La malaltia inflamatòria intestinal abraça un conjunt de trastorns inflamatoris crònics de causa desconeguda que afecten l'aparell gastrointestinal.
Les dues malalties inflamatòries intestinals més comunes són:
Actualment se'n desconeix la causa.
La teoria més acceptada és que la malaltia inflamatòria intestinal es presenta com a resultat de l'existència d'una exagerada resposta immune intestinal, genèticament determinada, desencadenada per un agent desconegut, com ara un bacteri comensal de l'intestí.
Tot i que no s'ha demostrat que sigui hereditària, les persones amb antecedents familiars de malaltia inflamatòria intestinal tenen una predisposició més gran a patir-la que la resta.
Els primers símptomes s'acostumen a presentar entre els 15 i els 25 anys d'edat, tot i que en alguns casos apareixen entre els 50 i els 60 i també durant la infància.
Les persones afectades experimenten períodes de símptomes actius (brots) que alternen amb períodes d'activitat nul·la de la malaltia (remissió).
La gravetat dels símptomes varia en funció de la persona que els pateix i poden ser lleus, greus i, fins i tot, incapacitants.
En alguns casos s'experimenten de manera gradual mentre que en altres es presenten de manera sobtada.
Els símptomes més comuns són: moviments intestinals freqüents, diarrea, necessitat d'anar al lavabo amb freqüència, sagnat rectal, dolors abdominals, pèrdua de gana, pèrdua de pes i febre.
Durant els períodes de símptomes actius, les persones afectades també poden experimentar fatiga, dolors articulars i possibles problemes cutanis.
Els infants que pateixen aquesta malaltia poden presentar deficiències en el creixement i desenvolupament.
La diarrea sagnant és el símptoma més freqüent.
Generalment s'acompanya de dolor abdominal d'intensitat variable, que generalment es calma amb la deposició.
Les persones amb colitis ulcerosa també poden experimentar pèrdua de la gana, pèrdua de pes, febre, fatiga, anèmia i pèrdua de fluids corporals i nutrients.
Addicionalment poden aparèixer lesions a la pell, als ulls o dolors a les articulacions.
El diagnòstic de la malaltia inflamatòria intestinal es basa en la combinació de símptomes que presenta la persona afectada i un conjunt de proves complementàries per a l'estudi de l'aparell digestiu.
Altres proves que també serveixen per diagnosticar la malaltia inflamatòria intestinal són la tomografia computada i la ressonància magnètica.
Es tracta d'una malaltia crònica que de moment no es pot curar.
Tot i així, cal tenir en compte que una persona amb malaltia inflamatòria intestinal té la mateixa expectativa de vida que la resta de persones que no la pateixen.
El tractament té els objectius següents:
Pot incloure medicaments, suplements nutricionals, cirurgia o una combinació d'aquests.
La inflamació es pot controlar amb medicaments antiinflamatoris:
Els antibiòtics s'utilitzen en diverses situacions.
Els pacients que pateixen deshidratació causada per la diarrea es tracten amb fluids i electròlits.
Hi ha diferents tipus de fàrmacs per tractar la colitis ulcerosa que ajuden a reduir la inflamació:
El metge o metgessa pot recomanar suplements nutricionals, especialment per als infants que encara no han completat el creixement.
De vegades s'utilitzen begudes especials, amb un alt contingut calòric.
En persones joves, i sobretot si és el primer brot de la malaltia, la nutrició enteral té un efecte terapèutic.
Es tracta d'una tècnica de nutrició que consisteix a administrar els nutrients directament en el tracte gastrointestinal mitjançant una sonda.
És menys freqüent que hi hagi dèficits nutricionals si no és en el context d'un brot greu.
El dèficit de lactosa és similar al de la resta de la població (només caldria retirar-la en els brots).
La cirurgia per extirpar part de l'intestí pot ajudar al tractament.
Molts pacients necessiten la intervenció per alleujar els símptomes o per corregir problemes en l'intestí, com ara obstrucció, perforació, fístules, abscessos o sagnat.
Altres persones que pateixen aquesta malaltia en l'intestí gros s'han de sotmetre a una colectomia o extirpació del còlon i és necessari desviar l'intestí prim a l'exterior del cos, a la paret abdominal (colostomia).
En cas que la persona pateixi sagnat massiu, malaltia greu, ruptura del còlon o risc de càncer, és necessària l'extirpació del còlon.
Algunes cirurgies per extirpar el còlon desvien l'intestí prim a l'exterior del cos, a la paret abdominal (colostomia).
En altres intervencions, s'extirpa el còlon i l'intestí prim s'enganxa al recte, la qual cosa permet un funcionament normal de l'intestí.
Medicaments hospitalaris de dispensació ambulatòria (MHDA) per al tractament de la malaltia de Crohn en pacients adults:
A efectes de recomanacions per a l'ús d'aquests medicaments, es conclou que la indicació, el seguiment i l'avaluació de la resposta terapèutica per part dels professionals sanitaris es realitzi d'acord als criteris clínics definits en l'Acord.