un grup d'elements químics que presenten una densitat relativament alta i certa toxicitat per a l'ésser humà.
Molts dels metalls que tenen una densitat alta no són especialment tòxics i alguns són elements essencials en l'ésser humà, independentment que a determinades concentracions puguin ser tòxics en alguna de les seves formes.
No obstant això, hi ha una sèrie d'elements que en alguna de les seves formes poden representar un seriós problema mediambiental i és comú referir-se a ells amb el terme genèric de "metalls pesants".
La concentració dels metalls pesants en els éssers vius augmenta al llarg de la cadena alimentària.
Els metalls pesats tòxics més coneguts són el mercuri, el plom, l' arsènic, l' alumini i el cadmi.
Tots ells mostren formes de toxicitat específiques que depenen en gran mesura de la seva concentració i, en alguns casos, de la seva forma química.
En l'àmbit de l'alimentació, es regula les quantitats de metalls pesants sota el Reglament 1881/2006, de 19 de Desembre de 2006, de la Comissió, pel qual es fixa el contingut màxim de determinats contaminants en els productes alimentaris.
Estudis de dieta total a Catalunya
La 4-metilbenzofenona es fa servir com a fotoiniciador de tintes flexogràfiques UV i laques per a impressió, aplicades a la superfície dels envasos, principalment caixes de cartró.
Es pot utilitzar en combinació amb la benzofenona o com a substitut d'aquesta.
Atesa la seva volatilitat, les dues substàncies poden migrar a l'envàs i contaminar productes alimentaris fins i tot sòlids.
El febrer de 2009, les autoritats alemanyes van notificar, a través del Sistema d'Alerta Ràpida per a Aliments i Pinsos, la migració de 4-metilbenzofenona a certs productes de cereals des dels seus envasos.
Posteriorment, les autoritats belgues també en van aportar dades.
L'Autoritat Europea en Seguretat Alimentària (EFSA en les seves sigles angleses) va emetre el març de 2009 una declaració sobre la presència de 4-metilbenzofenona en alguns cereals d'esmorzar.
EFSA va concloure que, a curt termini, el consum de cereals d'esmorzar contaminats no hauria de comportar un risc per a la majoria de persones, però que tanmateix, si s'ha de continuar utilitzant la 4-metilbenzofenona, caldria recollir més dades sobre la presència d'aquesta substància en productes alimentaris, així com dades apropiades de toxicitat corresponents al nivell d'exposició per realitzar una avaluació completa del risc.
El 3-monocloropropà-1,2-diol (3-MCPD) és un contaminant del grup dels cloropropanols que s'origina durant el tractament dels aliments en determinades condicions; en especial, es pot produir durant el tractament de la salsa de soia i de les proteïnes vegetals hidrolitzades produïdes mitjançant hidròlisi àcida.
També es poden formar durant la refinació d'alguns olis vegetals, com l'oli de palma, de nous, càrtam i altres, on actuen com a contaminants de procés junt amb els èsters de 3-MCPD, el glicidol, els èsters glicidílics i el 2-MCPD ( Process contaminants in vegetable oils and foods.
El 3-MCPD ha estat classificat pel Centre Internacional per a la Recerca del Càncer (IARC) com a possible agent carcinogen en humans ( grup 2B ).
Per la seva banda, l'IARC ha classificat els èsters glicidílics com a probable agent carcinogen en humans ( grup 2A ), mentre que el 2-MCPD no ha estat avaluat per aquest organisme internacional fins avui.
El maig de 2016 l'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA) va publicar un dictamen científic en què va avaluar la toxicitat i l'exposició a través dels aliments del 3-monocloropropandiol i el 2-monocloropropandiol (3-MCPD i 2-MCPD) lliure, dels seus èsters d'àcids grassos i dels èsters glicidílics d'àcids grassos.
Pel que fa al 3-MCPD, classificat com a possible carcinogen humà, i per al qual l'any 2001 el Comitè Científic de l'Alimentació Humana de la UE va establir una ingesta diària tolerable (IDT) de 2 μg/kg de pes corporal, l'EFSA va emetre una IDT nova de 0,8 μg/kg de pes corporal per dia (μg/kg de pes corporal/dia) sobre la base d'un estudi crònic en rates en què ha considerat una BMDL 10 per al 3-MCPD de 0,077 mg/kg de pes corporal per dia sobre la inducció d'hiperplàsia tubular renal en mascles i aplicant un factor d'incertesa de 100.
Paral·lelament, el 3-MCPD ha estat avaluat per altres organismes internacionals com el Comitè Mixt FAO/OMS d'Experts en Additius Alimentaris (JECFA), el qual a finals de 2016, ha actualitzat l'avaluació sobre el 3-MCPD i els seus èsters i del glicidol i els seus èsters ( JEFCA 3MCPD 2016 ).
En aquesta reavaluació, el JEFCA ha retirat la ingesta diària tolerable màxima provisional (IDTMP) prèvia de 2 μg/kg de pes corporal per a 3-MCPD i ha establert una IDTMP (per a la suma de 3-MCPD i els seus èsters) de 4 μg/kg de pes corporal/dia, cinc vegades superior al valor de seguretat establert per l'EFSA.
A finals de l'any 2017, l'EFSA va actualitzar la seva avaluació sobre la toxicitat i l'exposició a través dels aliments del 3-monocloropropano-1,2-diol (3-MCPD) i els seus èsters d'àcids grassos i com a resultat, ha augmentat el seu nivell de seguretat anterior dos vegades i mig.
En aquesta nova avaluació ha emès una IDT de 2,0 μg/kg de pes corporal per dia.
Des que es coneix la formació d'aquests compostos, diferents organismes internacionals han emès recomanacions i bones pràctiques de fabricació per reduir-ne la formació en el tractament dels aliments.
Actualment, a la Unió Europea hi ha establert, mitjançant el Reglament (CE) núm. 1881/2006, un nivell màxim permès per a 3-MCPD en proteïna vegetal hidrolitzada i salsa de soia.
El MOE (marge d'exposició per als consumidors) és una eina que utilitzen els assessors de risc per caracteritzar el risc d'exposició a substàncies genotòxiques i cancerígenes, que es poden trobar en aliments o pinsos.
Proporciona una indicació del nivell de preocupació per la seguretat sobre la presència d'una substància en els aliments, però no quantifica el risc.
El MOE és una proporció de dos factors: la dosi a la qual s'observa un efecte advers petit però mesurable i el nivell d'exposició a la substància.
Els protozous són organismes unicel·lulars eucariotes, amb un o més nuclis.
La transmissió de protozous que viuen a l'intestí humà a un altre ésser humà generalment ocorre per la via fecal-oral (per exemple, aliments o aigua contaminats o contacte de persona a persona).
Hi ha diversos protozous patògens que poden ser vehiculats pels aliments i produir enteritis ( Giardia lamblia, Entamoeba histolytica, Cryptosporidium parvum i Cyclospora cayetanensis ) o malalties generalitzades ( Toxoplasma gondii ).
La profilaxi és l'administració d'un medicament a un animal o grup d'animals abans d'existir signes clínics d'una malaltia, per tal d'evitar l'aparició de tal malaltia o infecció.
Els medicaments antimicrobians no es faran servir amb fins profilàctics excepte en casos excepcionals, per ser administrats a un animal determinat o a un nombre limitat d'animals quan el risc d'infecció o de malaltia infecciosa sigui molt elevat i les conseqüències puguin ser greus.
Els productes fitosanitaris són plaguicides d'ús agrícola.
Són substàncies i preparats actius (substàncies o microorganismes com els virus, amb una acció química o biològica, específica o genèrica) que protegeixen les plantes o els productes vegetals dels organismes nocius o n'eviten l'acció d'aquests organismes.
També poden influir en els processos vitals de les plantes (com ara els fitoreguladors), així com destruir determinades parts no desitjades de plantes, o controlar o evitar el creixement indesitjable de certes de plantes.
Organismes nocius són plantes, animals o agents patògens (com virus, bacteris i micoplasmes) de qualsevol espècie, soca o biotip perniciós per a les plantes o productes vegetals.
La legislació de la UE regula la comercialització i l'ús dels productes fitosanitaris i els seus residus en els productes alimentaris.
Tots els estats membres de la UE apliquen els mateixos procediments d'avaluació i criteris d'autorització vigents per posar un producte fitosanitari en el mercat.
L'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA) ha de fer l'avaluació de risc dels productes fitosanitaris i presentar les seves conclusions a la Comissió Europea.
La Directiva del Consell 91/414/CEE estableix una llista positiva de les substàncies actives que es poden utilitzar en productes fitosanitaris.
Gran part de les substàncies actives avaluades són plaguicides però n'hi ha d'altres com els fitoreguladors, feromones, etc. Abasta tots els usos fitosanitaris; no només els agrícoles.
Quan una substància s'inclou en la llista positiva, els estats membres poden autoritzar l'ús de productes que la contenen.
Pel que fa referència als límits màxims de residus (LMR) de plaguicides en aliments i pinsos, des de l'1 de setembre de 2008 és d'aplicació el Reglament (CE) 396/2005 del Parlament Europeu i del Consell, de 23 de febrer de 2005, relatiu als límits màxims de residus de plaguicides en aliments i pinsos d'origen vegetal i animal i que modifica la Directiva 91/414/CEE del Consell.
A partir d'aquesta data, els límits màxims de residus de productes fitosanitaris (plaguicides) queden harmonitzats a tota la Unió Europea i queden derogades les disposicions europees i nacionals anteriorment vigents contingudes en els reials decrets 280/1994 i (569/1990).
Dossier d'informació rellevant per desenvolupar una tasca pedagògica