Aquesta investigació té com a objecte un breu resum de la situació de la legislació penal de joves, vigent en aquell temps, amb especial incidència en el seu naixement a Espanya, i més concretament a Barcelona, així com la prohibició legal a la intervenció de lletrats de la defensa d'un menor en els procediments penals en contra seva.
El marc legislatiu estudiat consisteix principalment en la Llei de tribunals tutelars de menors de 1948 i els seus punts de conflicte, després de la promulgació de la Constitució de 1978, així com les recomanacions del Consell d'Europa en matèria de penes juvenils.
A la Llei de TTM de 1948, els tribunals tutelars de menors eren els competents per conèixer tant de les funcions de protecció com de reforma de menors.
El menor havia de ser protegit amb un procés diferenciat dels adults i indefinit en el temps, tant en el seu enjudiciament com en l'execució de les mesures, regulat sense garanties jurisdiccionals i de forma específica, es prohibia la intervenció del lletrat defensor del menor, amb la qual cosa es trencava ja des de l'inici el principi acusatori propi de la jurisdicció penal.
D'igual forma, els fets susceptibles de ser enjudiciats pels TTM eren amplis i no exhaustius, per la qual cosa els menors no patien un procés per la comissió d'un delicte o una falta, sinó per la realització de conductes recollides a la Llei.
La Llei orgànica del poder judicial, en suprimir els tribunals tutelars especials i crear els jutjats de menors per a l'enjudiciament de les conductes infractores incloses a la Llei de TTM per a menors d'edat penal atorga a aquests únicament les funcions de reforma, amb unes regles competencials i processals que haurien de ser iguals que les dels adults.
Les funcions de protecció van ser assumides pels departaments de Benestar Social de les diferents comunitats autònomes.
Davant d'aquesta paradoxa, s'estudien en aquest treball els problemes amb què es trobaven els jutges de menors de Barcelona (1989) per aplicar les garanties jurisdiccionals a una població, els menors, que per Llei els estaven prohibides, així com la necessitat d'intervenció dels lletrats defensors de menors, amb les característiques específiques de defensa d'uns éssers en procés de desenvolupament, els menors d'edat penal, als quals s'aplicaven mesures de caràcter penal sense les degudes garanties.
justícia juvenil / delinqüència juvenil / protecció de menors
El present estudi se centra en un aspecte concret de la rehabilitació que els autors consideren fonamental: la restauració dels llaços familiars i socials de l'intern en una institució penitenciària durant el compliment de la seva condemna, per tal que millori la seva qualitat de vida, el seu estat psicològic i, en conseqüència, es redueixin els efectes negatius de l'estada en la presó i la probabilitat de cometre delictes en la seva futura vida en llibertat.
Utilitzant un disseny quasi-experimental, es treballa amb un grup de 12 interns, que encara no havien gaudit de cap sortida terapèutica durant la seva estada en la presó, i un altre grup-control, també de 12 interns, en règim preventiu que no havien de realitzar cap sortida en el termini de 3 mesos.
El primer grup realitza diverses sortides.
Abans i després de cadascuna d'elles es van valorar una sèrie de variables que es consideren mostradores d'un canvi cognitiu conductual.
Els resultats mostren que el grup que va tenir accés a sortides terapèutiques va experimentar una tendència envers l'augment del grau d'optimisme i confiança en el futur, va millorar la seva percepció de l'entorn (visquent-ho com a menys agressiu), va reduir l'ansietat i va augmentar la probabilitat d'emissions de respostes assertives respecte al grup control.
presons / tractament penitenciari / delinqüència / reinserció social / família
El treball és una primera aproximació a l'estudi de l'estructura organitzacional dels centres penitenciaris de Catalunya i a les problemàtiques més importants que condicionen directament el seu funcionament: la idiosincràsia del personal, l'estructura física dels centres, la manca de corresponsabilització social sobre el tema o el sistema de redempció de penes, entre d'altres.
El principal objectiu és elaborar propostes orientades a millorar el funcionament dels centres, a través d'un reconeixement de la realitat i d'una anàlisi de la reglamentació corresponent.
Aquestes propostes s'ajusten a dues orientacions bàsiques: les orientades a resoldre les incoherències organitzacionals detectades, i les proposades per millorar l'eficiència del sistema encara que la seva aplicació li comporti canvis.
A més, l'estudi contempla un seguit d'objectius secundaris com l'anàlisi del grau de desajustament entre l'estructura organitzacional formal i la real, la descripció d'aquesta estructura formal a partir de l'anàlisi de les prescripcions legals i formals en les quals es defineix el seu funcionament, i la descripció de l'estructura real a partir de l'anàlisi organitzacional directa.
La metodologia utilitzada s'ha basat en l'anàlisi selectiva de fonts d'informació i d'informacions escrites sobre sistemes d'organització de les presons per a la identificació del sistema organitzacional legal i formal, i en la realització d'entrevistes en profunditat als directius dels centres penitenciaris per a la identificació de l'estructura organitzacional real i de les alternatives sorgides per l'experiència directa de treball.
Per últim, s'ha realitzat la resposta de qüestionaris per part dels caps de serveis dels centres i entrevistes en profunditat a interns per a la detecció de les problemàtiques organitzacionals que existeixen des de la seva òptica.
L'objectiu d'aquest treball és esbrinar si existeixen dèficits en variables de resolució de problemes personals entre la població d'interns penitenciaris i una població general.
A fi d'eliminar possibles efectes de variables alienes a l'estudi, com nivell escolar, edat, etc., que poguessin incidir en els resultats, es va utilitzar com a mostra de la població general una mostra de reclutes militars de la Caserna de Tarragona.
La mostra d'interns penitenciaris va ser obtinguda per mostreig estratificat per fases de comportament al Centre Penitenciari de Lleida-2.
Vàrem trobar que els interns penitenciaris, confrontats amb un problema personal a resoldre, generen poques solucions alternatives, i aquestes són de pobre qualitat.
És a dir, els interns presenten un pensament massa rígid.
Així mateix, s'observa que els interns penitenciaris presenten unes estratègies de resolució de problemes estereotipades i poc adaptables.
Aquestes diferències observades en habilitats de resolució de problemes són independents de variables de personalitat.
Utilitzant el model de personalitat d'Eysenck, no es van trobar diferències entre ambdues poblacions en cap de les tres variables d'aquest model: extraversió, neuroticisme i psicoticisme.
Finalment, vàrem analitzar l'existència de diferències en variables de resolució de problemes entre interns de diferents fases de tractament.
Vàrem trobar diferències en totes les variables de resolució de problemes: els subjectes en fases de pitjor adaptació al centre penitenciari mostraven nivells significativament inferiors d'habilitats de resolució de problemes socials que els subjectes en fases de millor adaptació.
presons / tractament penitenciari / delinqüència / recerca / marginació
La investigació té com a objecte d'estudi el projecte educatiu "Congrés" gestionat per la Cooperativa Trajecte Labor, l'objectiu del qual consisteix en la integració sociolaboral de joves de 16 a 20 anys amb problemàtica d'inadaptació social.
Els objectius de la investigació descriptiva-avaluativa descriuen i estudien l'organització interna de la Cooperativa, essent aquest un punt clau en l'èxit del seu funcionament i per això difereixen en el pla pedagògic i l'organitzatiu.
La cooperativa integra la inadaptació com un fenomen actiu dins d'un procés evolutiu en creixement i desenvolupament, genera l'explicació d'aquest problema (individus la personalitat dels quals es troba inadaptada socialment) dins d'un compendi de factors familiars, econòmics, personals, culturals, etc. La proposta educativa presenta com a eix central la connexió dels joves amb treballs en pràctiques reals darrer d'un període de formació bàsica personal i social.
El procés d'integració està caracteritzat per la superació de tres etapes: aclimatació, producció i integració.
justícia juvenil / reinserció social / educació especial / delinqüència juvenil / integració laboral / família / educació
La recerca fou concebuda en un primer moment com un treball pràctic a realitzar pels alumnes de metodologia de les ciències socials de l'Escola Superior de Ciències Socials de l'ICESB.
El treball és una anàlisi, més enllà de tota pràctica docent, de la identitat professional de l'educador de carrer.
El procés metodològic seguit és el de l'entrevista en profunditat a set educadors de carrer diferenciats pel sexe, els anys d'experiència professional, el barrí o sector de treball i la responsabilitat en la coordinació d'altres educadors.
La investigació ha estat sistematitzada en dues parts diferenciades.
La primera defineix el perfil professional de l'educador a través de la pròpia definició de la seva identitat professional, el camp de treball específic de la intervenció pedagògica, la vinculació a una empresa on treballa i el medi de treball on exerceix la seva tasca, marcat per una torta pressió social.
La segona, tema central d'aquesta recerca, pretén definir què és la pedagogia al carrer pels seus protagonistes, passant revista a la manera d'establir el contacte, al difícil treball en equip, a la metodologia d'avaluació emprada, a la concepció de l'acte pedagògic i al desgast emocional del professional.
El conjunt ens informa de la tasca de l'educador de carrer, figura indispensable, tot i que en el moment de la realització de la recerca encara no gaudia d'un reconeixement acadèmic ni institucional.
Teoria i pràctica de l'educador de carrer".
justícia juvenil / educadors / medi obert / delinqüència juvenil / recerca
Aquest treball complementa l'estudi fet anteriorment sobre les sentències de l'Audiència Provincial de Barcelona en el període 1856-1890, i se centra en l'examen dels factors extrems que, de manera principal, varen condicionar l'aplicació del dret civil català durant el segle XIX.
D'entre els factors esmentats, podem assenyalar, en primer lloc, les vacil·lacions en la determinació del dret supletori, vacil·lacions que afavoriren l'aplicació del dret castellà, per davant del dret civil català, que en teoria era d'aplicació preferent.
El problema més gran era, però, el desconeixement que del dret civil català tenien els jutges i magistrats que exercien llur funció a Catalunya.
Els factors que influïen en aquest desconeixement eren diversos: des de dificultats de tipus material, al desconeixement de l'idioma.
Probablement, però, l'obstacle més gran va ésser el sistema d'incompatibilitats que la legislació sobre organització judicial va establir, sistema que impedia a un jutge exercir en el territori de l'Audiència a la qual pertanyia el seu poble natiu, i que motivava a més el trasllat forçós dels jutges i magistrats quan portaven vuit anys de residència a la mateixa població.
Aquesta manca d'arrelament dels jutges i magistrats a Catalunya anava en detriment de l'aplicació del dret civil català, perquè no afavoria el seu aprenentatge per part d'aquells i, en definitiva, facilitava l'aplicació del dret de Castella, que era el que coneixien.
dret civil català / història / Audiència Provincial de Barcelona