projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
El text recull les novetats normatives en matèria de dret lingüístic a la Comunitat Foral de Navarra aprovades entre gener i juny de 2016.
Principalment, s'hi aproven normes relatives a l'ús del barc en la simbologia oficial, ajudes a la promoció del basc en diferents àmbits i alguns aspectes organitzatius de l'organisme autònom Euskarabidea.
En aquest article s'analitzen grups sintàctics, oracions i expressions llatines que, encara que no presenten un verb, expressen continguts modals semblants a les oracions.
S'estudia específicament el grup preposicional integrant de l'expressió fixa in dubio pro reo des del punt de vista etimològic i gramatical, el seu paral·lelisme amb altres màximes del dret romà, els tecnicismes creats per designar conceptes jurídics nous i la seva freqüència d'aparició en la jurisprudència del Tribunal Suprem (TS) en el període 2011 a 2013.
Es comenten divuit principis i màximes de juristes romans o formulades per autors de les compilacions canòniques medievals i en segles posteriors, amb ús real documentat en resolucions de la sales Civil, Penal, Contenciosa Administrativa (C-A) i Social.
En la primera part d'aquest treball s'interpreta l'article 48 del Tractat de la Comunitat Econòmica Europea, que regula la lliure circulació de persones i que inclou el dret a treballar en un altre Estat membre, partint del principi de no discriminació per raó de nacionalitat.
Cada Estat membre controla la reglamentació d'accés al lloc de treball i s'ha de garantir sempre l'ordre públic intern, la seguretat i la salut públiques.
En l'Administració pública només es permet de treballar en certs camps, com el de l'educació.
En la segona part de l'article s'estudia com afecta el pluralisme lingüístic d'un Estat la lliure circulació de persones.
Si el dret a la lliure circulació de persones estableix la igualtat de tractament entre els nacionals i els immigrants comunitaris, aquesta igualtat ha de ser tant en el camp dels drets com en el de les obligacions, com pot ser el coneixement d'una llengua autòctona.
L'Estatut d'Autonomia de Catalunya declara el «sistema de cooficialitat lingüística generalitzada» i exigeix la llengua catalana en l'activitat de l'Administració i en l'àmbit educatiu.
Aquest requisit objectiu afecta tots els ciutadans membres de l'Estat espanyol que desenvolupin la seva funció pública educativa a Catalunya i, per tant, no és discriminatori exigir-lo en el cas de ciutadans no nacionals.
L'autor opina que, en aquest cas, i per no vulnerar el respecte a les modalitats lingüístiques, la protecció de l'ordre públic intern ha de prevaler sobre el principi de la lliure circulació de persones.
L'ús de llengües minoritàries a l'Administració pública té un alt valor simbòlic i, per tant, això pot facilitar que l'estatus dels idiomes afectats millori.
Aquest article se centra en l'anàlisi de l'ús de les llengües minoritàries a l'Administració pública d'Irlanda del Nord.
Inclou una breu història del paper que han exercit aquests idiomes al país i un examen de la seva situació demogràfica (els censos de 2001 i 2011), abans d'abordar els compromisos i la legislació internacionals, la posada en marxa de la legislació (determinada principalment pels informes estatals sobre les obligacions internacionals pertinents) i les propostes d'una futura legislació respecte de la protecció de l'irlandès i de l'escocès de l'Ulster a Irlanda del Nord.
L'idioma irlandès és una llengua celta que històricament s'ha parlat a Irlanda.
Moltes persones a Irlanda del Nord la consideren una part molt important del seu patrimoni cultural.
Segons el cens de 2001, l'irlandès el parla el 10,4% de la població d'Irlanda del Nord i es va calcular (al cens de 2001 no hi havia preguntes sobre l'escocès de l'Ulster, que van ser introduïdes per primera vegada al cens de 2011) que l'escocès de l'Ulster, l'altre idioma parlat a Irlanda del Nord, a part de l'anglès i de l'irlandès, el parlava un 2% de la població.
De fet, segons el cens de 2011, el nombre de persones amb algun coneixement d'irlandès i d'escocès de l'Ulster és semblant.
Un 8,08% de la població d'Irlanda del Nord es pot comunicar en l'escocès de l'Ulster i el 10,65% té coneixements d'irlandès.
És sorprenent que no hi hagi una enorme diferència entre els dos percentatges.
La Llei d'Irlanda del Nord de 1998 va atorgar a l'Assemblea d'Irlanda del Nord unes competències legislatives per a la majoria de les polítiques que són pertinents per a la protecció de l'irlandès i de l'escocès de l'Ulster.
No obstant això, parlant a grans trets, aquestes competències no s'han fet valer, per culpa, en gran part, de la naturalesa altament discutida de la llengua a Irlanda del Nord, i al punt mort al qual s'ha arribat entre els partits nacionalistes, que dispensen un ampli suport a les accions legislatives encaminades a protegir l'irlandès, i als partits unionistes, que s'oposen a aquestes mesures i invoquen la protecció de l'escocès de l'Ulster.
La societat nord-irlandesa està dividida.
I hi ha estereotips que no han permès gaudir de l'herència lingüística d'Irlanda del Nord.
Aquest article se centra, doncs, especialment, en l'ús de l'irlandès i de l'escocès de l'Ulster a l'Administració pública d'Irlanda del Nord.
Els estatuts de les universitats de les comunitats autònomes recullen el bilingüisme oficial vigent a l'Estat espanyol.
Aquest règim de cooficialitat es pot dur a terme o bé mitjançant un tractament igualitari de les dues llengües o bé amb un tractament preferent i de promoció exclusiva de la llengua pròpia, model que propugna l'autor d'aquest article per tal de normalitzar aquestes llengües d'una manera efectiva a l'ensenyament universitari.
Les legislacions de Catalunya i Galícia semblen dirigides cap a aquest segon model.
L'autor analitza una sentència del Tribunal Suprem que obstaculitza la normalització de la llengua pròpia a la Universitat de València, i una altra del Tribunal Constitucional que impedeix l'ús exclusiu de la llengua pròpia d'una comunitat autònoma en les relacions entre les institucions públiques i els ciutadans, ja que permet al·legar-ne el desconeixement.
L'autor opina que el bilingüisme institucional oficial i el principi de llibertat d'elecció lingüística no són ben vistos pels Tribunals quan aquests principis permeten d'actuar a favor de la normalització de les llengües pròpies.
Segons el seu parer, els poders públics es preocupen més per protegir els drets lingüístics dels castellanoparlants que per facilitar que les llengües pròpies s'incorporin a l'ensenyament universitari, que s'imparteix majoritàriament en castellà.
L'autor considera necessari d'augmentar la presència de les llengües pròpies a les aules universitàries i de crear serveis de planificació, de seguiment i d'avaluació del procés de la plena normalització als centres universitaris.
La crònica constata que durant el segon semestre de 2018 el Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya no publica cap disposició normativa de rang legal d'incidència en dret lingüístic.
Sí que es publiquen, en canvi, un ampli catàleg de disposicions normatives de rang reglamentari, adreçades primordialment a promoure el procés de normalització lingüística a Catalunya, les quals s'analitzen succintament, distingint-les per àmbits.
Aquest article se centra en les entrevistes amb mediació d'intèrprets a víctimes, sospitosos i testimonis menors de divuit anys, que són vulnerables a causa de la seva edat, la llengua nativa i el país en què es troben, i es fa un èmfasi especial en la manera de proporcionar la informació, el suport i la protecció necessaris per a aquest grup.
sobre els resultats del projecte europeu Cooperació en la Interrogació de Menors amb Mediació d'Intèrprets (CMIQ, per la sigla anglesa).
Tal com suggereix el nom, la cooperació i el treball en equip entre les parts interessades tenen una importància cabdal en la interrogació de menors amb mediació d'intèrprets (ImQM, per la sigla anglesa).
Aquest escrit se centrarà en les entrevistes semiestructurades que van dur a terme investigadores belgues amb dotze nenes i nens flamencs, noies i nois amb una edat compresa entre els cinc i els disset anys, dels quals onze hi sentien i un era sord.
A partir de les dades obtingudes a les dotze entrevistes semiestructurades amb menors, els resultats apunten cap a percepcions específiques de la intèrpret, tal com indiquen les nenes i nens: sembla que la intèrpret és la persona cap a la qual miren quan parlen i la persona en qui més confien.
Atès que els codis ètics estableixen que hi ha d'haver, entre d'altres, neutralitat i, fins i tot, sovint, "invisibilitat" per part de la intèrpret, cal reflexionar sobre aquest tema.
Basant-se en la importància cabdal que té establir una relació amb la nena o nen, aquest article sosté que aquest paper de les intèrprets s'hauria de tractar no només durant una sessió informativa, sinó també en una formació interprofessional conjunta.
D'aquesta manera, totes les parts interessades milloren el coneixement sobre els seus papers professionals respectius en situacions d'ImQM, cosa que ajuda a abordar millor les expectatives contradictòries pel que fa al paper de la intèrpret.
Els textos administratius presenten una identitat discursiva reconeguda, diferenciada, que s'ha explicat a partir d'una sèrie d'elements lingüístics i extralingüístics, contextuals, relacionats amb el seu ús, entre els quals destaquen la identitat institucional de l'emissor, el propòsit normatiu, la necessitat d'elaboració documental del missatge, etc. Tots aquests elements estan associats a l'"oficialitat" de la situació comunicativa.
Per aquesta raó cal comprovar que alguns d'aquests elements no són exclusius dels textos administratius, sinó que es comparteixen amb altres missatges i llenguatges amb els quals els textos administratius estarien emparentats.
Es tracta de les altres manifestacions que configuren el "llenguatge del poder": el llenguatge legal, el jurídic o judicial, el llenguatge polític.
Les manifestacions textuals administratives estan, d'aquesta manera, impregnades de marques discursives dels altres llenguatges relacionats amb els principis jurídics; fins i tot altres llenguatges, en principi més distanciats, poden aparèixer en els missatges administratius, com ara els llenguatges tècnics.
Una de les pràctiques discursives habituals en els textos administratius és sens dubte el recurs a altres missatges previs, formulats per altres enunciadors, que s'incorporen a l'administratiu, per tal de donar legitimitat a aquest nou missatge, per presentar-lo com un derivat i associat necessàriament a allò que hem enunciat abans.
Això succeeix amb les referències administratives a textos legals de rang normatiu superior: els textos administratius remeten als textos legals superiors, o els reprodueixen, pel fet de ser l'argument d'autoritat que avala la decisió administrativa adoptada.
Per això, en els textos administratius hi ha un eco intertextual, polifònic, d'altres textos anteriors, que pot consistir en la seva simple menció, en la reproducció exacta o en la seva interpretació valorativa.
El llenguatge administratiu, d'altra banda, adopta del jurídic certes peculiaritats discursives per a alguns textos de decisió (les resolucions): models estructurals (el de la sentència), lèxic, tendències arcaïtzants.
Altres influències discursives apareixen en els textos administratius; en particular, del llenguatge polític, el component ideològic del qual es troba en alguns textos administratius, que no només es limiten a disposar unes mesures concretes, sinó que les presenten valorativament.
En el marc del multilingüisme integral de la Unió Europea, la proliferació de reglaments en matèria de dret internacional privat està incidint en la construcció d'un llenguatge jurídic europeu en vint-i-quatre llengües.
L'objectiu és l'aplicació uniforme dels preceptes continguts en aquests reglaments però sorgeixen problemes juridicolingüístics.
La traducció dels reglaments a les diferents versions lingüístiques resulta una tasca difícil per al traductor que ha de neutralitzar el seu dret i llenguatge intern, a favor del propi europeu; cal que cerqui la coherència horitzontal entre les diferents versions lingüístiques i la coherència vertical amb la resta de normes vinculades a l'àrea.
En la construcció del llenguatge jurídic europeu hi participa activament el Tribunal de Justícia de la Unió Europea, que proporciona interpretacions autònomes aplicables a tots els estats membres.
En aquest context, en ocasions s'apliquen de forma distinta les mateixes normes perquè els operadors nacionals llegeixen i interpreten els preceptes dels reglaments en un sentit intern i no europeu.
La interrupció de la transmissió lingüística familiar del català ha estat estudiada per la sociolingüística com un fenomen dut a terme per pares catalanoparlants que criaven els fills en castellà o en una altra llengua.
No obstant això hi ha casos en els quals són els fills els qui rebutgen la llengua familiar i no l'usen en cap àmbit, ni tan sols en el familiar, a pesar que els pares mantenen el català cap a ells.
Es tracta dels fills interruptors.
Aquest treball se centra en l'estudi de vuit d'aquests casos localitzats a Castelló de la Plana.
L'objectiu era analitzar el fenomen sociolingüístic i descobrir-ne els factors d'influència.
A partir d'entrevistes personals s'ha investigat les característiques dels fills interruptors en quatre aspectes: entorn familiar, context social, valoracions personals i situació lingüística actual.
Els resultats han permès establir una relació entre les causes de les interrupcions pels fills amb aquelles dutes a terme pels pares.
L'objectiu principal de la nota és posar en relleu un seguit de dubtes sobre la legalitat de determinades normes que adopta la Unió Europea i que, de manera directa o indirecta, repercuteixen negativament en la regulació interna dels usos oficials de la llengua catalana, tot privant-la de la capacitat d'intervenció normativa de què disposava amb anterioritat a l'adopció de la norma de la Unió.
La nota també apunta els tipus d'actuacions que podrien emprendre's per fer front a aquesta situació.
Al mateix temps, en el seu apartat inicial, fa un recordatori de la situació actual de la llengua catalana dintre del sistema lingüístic de la Unió, apunta les noves dificultats que els darrers anys han anat sorgint en relació amb el seu reconeixement d'oficialitat i fa un balanç crític de l'aplicació dels acords administratius en la matèria signats pel Govern espanyol i les diverses institucions i organismes de la Unió que permeten un ús oficial limitat i indirecte del català en aquestes instàncies.
El present treball està centrat en el context específic de la traducció judicial, partint de la base que el gènere és un paradigma d'instrumental importància en la traducció de textos jurídics en general (Monzó, 2001 i 2005; Borja 2000, 2007 i 2013; Orts, 2009, 2012, 2015 i 2016; Vázquez y del Árbol, 2008, 2009 i 2014).
L'estudi es desenvolupa al voltant de dos conceptes fonamentals en l'anàlisi del gènere: la macroestructura i la intertextualitat.
A través de l'escrutini d'un corpus de sentències en anglès i en espanyol, s'aniran desgranant aquests dos estadis d'anàlisi.
Dels resultats s'han de desprendre dades rellevants sobre les conductes comunicatives que desenvolupen les dues comunitats jurídiques per assolir els seus objectius disciplinaris i professionals específics.
El coneixement d'aquestes conductes s'ha de constituir com a fonamental per al traductor jurídic en enfrontar-se a un text tan singular com la decisió judicial.
Aquest article fa de pont entre llengua i dret a la Catalunya moderna.
La publicació recent d'un ampli epistolari professional de l'olotí Joan Pere Fontanella (1575-1649) dona ocasió a una selecció d'expressions i locucions relativament informals que el jurista utilitza per comunicar-se amb alguns dels seus clients, els dirigents de municipis importants com Girona, Manresa, Olot, Tortosa o Vic.
A través d'una anàlisi lèxica i semàntica de les expressions en qüestió, ens apropem a la cultura jurídica de l'època, la concepció dels plets i les negociacions, la percepció dels encerts i els fracassos, la visió del sistema d'obligacions naturals que impregna la societat.
Tenint en compte la història i les experiències de Suïssa, un país multilingüe i multicultural, en aquest article es persegueixen dos objectius.
En primer lloc, demostrar que el reconeixement de diferents llengües oficials és una prova de saviesa i un factor important per preservar la pau i l'estabilitat, ja que és un signe de respecte cap a les llengües i les comunitats minoritàries.
En segon lloc, recordar que aquesta dimensió estàtica ha d'anar acompanyada d'una forta voluntat política, unes condicions prèvies favorables i un subtil sentit polític d'adaptació a les noves circumstàncies (dimensió dinàmica), com la defensa de les llengües minoritàries en perill.
Aquest canvi de paradigma ja es va incloure en la Constitució suïssa el 1996 i representa una infracció en l'estructura federal del país.
Tanmateix, la política lingüística és una història interminable i les autoritats sempre han d'estar preparades per integrar canvis en la Constitució lingüística, com la supremacia aclaparadora i a vegades indesitjable de l'anglès.
En aquesta col·laboració tractem d'aportar algunes experiències de la nostra activitat docent en els darrers vint anys en un centre dels que fins fa poc s'anomenaven "instituts de batxillerat" i ara, amb la última reforma, "instituts de secundària".
Fem referència a les penoses experiències viscudes, en les quals es reflecteix la degradació que han anat experimentant aquests centres amb passes de gegant.
Aquesta degradació passa des dels càrrecs directius fins als últims llocs de treball, per les associacions de pares, alumnes, material escolar i docent, inspeccions tècniques, etc.
Pel que fa als llibres de text, apuntem deficiències notables no només en els continguts sinó en la forma d'imposició dictatorial per les juntes directives d'algun institut als seminaris en què hem exercit la docència; falles no només en la manera de desenvolupar els programes oficials sinó en el llenguatge científic pedant i absurd que utilitzen; falles per l'enorme acumulació de màteries que cal impartir en espais de temps insuficients; subjecció a modes culturals i científiques molt passatgeres; intents d'embotir la història, o la llengua o la literatura d'un país o de diversos a pressions atmosfèriques inconcebibles; etc.
Apuntem algunes causes que han dut els ensenyaments mitjans i secundaris a aquesta degradació, com per exemple: la ineficàcia absoluta i la incapacitat de les inspeccions tècniques dedicades, potser per manca de substància grisa en el cervell, a expedientar catedràtics doctors, fins i tot sense donar-los el tràmit d'audiència prèvia; les intromissions de sindicats i poders fàctics en els cossos docents que van dinamitar algunes de les bones qualitats del corporativisme en substituir-les per altres millors; la degradació social dels cossos de catedràtics i agregats que ha fet que se'ls perdés el respecte, tant per pares com per alumnes; el clientelisme polític que ha traginat des de la transició els llocs i càrrecs, les prebendes i les comissions, col·locant-les en mans d'ineptes i incapaços, i un molt llarg etcètera de factors que ens duria molt de temps i d'espai enumerar.
També ens referim a la inoportunitat d'informes de reials acadèmies, que malgrat desconèixer les circumstàncies en què s'elaboren els llibres de text i en les quals s'utilitzen, es llencen a predicar si han d'incloure Chindasvint o Recesvint, si és millor incloure la senyora del general Franco o la de Manuel Azaña; si convé el 45 % d'autors, fets o personatges d'una autonomia determinada o 60 % del total del país; mesquineses inconcebibles que només van en detriment de la qualitat de l'ensenyament.
Ens sembla que falta sensatesa i equilibri en els camps dels ensenyaments secundaris i que les reformes, contrareformes, i reformes de les contrareformes que es van succeint no estalvien els problemes bàsics.
El Ministeri d'Educació i Cultura primerament hauria d'escombrar la pròpia casa i després podria rentar i escombrar les cases de les autonomies.
La tasca científica i cultural de les acadèmies deixa molt a desitjar com perquè es dediquin a expurgar dels llibres de text de secundària personatges, autors o fets.
Partint de l'article 3 de la Constitució i de determinats preceptes continguts en alguns estatuts d'autonomia, es pot afirmar que actualment en determinats territoris de l'Estat regeix el que s'anomena cooficialitat lingüística, és a dir, aquella situació en què els ciutadans tenen reconegut el dret d'opció lingüística, el dret a poder escollir utilitzar la llengua castellana o la llengua autonòmica reconeguda com a oficial en aquell territori, atorgant a ambdues el mateix valor i efectes.
Aquest dret d'opció de la ciutadania també es troba reconegut en altres normes com la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú; la Llei orgànica 6/1985, d'1 de juliol, del poder judicial; la Llei 7/1983, de 18 d'abril, de normalització lingüística a Catalunya, i la Llei 1/1998, de 7 de gener, de política lingüística, que també tracten els drets lingüístics des de diverses perspectives.
La normativa general reguladora de la funció pública (la Llei 30/1984, de 2 d'agost, sobre la reforma pública i el Decret legislatiu 1/1997, de 31 d'octubre, pel qual s'aprova la refosa en un Text únic dels preceptes de determinats textos legals vigents a Catalunya en matèria de funció pública) i la normativa disciplinària aplicable a aquest col·lectiu (el Reial decret 33/1986, de 10 de gener, pel qual s'aprova el Reglament de règim disciplinari dels funcionaris de l'Administració de l'Estat i el Decret 336/1986, de 6 de novembre, d'aprovació del Reglament del règim disciplinari de la funció pública de l'Administració de la Generalitat de Catalunya), qualifiquen com a falta molt greu tota actuació administrativa que impliqui una discriminació per raó de la llengua emprada pels ciutadans i, per tant, els correspon com a possibles sancions a imposar la separació del servei del funcionari públic, la suspensió en les seves funcions o el trasllat del lloc de treball.
Així mateix, atès que són faltes molt greus, requereixen la tramitació d'un procediment disciplinari previ abans de la imposició de la sanció.
Quant a la doctrina jurisprudencial sobre aquest tema, es pot afirmar que en molt poques ocasions els jutges i tribunals han decidit imposar a funcionaris públics sancions en casos de discriminació per raó de la llengua emprada pels ciutadans davant de qualsevol tipus d'Administració pública o entitat oficial (com ara notaries o registres), sent els tipus de supòsits de fet més tractats en seu jurisdiccional els casos en què s'imposen limitacions o es priva del dret d'accés a un càrrec públic a una persona causats pel desconeixement de la llengua pròpia declarada com a oficial en aquell territori.