En aquest espai d'entrevistes volem donar a conèixer persones i experiències de les diferents comunitats de pràctica per entendre el funcionament divers de les comunitats, exposar-ne les bones pràctiques i recollir, així, diferents punts de vista.
En aquest número entrevistem Susanna Gracia, e-moderadora de la comunitat d'educadors socials de centres penitenciaris.
Susanna, � quan i com vau començar la vostra comunitat de pràctica?
En realitat, la comunitat comença el novembre del 2006; és la comunitat d'educadors de centres penitenciaris i té accés a e-Catalunya el maig de 2007, que és quan es constitueix com a comunitat de pràctica dintre del programa Compartim.
Arran de la realització el 2002 del primer programa socioeducatiu que es va implantar a presons, el de diversitat, o educació intercultural, el que es va fer l'any següent va ser una jornada de valoració de com havia anat el programa.
La jornada va anar tan bé -perquè mai no havíem tingut una experiència com aquesta-, que es va voler repetir, i es va crear una comissió d'educadors amb un representant de cada centre per donar continuïtat a l'experiència.
En una de les reunions de la comissió, Antonio Olaya ens va parlar del projecte de gestió del coneixement que es volia engegar des del Departament i ens va proposar de participar-hi i, tot i que no sabíem gaire en què consistia, ens va semblar que podia ser interessant.
En aquell moment encara no érem capaços de visualitzar-ho.
Al principi, els educadors que participaven a la comissió van ser el nucli del grup d'entusiastes, que després amb el temps ha anat canviant.
Un de nosaltres havia de ser l'e-moderador.
M'ho van demanar a mi: encara recordo que em van explicar que potser hauria de dedicar-hi una horeta a la setmana (riures)...
Total, que ens vam decidir a tirar-ho endavant i fins avui.
Què us va moure a encetar aquesta experiència?
En aquell moment érem un col·lectiu amb unes necessitats i expectatives que fins aleshores no havíem trobat la manera de resoldre, i el programa de gestió del coneixement era un projecte que oferia una eina que ens permetia resoldre moltes de les necessitats detectades.
Crec que aquest és el principal motiu perquè la comunitat funcioni.
Fes-nos cinc cèntims sobre què ha aportat l'experiència al vostre col·lectiu
Som un col·lectiu molt nombrós, repartit pels centres penitenciaris catalans.
Fins i tot als mateixos centres es treballa en equips multidisciplinaris; per tant, ens mancava un espai de comunicació i intercanvi.
Si hi afegim que l'educació social és una disciplina relativament nova, que no comptàvem amb un marc teòric que donés suport a la nostra pràctica i que cada un de nosaltres preparava les seves activitats amb tot el que això suposa, el balanç és molt positiu.
Que ara tenim nou programes socioeducatius; ja no es perd l'experiència acumulada pels professionals quan marxen o canvien de lloc de treball; els professionals que arriben troben material per treballar.
S'ha de tenir en compte que els programes, un cop finalitzats, són validats per la Direcció General i es treballen als centres.
Generalment el col·lectiu escull el tema en funció de les demandes fetes o de les necessitats detectades; es crea el grup de treball; es posen en comú les experiències que s'han dut a terme als centres; tenim l'assessorament d'un expert, i ens posem a treballar.
Així han sorgit els programes d'Educació intercultural, Mobilitat segura, Emocions, Addiccions, la Guia d'educació afectivosexual i les Reflexions metodològiques entorn de l'atenció individualitzada.
Tots pensats per i per als educadors socials, utilitzant la metodologia pròpia de la nostra disciplina.
Quan ara se'ns demana de dur a terme una activitat concreta, per exemple educació emocional, ja comptem amb material propi de suport, ja no cal fer tot l'esforç que havíem de fer.
A més, quan tinc dubtes o inseguretats, els comparteixo perquè estic connectada amb els educadors, ara jo sé qui és el referent de cada programa a cada centre, i qui em pot donar un cop de mà si tinc dubtes.
Diries que la vostra comunitat ha passat per diferents fases?
Sí, hi ha una primera fase en què anàvem una mica perduts.
Els educadors no treballem habitualment amb ordinadors, som uns professionals als quals se'ns demana acció.
Fins i tot, n'hi ha que no tenen ordinador propi, sinó que el comparteixen amb l'equip.
Per tant, la primera fase era fer visible les noves tecnologies, de mentalització per començar a plantejar-nos noves maneres de treballar, de comunicar-nos i d'aprendre.
Costa el canvi en les maneres de fer les coses, fins i tot en la de passar de fer treball en grup de la manera tradicional al treball col·laboratiu.
Costava treballar amb el wiki, per exemple, però finalment es va fer.
La clau en aquesta fase era veure que l'esforç valia la pena i llavors la gent s'hi enganxava.
Perquè de tot el que sempre havíem reivindicat (programes propis, espais de debat, comunicació fluida entre els centres...), en aquell moment teníem l'eina, era a les nostres mans.
Abans depeníem d'algú que ens solucionés els problemes.
En el moment que hi ha la comunitat, el que es veu és que som nosaltres mateixos els que podem trobar la solució.
La segona fase és de consolidació; consolidar aquesta manera de treballar.
El primer any vam presentar quatre programes socioeducatius.
Es tractava de demostrar que allò no havia estat una flor d'estiu i que érem capaços de seguir amb aquesta responsabilitat de tirar endavant projectes.
El segon any vam presentar tres programes més; un, el d'Atenció individualitzada, va ser realitzat per un grup que va treballar quasi exclusivament en línia.
Tenim dos programes publicats i tots els hem fet públics, es poden trobar al web del Departament.
Encara hi ha moltes coses a fer, el programa no està consolidat; caldria institucionalitzar aquesta manera de treballar i aprendre.
Els professionals no tenen dins les seves funcions el treball col·laboratiu i crec que caldria integrar-lo a la feina i facilitar des de dalt la participació.
Un altre problema, encara que relacionat amb l'anterior, és que molts cops no ens arriba el feedback de la gent que posa en pràctica els programes.
Un objectiu és que la gent torni el feedback, la valoració dels programes que es porten a terme.
Així sempre estarien actualitzats i millorats gràcies a les aportacions fetes.
És imprescindible aquesta tasca d'avaluació.
Precisament per aquest motiu, en l'última Jornada, el 23 de març de 2011, el lema era Connectat, Vincula't, buscant la implicació i la participació activa de la majoria.
És qüestió de mentalització i que la gent tingui l'oportunitat i el temps per fer-ho, no des de casa seva sinó des de la feina, que tingui un espai de programació, de planificació, d'avaluació de les activitats; fet que no es produeix.
Els educadors han de poder planificar i avaluar les seves actuacions educatives.
Ja tenim a la comunitat uns fòrums per avaluar els diferents programes, però caldria facilitar aquesta dinàmica d'avaluació des de la feina diària.
Per concloure, des de la teva perspectiva d'anys d'experiència en el programa Compartim, quins són els reptes de futur de la vostra comunitat i, en general, de les comunitats de pràctica?
Des del vessant dels educadors socials necessitàvem l'eina de treball col·laboratiu per millorar la nostra tasca diària i tenir formació permanent al lloc de feina.
A la nostra comunitat, els objectius es van complint.
Insisteixo en la institucionalització del programa Compartim, ja que representa la manera de treballar del futur, perquè es recull l'experiència de la gent que està treballant en el dia a dia, i la transformes en coneixement compartit a l'abast de tothom.
Això vol dir que un educador ja no s'emporta el coneixement i l'experiència que ha anat acumulant quan canvia de lloc de treball, el que s'ha fet queda als diferents programes.
Ara bé, si es manté en el vessant de treball bàsicament voluntari i fora de l'horari laboral, la viabilitat del programa no serà la mateixa.
Ha de formar part de la feina diària, cal fer canvis en la cultura de l'organització.
Comunitats de pràctica sostenibles: un marc amable de millora i aprenentatge col·laboratiu
Primera part: Dialèctiques de cooperació o competició
Què fa que moltes persones, ja amb carreres professionals consolidades (o en ple desenvolupament) s'avinguin a participar en dinàmiques de treball cooperatiu, dedicant-hi molt de temps i esforç, sense compensacions en detriment del seu propi projecte personal?
O dit d'una manera directa: què fa que professionals s'estimin més sumar-se a un projecte col·lectiu que no pas treballar pel seu benefici personal directe?
Aquestes, creiem, són preguntes fonamentals que estan en la base de les comunitats de pràctica i que en el programa Compartim, tot i que ja fa més de sis anys que impulsem i donem suport a comunitats, ens fem cada dia.
La resposta, com les coses que importen de veritat a la vida, ni és òbvia ni és simple.
Convençuts com estem que en la nostra posició de veterania alguna cosa podríem aportar, ens hem decidit a començar aquest nou butlletí, precisament, abordant aquesta qüestió.
Creiem que una aproximació empírica pot facilitar les coses.
Per tant, hem observat què ha diferenciat les CoP altament participatives de les que no ho han estat.
A continuació, hem fet hipòtesis sobre algunes causes preguntant directament als protagonistes implicats.
En aquesta primera part de l'article presentarem algunes reflexions globals sobre la cooperació, exposarem després les característiques d'aquells casos d'alta cooperació i, per acabar, exposarem les opinions dels e-moderadors obtingudes a través d'una enquesta ad hoc.
Deixem per a la segona part les aportacions dels principals implicats: els mateixos participants (entusiastes) de les CoP.
De la cooperació a la competició i de la competició a la cooperació?
Què som més com a espècie, competitius o cooperatius?
El mateix Eduard Punset, al seu llibre El viatge a la felicitat, recollint tota la recerca feta per la Lynn Margulis, i sabedor de la dificultat de la resposta, ho recull d'aquesta manera:
La història de l'evolució mostra l'evidència d'una trama cooperativa entre els seus agents, o un impuls declarat de competitivitat que nodreix la selecció natural?
La resposta és menys complexa del que aparenta.
Els dos principis estan presents en la història de l'evolució, el primer referit, fonamentalment, als organismes, i el segon a les espècies.
L'impuls innat de competitivitat no està renyit amb actuacions de col·laboració per motius estrictament egoistes quan la pròpia supervivència ho exigeix.
Els dos principis constitueixen aspectes diferents de la selecció natural darwiniana."
També, i mirant d'altres disciplines, trobem recerques que corroboren aquesta doble capa col·laborativa i competitiva.
Eudald Carbonell, gran antropòleg i paleontòleg, que ha fet importants contribucions científiques al jaciment d'Atapuerca, en una intervenció recent, el vam poder escoltar afirmant que la nostra supervivència com a espècie la devem a la nostra capacitat per col·laborar i aprendre de forma conjunta davant els reptes que la subsistència ens va plantejar a l'inici de la nostra era (no hagués estat possible sobreviure als grans mamuts, per exemple, si no fos pel nivell del col·laboració que els humans vam establir en el moment de caçar).
Tot això, ara, a més, ve reafirmat per les recents recerques de la neurociència en descobrir-se els circuits neuronals de les anomenades neurones mirall (conegudes també com a neurones empàtiques ).
Els circuits neuronals, segons aquests descobriments, ens permeten compartir els coneixements amb els nostres iguals i, a més, tenen una altra implicació per a la natura humana: posen les bases d'un altruisme intuïtiu.
Tanmateix, surt de forma freqüent l'aspecte egoista: si el nostre interès personal està en conflicte directe amb els altres és quan el desig de beneficiar-nos es pot imposar a la nostra base empàtica.
Doncs bé, en aquest puzle explicatiu ja tenim algunes pistes: en les organitzacions, les persones, sota aquesta primera capa de competitivitat (molt entrenada -més recentment evolutivament parlant- a través dels sistemes educatius tradicionals, els quals ens han invitat permanentment a competir), es troba una altra capa col·laborativa -més antiga en el temps-, que només surt com a força preponderant si és estimulada davant amenaça o perill imminent al grup.
Aquesta primera reflexió, per tant, ens aboca a fer una lectura diferent -i complementària- d'aquelles CoP que millor han funcionat teixint xarxes de col·laboració potents, que impliquen tot el col·lectiu professional.
Hi ha hagut una motivació metacomunitat relacionada amb la necessitat de cooperar per mantenir l'statu quo reequilibrant del grup professional: CoP d'educadors socials de centres penitenciaris construint diferents manuals d'intervenció, en un esforç d'adaptar la seva disciplina al medi penitenciari; CoP de mediadors penals de justícia juvenil fent-se preguntes de com i on ha d'estar l'equilibri de la seva figura professional per conciliar entre postures enfrontades per definició; CoP d'assessors jurídics en l'àmbit penal d'adults investigant sobre si l'eficiència de la seva tasca resultava malmesa en fer servir eines antiquades, etc.
D'aquesta manera, tot i les dificultats, creiem que hi ha un espai suficient en les organitzacions per a la col·laboració.
A partir d'aquí, com dèiem, cal ofici i metodologia.
De vegades hem vist que plantejaments massa simplistes (o massa ben intencionats) porten directament a la frustració.
Encara que moltes d'aquestes premisses hi estiguin presents, no sempre acaba funcionant.
A vegades són factors directament relacionats amb diferències individuals (és normal trobar-nos amb persones de tarannà i grau col·laboratiu molt diferent), amb diferències en l'edat (en general les persones més joves entren millor en aquesta cultura), moments personals (de vegades no estem per la col·laboració ni ens ve de gust), etc. En aquesta lògica de saber més on rau la col·laboració i la seva sostenibilitat, el proper dia 31 de maig, precisament, reunirem tots els moderadors que han estat lligats al programa Compartim i que ara no ho estan i els farem les dues preguntes següents: per què no va funcionar? i què podem aprendre de la teva experiència?
Creiem que trobarem respostes -tal com ens estan avançant-, de sentit comú:
- "les persones (i les organitzacions) passen també per etapes: hi ha moments en què podem i ens ve de gust i hi ha moments en què no".
- "...la col·laboració al nostre col·lectiu existeix, però a la nostra manera, de forma informal i no sota cap estructura".
- "...ara no trobem persones que tirin endavant i liderin el procés, estem tots molt atabalats amb la feina".
Retornant a les CoP d'èxit, només es poden construir CoP potents i participatives sota premisses quasi de supervivència?
Resumint el que hem avançat, sabem que és possible mantenir una raonable activitat de compartició i de col·laboració conjunta, però hi ha d'haver de forma molt marcada altres factors que hi intervenen.
Dit d'una altra manera: és natural col·laborar davant un repte o una amenaça (real o percebuda); en canvi, en contextos evolutius més estàndards (ara ja cada vegada més difícils de trobar, per cert), s'han de fer servir eines i metodologies addicionals: més esforç i ofici per part de l'e-moderador, més immersió dels professionals en cultures tecnològiques que propiciïn la compartició, més lideratge organitzacional que impulsi estructures més participatives, nous incentius, etc.
Cada dia assistim perplexos a un petit miracle: és possible la col·laboració en estructures organitzacionals no preparades ni dissenyades per a aquesta finalitat, però, a la vegada, observem la seva fragilitat i la seva necessitat de ser cuidades i alimentades permanentment.
Però, i anem ara als protagonistes, què en pensen de tot això els e-moderadors?
Per a ells, quines són les veritables raons per les quals la gent comparteix?
Els vam passar un qüestionari fa uns dies i podem concloure el següent:
En general, tal com es pot veure a les dades que hi ha més avall, tot i que podria ser una raó molt atractiva, la relació personal o d'amistat amb les persones membres de la comunitat és la que rep una valoració més baixa.
Els aspectes més valorats són els que fan referència al fet que és una oportunitat d'aprenentatge i d'estar al dia en la tasca professional (gràfic 3).
Es tracta, per tant, de persones altament motivades per la millora de la seva feina diària.
Així mateix, es valora com a molt motivador el suport mutu que l'espai de la comunitat de pràctica ofereix als seus participants, ja que moltes vegades han de treballar de manera dispersa geogràficament o de manera asíncrona realitzant la seva tasca professional.
Aquest suport no és només de coneixement sinó també personal: "...estar connectada a companys de feina em dóna seguretat i crea complicitats ", "...compartir els problemes diaris en un espai que permet la socialització de les emocions, els pensaments i les actuacions per recrear nous escenaris personals".
La resta de factors motivadors ( necessitat de resoldre problemes a la feina diària, i la possibilitat de trobar-se amb companys que donen solucions innovadores i amb els quals s'hi senten a gust i gaudeixen del treball en comú) també reben una puntuació molt alta.
No obstant això, cal destacar que si mirem les puntuacions màximes i mínimes en els diferents ítems del qüestionari (gràfics 1 i 2), hi ha comunitats que puntuen de manera molt alta aquests dos aspectes, però d'altres que ho fan de manera molt baixa.
Aquestes diferències de puntuació entre comunitats també es repeteixen a l'ítem sobre la importància de les relacions personals.
Poden fer referència a diferents moments en la creació i consolidació, és a dir, motivacions presents en diferents moments de les CoP.
En un primer moment, pot ser la relació personal.
Aquest vincle inicial permetria el descobriment de les virtuts de la generositat i la col·laboració de les comunitats de pràctica que generen un règim d'intercanvi nou, on "les oportunitats que descobreixes a mesura que el projecte avança, l'enriquiment que t'aporten els companys, ja motiven la teva dedicació".
Podríem dir que el punt de partida és un desig personal de millora de la feina, tant des del punt de vista personal com institucional, i una confiança posada en les persones que inviten a la participació; a partir d'aquí els professionals amb aquestes característiques s'engresquen en una dinàmica d'intercanvi d'experiències i coneixements -que alguns autors han qualificat com a característic d'una economia del regal-, de la generositat des d'on accedeixen a un altre escenari, el de les comunitats de pràctica, on troben una via per satisfer les seves necessitats com a professionals.
Aquest nou espai permet l'allunyament de les urgències del dia a dia, que molts cops no permet una reflexió aprofundida de la pràctica: "necessitat d'espais de reflexió que no es donen en l'àmbit laboral","passar de la pràctica a la teoria".
Accés a un altre espai que possibilita contacte i intercanvi amb altres professionals (dubtes, suport i complicitats).
Aprendre dels altres professionals i treball en equip.
Un marc amable de millora: organitzacions potenciadores de confiança
A banda de les millores pràctiques a la feina diària, la participació a la comunitat de pràctica permet satisfer una necessitat d'autorealització a la feina, de reconeixement, que va més enllà de la promoció laboral interna, que permet que sorgeixi una identitat compartida amb altres companys i companyes amb els quals poder emmirallar-se i trobar sentit a la tasca professional: "Sentir-se bé amb els membres del grup de treball és important".
En aquest sentit, cal destacar també el paper protagonista de les persones e-moderadores en la seva funció de treure el millor dels participants de la CoP, i que puguin sentir-se que són escoltats i poden expressar les seves experiències, dubtes i aportar les seves pròpies solucions.
Cal remarcar també que és important, un cop la comunitat ja és més madura, que els avenços fets pels professionals puguin posar-se a pràctica, trobant les vies institucionals per fer-ho, és a dir, que els resultats siguin aplicables i reconeguts a la feina.
Els ítems que van valorar els e-moderadors, entre l'1 i el 10, en l'enquesta són els següents:
Relació personal (d'amistat o d'altres) amb l'e-moderador-a o amb altres membres de la comunitat
Necessitat de resoldre problemes i dificultats a la feina diària per millorar-la
Suport mutu entre companys i companyes que fan una activitat similar
Trobades i participació dins d'un grup de companys de feina innovadors
Trobades i participació dins d'un grup de companys entre els quals es troben bé i en gaudeixen
Perquè és una gran oportunitat d'aprenentatge i d'estar al dia en la seva activitat professional
Inscripció: fins al 30 de maig de 2011
8 de juny, de 9 a 13.30 h, i 15, 22 i 29 de juny de 2011, de 9.30 a 13.30 h
Inscripció: fins a l'1 de juny de 2011
"Créixer i transformar-se quan amb l'excel·lència no n'hi ha prou".
Conferència de Xesco Espar a la III Jornada sobre l'Activitat Física i l'Esport als Centres Penitenciaris
Conferència de Xesco Espar, d'11 a 12.30 h
Inscripció: fins al 3 de juny de 2011
15 de juny de 2011, de 9 a 13.30 h
Inscripció: fins al 8 de juny de 2011
Dimarts 28 de juny de 2011, en dos grups: grup 1, de 8.45 a 11.30 h i grup 2, d'11.15 a 13.30 h
Inscripció: fins al 21 de juny de 2011
Curs sobre estratègies i eines en línia per a una millor gestió del treball diari
Inscripció: fins al 5 de juliol de 2011
Quantes de les nostres reunions suposen una pèrdua de temps?
Com en podem obtenir els millors resultats?
Aquest llibre, del qual en vam fer la presentació al CEJFE el passat 1 de març, ens ofereix un seguit de claus, senzilles i pràctiques, per millorar les reunions que convoquem o a les quals assistim i per optimitzar-ne els resultats.
L'especialista en creativitat i innovació Tom Kelley, director general d'IDEO, ens ofereix en aquest llibre una sèrie d'estratègies per impulsar el pensament original i derrotar els tarannàs pessimistes que reprimeixen la creativitat.
Identifica deu rols principals que qualsevol persona en l'organització pot desenvolupar amb l'objectiu d'innovar en diferents situacions.
Guia pràctica per conèixer les diferents xarxes socials virtuals i per poder fer-ne ús de la manera més profitosa possible per al desenvolupament professional i personal.
El mes d'abril, el bloc ha tingut 745 visitants que han fet 979 visites, però una dada interessant... els visitants que han arribat al bloc ho han fet des de:
- 22,57% de la intranet del Departament Justícia
CoTweet és una eina basada en el web social i relacionada directament amb Twitter que permet gestionar en equip un compte de Twitter.
És a dir, diverses persones poden gestionar un únic compte: per exemple, el
és gestionat per persones de l'Àrea de Nous Programes Formatius i del Servei de Difusió del Departament, cadascú té el seu usuari a Cotweet, però a Twitter només veurem que hi escriu.
Cotweet, a més, ens permet obtenir dades de l'activitat i dels comentaris que es fan sobre el programa, també és més àgil escurçar adreces web i fer seguiment de les visites que s'han fet a aquestes adreces escurçades.
Permet, doncs, l'edició d'un sol compte de Twitter des d'equips col·laboratius, cosa poc freqüent en els productes de gestió de social media gratuïts.
Cotweet és una de les millors eines per a persones i organitzacions que gestionen diversos comptes de Twitter.