projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Després de la darrera ampliació de la Unió Europea i l'increment de les llengües reconegudes com a oficials, aquest estudi es planteja la situació actual de les altres llengües, les no oficials, així com també les seves perspectives de futur en el si de la Unió, fent especial consideració a la situació de la llengua catalana.
En primer lloc, però, s'exposa el marc normatiu internacional de referència en la matèria dels drets lingüístics de les minories.
A continuació, s'examina la regulació del règim lingüístic general de la Unió i, seguidament, es tracta la modulació que experimenta aquest règim en el funcionament ordinari de les diferents institucions europees, juntament amb els efectes de les llengües de tractat, alguns dels quals s'amplien a les llengües no oficials pel Tractat pel qual s'estableix la Constitució per a Europa.
Pel que fa al balanç de la política lingüística de la Unió se centra en l'expressió "diversitat lingüística" (o "multilingüisme" més recentment), que s'utilitza de forma recurrent en les actuacions, la normativa i les resolucions comunitàries per adoptar mesures específiques de protecció i de foment de les diferents llengües de la Unió, però que comporta una certa inseguretat jurídica, en la mesura que no clarifica suficientment quins grups lingüístics són els destinataris d'aquestes mesures.
Per finalitzar, es posen en relleu un conjunt d'actuacions recents que incideixen directament en les possibilitats d'invocació en algunes de les institucions europees (presumiblement amb gairebé totes en un futur no llunyà), de la llengua catalana i de les altres llengües diferents del castellà, que tinguin un estatus oficial a l'Estat, i que permeten el seu ús oficial en diferents àmbits o nivells i en determinades condicions (comunicacions escrites, intervencions orals i traduccions i publicació d'alguns textos legals).
Respecte al reconeixement d'aquest nou i millorat estatus de la llengua catalana a la Unió es fan, però, algunes consideracions crítiques, des del moment en què té caràcter extrajurídic i no soluciona definitivament i amb total satisfacció aquesta qüestió.
La Constitució italiana garanteix la protecció de les llengües minoritàries, però el primer Estatut (1948) de la regió Trentino-Tirol del Sud només reconeixia l'italià com a llengua oficial.
L'equiparació de l'alemany a l'italià es va incloure en el nou Estatut del 1972.
Des dels anys 70 s'intentava trobar una norma d'ús, però no va ser fins el 1988, amb un decret que regula l'ús de la llengua alemanya en les relacions dels ciutadans amb l'Administració pública, que es va produir un canvi qualitatiu.
No es tractava d'una simple declaració d'intencions, sinó d'una actuació concreta que establia la creació de la Comissió Paritària de Terminologia per tal de donar caràcter oficial i aplicació efectiva a la llengua alemanya.
La Comissió va rebre l'encàrrec d'elaborar un vocabulari jurídic alemany equivalent a l'italià i un diccionari de terminologia jurídica, administrativa i tècnica en les dues llengües.
Des del 1991, els seus instruments de treball són bàsicament els textos jurídics alemanys, austríacs i suïssos, i també la tradició jurídica de la regió que presenta formes de correcció dubtosa.
Es tracta de crear una terminologia en alemany, correcta i vàlida per a la regió, però adaptada a les necessitats de la legislació italiana.
Malgrat el caràcter institucional de la Comissió, les seves decisions estan sotmeses a interessos polítics i econòmics que dificulten la seva tasca normalitzadora, i difícilment pot imposar la seva norma si hi ha oposició per part d'institucions de la regió implicades en qüestions jurídiques.
La Comissió és la garantia de la normalització de l'alemany en l'àmbit jurídic.
Amb una tasca de qualitat i difusió de les seves propostes terminològiques ha d'aconseguir una implicació de tots els sectors de la societat sudtirolesa
Al Canadà, país dividit en 10 províncies i 2 territoris, només 6 dels seus 25 milions d'habitants són francòfons (residents a la província de Quebec).
Segons el dret constitucional canadenc, la llengua és competència legislativa, i el poder legislatiu està dividit entre el Parlament canadenc i les legislatures de les províncies.
D'aquesta manera, malgrat ser un país amb dues llengües oficials, el Canadà és bilingüe només en el nivell de les institucions federals, i no provincials.
El text constitucional canadenc conté algunes disposicions que con- cedeixen drets lingüístics a les dues minories de llengua oficial: la minoria anglòfona de Quebec, i la minoria francòfona de la resta del Canadà.
Aquest article cita i analitza les disposicions que tracten sobre els drets i obligacions aplicables en matèria de bilingüisme legislatiu (per equiparar l'accés de tots els habitants a la llei en la seva llengua), de drets judicials (encara que manca definir els organismes governamentals que han de respectar les garanties lingüístiques), de drets escolars (s'analitza l'article que dóna dret a pares amb certs requisits de fer educar els seus fills en la llengua oficial de la minoria lingüística), i de la llengua de treball i de serveis governamentals (es comenten dos articles que reflecteixen el compromís de l'Estat federal canadenc davant dels grups lingüístics minoritaris).
En tots aquests camps, l'ambigüitat de les disposicions ha requerit sovint dels tribunals per tal de definir-ne l'abast i el sentit real i de sancionar-ne la violació.
Els tribunals han tingut també un paper decisiu quant a l'aplicació d'aquestes garanties lingüístiques.
La normativa internacional sobre drets lingüístics és deficient.
No hi ha cap instrument jurídic d'àmbit internacional que els contempli, només hi ha convenis parcials.
A Europa el marc legal és millor que en altres zones del món, hi ha dos instruments importants elaborats al Consell d'Europa: el Conveni Marc de protecció de minories nacionals (1995) i la Carta Europea de les llengües regionals o minoritàries (1992).
En aquests marcs legals es garanteix la llibertat lingüística a l'esfera privada.
Els estats han de vetllar per protegir-la i han d'excloure les disposicions que restringeixin l'ús d'aquestes llengües en la vida econòmica i social.
En l'àmbit de l'educació privada, els estats han d'afavorir l'ensenyament d'aquestes llengües però no estan obligats a finançar-lo.
En la pública, dependrà de la demanda real, el volum de la minoria i les possibilitats de realització.
En la justícia, l'acusat té dret a utilitzar la llengua pròpia amb traducció gratuïta només si no entén la llengua de l'audiència.
També té el dret de presentar proves i documents en la llengua pròpia.
Quant als mitjans de comunicació, s'afavorirà la premsa i es podrà plantejar una discriminació positiva en ràdio i televisió per facilitar la difusió d'aquestes llengües.
En les relacions amb l'Administració, el ciutadà no pot exigir ser atès en la seva llengua.
L'administració s'esforçarà, però, per usar la llengua minoritària si és molt present en una zona.
Quant a la toponimia, s'intentarà conservar els topònims històrics, però això no en suposa un reconeixement oficial.
En tots aquests aspectes la legislació és sovint poc precisa i deixa un ampli marge d'interpretació.
Memòria extensament elaborada, en la qual l'autor ens fa una comparació exhaustiva dels drets de les minories lingüístiques en un Quebec sobirà.
Aquesta memòria consta de dues parts: una comparació dels drets dels anglòfons amb els dels francòfons i, posteriorment, una comparació dels drets dels francòfons amb els de les altres minories ètniques que parlen llengües diferents de l'anglès o el francès.
La Carta de la llengua francesa, ratificada pel Quebec l'any 1977, defensa en primer lloc l'ús del francès, tot i que respecta que les minories mantinguin les seves tradicions i també la seva llengua.
De tota manera, però, cal remarcar que l'ensenyament anglès és privat, mentre que el francès és subvencionat per l'Estat.
El Quebec és partidari d'un bilingüisme sempre que això sigui compatible amb la política de potenciar l'estatus de la llengua francesa.
En l'àmbit de l'economia, es demana al ciutadà que tot es faci en francès, encara que la llengua per excel ·lència en aquest camp és l'anglès.
En les relacions amb l'Administració, els tribunals, etc, tot es duu a terme també en francès, però l'immigrant coneixedor d'una altra llengua, sigui l'anglès o no, té dret a demanar una traducció dels documents o bé un intèrpret a càrrec de l'Estat en el cas d'un judici.
Els anglòfons també poden dirigir-se a una sèrie d'hospitals preparats per atendre'ls en la seva llengua.
En resum, al Quebec els francòfons sempre gaudiran de més avantatges, però es reconeix que els anglòfons han de tenir més drets que les altres minories perquè sempre han viscut i viuran amb ells al Canadà.
Aquest article tracta d'algunes qüestions fonamentals que concerneixen la relació entre el concepte de comunitat i els processos de globalització i regionalització en curs, tot centrant la seva atenció en el Mercat Comú Sudamericà (MERCOSUR).
El procés de globalització, que implica la pèrdua de rellevància de l'Estat-nació tradicional, conviu amb un procés d'integració regional, que té una dimensió tant econòmica com cultural.
En el cas de MKRCOSUR, la qüestió clau que es planteja es com conciliar la necessitat de l'anglès (com a garantia del nivell tecnològic necessari per al desenvolupament) amb el respecte per les llengües parlades als Estats membres (l'espanyol i el portuguès en primer lloc, però també les llengües aborígens i les de les minories estrangeres), amb el benentès que la llengua és el factor que forma les comunitats.
Aquesta formació, segons l'autora, no és merament estàtica sinó que es produeix per mitjà dels rols socials que posseeixen les llengües.
A més d'esforçar-se per esbrinar la veritable connexió entre la llengua i la comunitat, l'autora es planteja la qüestió de la naturalesa que ha de tenir l'ensenyament multilingüe en el continent sudamericà, en una concepció que ha de satisfer simultàniament les exigències de la comunicació global i el respecte pels drets lingüístics.
Respecte a això, l'autora invoca la Declaració Universal de Drets Lingüístics (aprovada a Barcelona l'any 1996), que té per finalitat assegurar la plena participació de totes les comunitats lingüístiques en els processos mundials que poden afectar el seu futur.
L'experiència de la política lingüística de la Generalitat de Catalunya i l'observació de les polítiques lingüístiques afins a favor de la recuperació de llengües històricament minoritzades ens permet d'extreure principis que poden guiar l'actuació de les administracions en aquest camp i augmentar la seva eficàcia per a aconseguir la recuperació de la llengua de què es tracti.
Entre la diversa tipologia de possibles actuacions de les administracions en favor de la recuperació d'una llengua, el treball present descriu les mesures de foment, les obligacions lingüístiques i la política de contractació pública.
Sembla un lloc comú que les mesures de foment, enteses com aquelles que incentiven una determinada actuació de les institucions i els administrats sense constrènyer-los a actuar forçosament de la manera promoguda, són les més acceptades pacíficament arreu.
Les mesures positives obligatòries en favor de les llengües minoritàries són, en canvi, més discutides arreu de l'Estat espanyol, i es tracta d'un tipus de mesures que en general no és aplicat en les polítiques de protecció de les llengües minoritàries.
Aquestes mesures demanen, òbviament, una normativa amb rang formal de llei la infracció de la qual pot comportar sancions.
Es tracta de mesures que estableixen la presència necessària de la llengua a fi de recuperar-la en els àmbits que es considera que poden comportar un augment significatiu de l'ús de la llengua sense perjudicar cap sector de la societat ni, sobretot, vulnerar cap dret fonamental.
Potser les mesures que menys s'han tingut en compte arreu i a casa nostra fins ara, malgrat el seu caràcter en principi pacífic i el seu notable potencial de conseqüències positives en favor de les llengües minoritàries, són les mesures aplicables a la política de compres i a la contractació de les administracions en tots els àmbits.
L'article descriu els tres tipus de mesures tal com estan regulades i en alguns casos aplicades en el cas de Catalunya, i en fa una valoració de la qual es desprenen possibles propostes d'actuació.
La Constitució Espanyola, l'Estatut d'Autonomia de Catalunya i la Llei de Normalització Lingüística van fer possible la reivindicació de l'ús del català sense restriccions.
Tot i això, l'any 1985 la situació de normalització lingüística a l'Administració de Justícia s'encarava amb moltes dificultats per l'actitud negativa d'alguns dels seus membres envers aquest procés.
Aquell mateix any, però, es va signar un acord entre la Conselleria de Justícia de la Generalitat i la Presidència de l'Audiència Territorial de Catalunya segons el qual, entre d'altres compromisos, la Conselleria establia serveis de traducció per a tota la documentació judicial i l'Audiència s'assegurava que els òrgans jurisdiccionals no rebutgessin cap escrit per motiu de la llengua emprada.
L'article comenta l'existència d'espanyols que no coneixen el castellà, situació que ja es donava al segle passat.
En aquests casos, i ja que no és possible obligar aquests espanyols a parlar en castellà, una sentència del Tribunal Constitucional declara que, en situacions de declaració oficial, es proveeixi d'un intèrpret.
La Llei de Normalització Lingüística reconeix el català com a llengua pròpia i oficial de Catalunya.
L'ús del català en el món judicial ha fet que la Llei Orgànica del Poder Judicial acceptés com a intèrpret qualsevol persona que conegui el català i el castellà, sense necessitat de títol.
A més, els documents que es presentin en l'idioma oficial d'una comunitat autònoma tenen, sense haver de traduir-los al castellà, plena validesa.
Cal, però, acompanyar-los amb la traducció corresponent quan sorgeixin efecte fora de Catalunya.
El Ministeri de Justícia va assumir l'any 1987 l'obligació d'encarregar-se d'aquestes traduccions.
Segons l'autor, aquestes mesures impliquen que s'ha afrontat plenament el problema que planteja la doble oficialitat lingüística.
Aquest article pretén reflexionar breument sobre la situació del gallec en la Justícia í estudia la manera d'incidir en aquesta situació.
Actualment, a Galícia s'està dissenyant una planificació lingüística que, malgrat els entrebancs, comença a tenir efectes en l'ensenyament, en els mitjans de comunicació i també en l'Administració autonòmica.
No obstant això, l'Administració de Justícia no pot quedar exclosa d'una planificació global, ja que és un dels àmbits fonamentals per aconseguir l'objectiu de convertir el gallec en la llengua vehicular d'aquesta societat.
En el treball s'analitzen diverses estratègies que es poden emprar, adaptant les que semblen les més adequades entre les estratègies aplicades per altres llengües minoritàries de l'Estat, i particularment de dur a terme aquesta tasca convé que els poders públics, tant els centrals com els autonòmics, es comprometin sense ambigüitats en el procés de normalització de les llengües territorials que també són oficials a l'Estat, i que posin els mitjans polítics per poder aplicar aquestes mesures.
El model de pluralisme lingüístic establert per la Constitució espanyola comporta, entre d'altres conseqüències, que els treballadors de les diferents Administracions públiques (Administració de l'Estat, Administració de les Comunitats autònomes i locals i Administració de Justícia), destinats a les Comunitats autònomes amb dues llengües oficials, han de conèixer la llengua oficial a tot l'Estat, el castellà, i la llengua pròpia de la Comunitat on treballen.
El coneixement de llengües estrangeres també és, de vegades, un requisit per ocupar determinats llocs de treball a les Administracions públiques.
Crida l'atenció, però, la total absència de criteris homogenis i estables pel que fa al plantejament d'aquesta exigència a causa de la manca, en les darreres dècades, d'una política global i objectiva sobre el tema i d'una normativa que li doni suport.
La situació pel que fa al coneixement de les llengües de les Comunitats autònomes està dominada per la indecisió ja que, si bé en aquest cas existeix una normativa legal específica sobre el tema, aquesta no pren forma definitiva a les convocatòries per cobrir els llocs de treball a les Administracions.
Tant el coneixement de llengües estrangeres com el de les autonòmiques ha de ser bàsicament considerat com un requisit de capacitat del lloc de treball més que no pas dels cossos o escales funcionarials.
Seguint aquesta regla, és possible ordenar la confusa situació de l'exigència d'idiomes estrangers i autonòmics als funcionaris públics.
El 1982 el Parlament Basc dicta la Llei de Normalització de l'Euskera que no només era una llei de doble oficialitat, sinó que tenia un objectiu més ambiciós: la normalització de la llengua.
Aquesta llei fou objecte d'un recurs d'inconstitucionalitat que va resoldre una sentència del Tribunal Constitucional que, a més de fixar qüestions claus per al règim de doble oficialitat lingüística, va deixar en bona situació la Llei de Normalització de l'Euskera i va afavorir l'activitat dels òrgans dedicats a la normalització de la llengua.
El 1986 el Govern Basc dictà el Decret 250/1986 sobre l'ús i normalització de l'euskera a les Administracions Públiques de la Comunitat Autònoma d'Euskadi.
En aquest Decret trobem, com a figura clau, la del perfil lingüístic de cada lloc de treball, el qual ha d'ésser fixat per la Secretaria de Política Lingüística d'acord amb diferents criteris que estableix el seu article 10.
L'establiment dels perfils lingüístics permet fixar de manera objectiva els requisits lingüístics i allunyar, així, qualsevol sospita d'arbitrarietat en les exigències de l'Administració Pública.
La normalització de l'euskera a l'Administració no és una simple qüestió de voluntat, sinó que cal també una dosi d'encert.
Cal estimular-ne l'us, fer veure els avantatges professionals del seu aprenentatge o del seu coneixement tot i que això no és suficient per accedir al seu ús professional.
La llengua no només és una realitat individual sinó, i sobretot, una realitat col·lectiva.
Per això, la llibertat de llengua en una societat multilingüe no és una simple manifestació de la llibertat d'expressió sinó un dret públic, l'exercici del qual per part dels ciutadans exigeix dels poders públics l'acceptació activa i passiva de la llengua i, també, el reconeixement de plens efectes jurídics del seu ús.
Generalment, les constitucions es limiten a parlar de «oficialitat» però no fan cap referència als drets o llibertats lingüístiques concretes dels individus.
A aquest silenci de les constitucions és degut el protagonisme que han d'assumir els òrgans legisladors ordinaris, els tribunals i, especialment, els tribunals constitucionals, en la determinació de la naturalesa, extensió, continguts i garanties de les llibertats lingüístiques.
En el cas de la Constitució espanyola del 1978, el seu article 3.1 utilitza la paraula «dret» en matèria lingüística, però no inclou els drets lingüístics entre el conjunt de tècniques jurídiques de protecció dels drets fonamentals i de les llibertats públiques dels articles 53 i 81.
Als estats plurilingües, el principi d'igualtat de les llengües és el criteri més rellevant a l'hora d'establir un sistema d'equilibri de les llengües en contacte.
A Espanya, aquest mateix principi és el que ha provocat un nombre més gran de controvèrsies davant del Tribunal Constitucional i el Tribunal Suprem, entre els quals s'observa un apropament en les respectives línies jurisprudencials a partir del 1986.
El procés de reforma de l'Estatut valencià, que culminà amb l'aprovació de la Llei orgànica 1/2006, de 10 d'abril, de reforma de la Llei orgànica 5/1982, d'1 de juliol, d'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana, va evidenciar un altíssim grau de consens entre els dos grans partits majoritaris, el Partit Popular i el Partit Socialista del País Valencià.
A més de coincidir en un mateix model d'Estat i en les grans qüestions socioeconòmiques, aquestes dues forces polítiques volien que la reforma valenciana fos un exemple de contenció de les aspiracions sobiranistes d'altres processos de reforma estatutaris, en particular, del basc i del català, i així va ser, tot un exemple de "lleialtat constitucional".
La tramitació de la reforma fou rapidíssima i les crítiques d'altres sectors com ara l'anomenat "Compromís per l'Estatut", col·lectiu constituït per associacions culturals i de defensa de la llengua, sindicats, partits d'esquerra parlamentària, altres partits minoritaris, intel·lectuals i diverses personalitats conegudes i actives al País Valencià que aspirava a un contingut estatutari més progressista i compromès, entre altres coses, amb defensa de la llengua, ni van mobilitzar la societat ni van ser escoltades pels grans partits.
El resultat de la reforma ha estat decebedor i es caracteritza pel continuisme en matèria de drets lingüístics i per la fixació de moltes de les obsessions secessionistes dels darrers governs valencians.
No hi ha tampoc cap avenç important en matèria de drets lingüístics.
El nou text no atorga nous drets o deures, com ara el deure de coneixement, ni reconeix amb abast general la necessitat d'establir un requisit lingüístic a l'Administració.
Finalment, no només no dóna solució als vells problemes —com el del reconeixement explícit de la catalanitat del valencià— sinó que, més aviat, agreuja el problema onomàstic i obre la porta a problemes nous com el de la doble autoritat lingüística i la doble normativa amb el reconeixement estatutari de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua i la seva competència per a establir i imposar la normativa lingüística.
L'autora comença l'article amb una discussió de la noció de ficció tal com és entesa en el món del dret (tant continental: Argentina-Espanya; com Common Law: països anglòfons) i de la lingüística.
L'autora pren les posicions oposades de la semiòtica peirciana i de la semiòtica saussuriana i fa un intent de contrastar aquestes posicions amb les del discurs legal { legal discourse ) i de l'anàlisi de text.
D'aquest acarament es veu que sorgeix la necessitat d'esclarir certs principis que fan la noció de ficció tant en la lingüística com en el dret.
La teoria dels actes de parla ens permetrà, segons que defensa l'autora, plantejar tres principis que fan la ficció en general i la ficció jurídica en particular.
Amb aquesta finalitat, l'autora passa a analitzar certs actes de parla posant l'accent en les teories de Bentham i d'Habermas.
La formació en redacció de textos legals gairebé no apareix en els estudis de dret d'àmbit espanyol.
Aquest treball centra l'atenció en una assignatura innovadora pel que fa a la qüestió, atès que tracta la temàtica assenyalada des d'un punt de vista eminentment pràctic.
Més concretament, en aquest treball hi ha diversos exercicis sobre redacció que es desenvolupen amb l'assignatura a propòsit de recomanacions i continguts diferents.
Igualment, s'hi explica la metodologia emprada per poder fer aquests exercicis.