Catalunya des dels arxius de la XAC.
Andreu Gelabert i Magret, una vida en 35 mm.
Parlar d'Andreu Gelabert i Magret és parlar d'un dels grans reporters gràfics que ha tingut la comarca del Pallars Jussà al segle XX.
Especialment, durant les dècades dels anys 60,70 i 80, va capturar milers d'imatges dels actes més rellevants i les grans transformacions de la nostra comarca i en especial de Tremp, on vivia habitualment, fins que a la seva jubilació, es va traslladar a viure a Barcelona.
Nascut a Astell el 4 de desembre de 1924, fill del gramàtic i poeta Joan Gelabert i Crosa i la mestra Antonieta Magret, provinents de Palamós (Baix Empordà), la vida de mestre els va portar a treballar en diferents localitats com Palamós i Llagostera fins que l'any 1924 es van traslladar a Astell.
Dos mesos després del naixement de l'Andreu van canviar la seva residència a Molinos on van passar la resta de les seves vides formant i educant als fills dels treballadors de l'empresa Riegos y Fuerzas del Ebro que després va passar a anomenar-se Fuerzas Eléctricas de Cataluña S.A (FECSA).
Els pocs recursos econòmics, la senzillesa de viure en un petit poble del Pallars Jussà i haver de compartir la taula amb 5 germans més, va fer que a l'edat de quinze anys l'Andreu es traslladés a la capital lleidatana a treballar en un taller d'electricitat.
L'ambient de pobresa de postguerra a Lleida era evident i per a un jove en plena efervescència, la ciutat només li podia oferir passejar amunt i avall pel carrer Major i anar al cinema amb els amics de tant en tant.
Però l'aventura lleidatana es va truncar ben aviat.
Dos anys després va tenir l'oportunitat professional de la seva vida, acceptant un treball de supervisió d'unes obres per canalitzar l'aigua cap a la Central Hidroelèctrica de Tavascan on va passar quatre mesos.
Els treballs iniciats per l'empresa la Canadenca el 1913 oferien esperança i futur laboral a la joventut de les comarques pirinenques.
El record del fred i d'aquell temporal que va assotar la península el febrer de 1941, amb temperatures mínimes, i les posteriors nevades al setembre, va fer que l'Andreu canviés de destí, anant a la Central Hidroelèctrica de Tremp on va ocupar càrrecs de manteniment.
Fins que un dia va arribar la seva oportunitat, el secretari de la divisió Nord, el Sr.
Castell, li va oferir el càrrec d'ajudant en les oficines, fet que va acceptar.
Mai hauria pensat, que aquell fred que va passar a Certascan fos recompensat amb una llarga vida en l'empresa FECSA, des dels divuit anys fins a la seva jubilació el 1990.
En aquells quaranta-set anys compartint el mateix despatx i la mateixa finestra, l'Andreu va tenir diferents caps. Amb la jubilació del Sr.
Garcia li va arribar l'oportunitat d'ocupar la plaça de secretari de la divisió Nord de FECSA fins al 1990.
Entre els anys 1946 i 1948 va ser cridat a files, on es va presentar voluntari a l'escola militar de muntanya destinat a Candanchú (Pirineu Aragonès), on segurament va aprendre a esquiar, un altra passió de la seva vida que va saber transmetre a la família.
Quaranta anys després d'aquesta aventura, l'Andreu escriurà el març de 1987 El bosque de las Hayas, un petit article recordant els dies que va passar a prop de Somport.
Finalitzat el servei militar va retornar al Pallars, vivint a Tremp, al carrer de l'Hospital número catorze.
En aquests anys, va conèixer a la Glòria de la Parada, coneguda per la merceria del carrer del Doctor Roure de Tremp.
Palmira Collgrós i del cap d'operadors de la companyia Riegos y Fuerzas del Ebro, el Sr.
Amb la Glòria es va casar l'any 1955 i van tenir dos fills, el Joan Andreu i el Carlos.
La seva afició a la fotografia li venia de ben petit.
Però no serà fins a l'any 1953 quan l'oficina on treballava va comprar una càmera fotogràfica per constatar l'evolució de les obres hidroelèctriques i en especial per a fotografiar la part tècnica i les avaries.
I com que la família va augmentar en número, i el sou era just en aquella època, va decidir dedicar-se al món de la fotografia al finalitzar la seva jornada laboral.
El 1958, ja era corresponsal de l'agència EFE a l'Alt Pirineu.
L'agència EFE, fundada a les acaballes de la Guerra Civil Espanyola era considerada la gran i nacional empresa de comunicació i de servei de notícies de l'Espanya del moment.
Que tinguem constància, el seu primer treball fotogràfic conservat a l'Arxiu Comarcal del Pallars Jussà, és el reportatge de la inauguració de les estacions transformadores pel subministrament elèctric a diversos pobles de la Conca de Tremp, amb assistència del Governador Civil de Lleida l'any 1958, clixés, lògicament per l'època en blanc i negre, revelats per ell mateix.
L'últim reportatge que tenim constància data de l'any 1987, es tracta d'unes imatges de l'Argenteria gelada i en color, un paratge que per l'Andreu significava tot un paisatge natural extraordinàriament màgic.
Durant molts anys va compaginar la feina d'oficina amb la de periodisme, lliurant un dia a la setmana, dia que destinava a la seva labor de reporter gràfic i assistir a cursos i classes de periodisme.
Especialment recordava amb bon regust, les classes impartides pel Sr.
Excel·lent periodista i polític, director de l'agència EFE el 1963, Degà del Col·legi de Periodistes de Catalunya, col·laborador de diaris com Avui i La Vanguardia del que va ser membre del consell de direcció.
Va ser en la dècada dels 80, quan Gelabert va escriure diferents articles i contes, segurament com a exercicis o assaigs de caràcter periodístic.
Algun exemple dels seus relats van ser:
Per l'objectiu de l'Andreu Gelabert van passar personatges tan rellevants del nostre país, com: els llavors SSMM Prínceps d'Espanya Joan Carles i Sofia, Don Manuel Fraga Iribarne, Joan March, bisbes, generals, governadors civils, alcaldes, etc. Va capturar innumerables imatges que avui són necessàries per conèixer i entendre la transformació de la comarca del Pallars Jussà i del Pirineu del segle XX.
La població civil, especialment la trempolina va quedar retratada en els seus negatius.
Qualsevol inauguració, activitat esportiva, setmanes santes, dies de la província i en especial les voltes ciclistes i les festes majors, eren els seus encàrrecs més habituals.
Per la seva càmera van passar nombrosos bateigs, comunions i especialment bodes, tasca que l'ajudava a tirar endavant econòmicament, proporcionant els estudis i l'educació als seus fills, així com adquirir un cert nivell de vida.
No seria just parlar de la inauguració de les pistes d'esquí de Vaquèira o les de Llessui, de la descoberta d'urani a la Plana de Mont-ros (La Vall Fosca), de la descoberta de petroli al Pallars, de la Setmana Santa de Talarn, de la piscifactoria de Capdella, de les festes majors de Tremp, de les voltes ciclistes a Catalunya, de les imatges de les preses i de les centrals hidroelèctriques del Pallars, del campament militar General Martin Alonso, de l'Acadèmia General Bàsica de Suboficials de Talarn, entre altres, sense tenir en consideració l'obra de Gelabert.
Les seves imatges van ser portades de diaris de l'època tan importants com:
-La Vanguardia Española: portada amb dues fotografies de l'Andreu del retaule de la Verge d'Abella de la Conca, pocs dies abans del seu robatori, acompanyant del text: Una España que hay que salvar, (18-06-1972).
L'any 2011 l'Andreu Gelabert Magret va cedir en comodat a l'Ajuntament de Tremp, un total de 5.200 negatius de 35 mm. Avui dia ja arriben aproximadament als 40.000 negatius.
Aquests clixés han estat digitalitzats per l'Arxiu Comarcal del Pallars Jussà on estan custodiats i es poden consultar.
La major part de les fotografies, son testimoni d'una època i d'un territori.
Imatges que fan riure o plorar, algunes que ajudaran a recordar i altres a reflexionar sobre els canvis i transformacions de la vida pallaresa.
L'Andreu va morir l'1 de maig de 2015 i està enterrat a Tremp, després d'una llarga vida amb moltes vivències i moltes registrades per a la història en 35 mil·límetres.