Catedràtica d'Institucions de Dret Públic de la Universitat de Siena
Catedràtic de Dret Constitucional de la Universitat de Girona
Resum: Els sistemes federals, indica l'autor, són una referència en la recerca de models d'organització política; la seva viabilitat, no obstant això, pot veure's condicionada per la influència de la globalització i els processos d'integració regional.
Partint de l'anàlisi d'una obra dirigida per Llaçar, Telford i Watts sobre l'impacte de la integració global i regional en els sistemes federals, l'autor presenta el seu propi punt de vista sobre la qüestió, estudiant, així mateix, els efectes dels esmentats processos d'integració sobre l'estructura institucional i sobre les identitats col·lectives existents en un Estat, i analitzant les perspectives de futur que, prenent com a base diversos models federals de tot el món, s'enuncien a l'obra esmentada adoptant com a eixos el grau de concentració del poder i la intensitat de l'activitat reguladora en les societats estudiades.
Catedràtic de Dret Públic Comparat de l'Institut Universitari Europeu de Florència
Catedràtic de Dret Constitucional de la Universitat Pompeu Fabra, i director de l'Institut d'Estudis Autonòmics
Resum: En matèria de distribució competencial, la proposta de reforma estatutària catalana parteix de la percepció que al llarg dels vint-i-cinc anys de vigència de l'Estat de les autonomies s'ha fet de forma sistemàtica una interpretació restrictiva de l'abast de les competències autonòmiques.
Per fer front a aquest estat de coses, la tècnica jurídica feta servir en la proposta consisteix a delimitar amb la màxima precisió l'abast funcional i material de les competéncias atribuïdes la Generalitat.
Davant d'això, diversos autors han oposat arguments com el que el sistema de distribució competencial ja està tancat i no queda marge per reconèixer més competències a les comunitats autònomes; que l'esmentat sistema no admet concrecions estutarias i que existeix el risc d'acabar amb disset models; que els estatuts no poden delimitar, ni tan sols indirectament, les bases; o que les reformes en curs introdueixen mutacions constitucionals, a part de limitar les opcions futures dels òrgans de govern autonòmics i provocar una petrificació del sistema competencial.
L'autor argumenta en contra d'aquestes crítiques i fonamenta la funció de l'Estatut com a norma delimitadora de competències en la línia de l'actual proposta de l'Estatut d'autonomia de Catalunya.
Professor titular de Ciència Política de la Universitat de Barcelona, i director de la Fundació Carles Pi i Sunyer d'Estudis Autonòmics i Locals
Resum: A Catalunya, en les dues últimes convocatòries electorals, el partit que va aconseguir més nombre de vots no va obtenir, en canvi, el major nombre d'escons.
Aquesta anomalia, assenyala l'autor, pràcticament no s'ha donat mai als països que a Europa occidental hi han optada en els últims vint-i-cinc anys per un sistema proporcional.
Deixant al marge raons de tipus sociològic (els paràmetres poblacionals dels quals partia el vigent Estatut no són els actuals), simbòlics (Catalunya és l'única comunitat sense llei electoral pròpia) i democràtics, sembla que ha arribat el moment d'iniciar la reforma del sistema electoral, malgrat les dificultats polítiques que això porta.
L'autor analitza els efectes de l'actual normativa a fi d'indicar què caldria canviar i què mantenir; estudia les propostes dels diferents partits i, finalment, aporta reflexions sobre el que hauria de ser un nou sistema electoral.