Gil (40 anys, pare del Magí, de 5 anys, i la Rita d'1 any)
—En Magí cada vegada està més enganxat a la televisió.
Quan es lleva al matí ja demana els dibuixos i, a la tarda, no en té mai prou.
A nosaltres en alguns moments ja ens va bé que la miri perquè no sempre podem estar per ell, sobretot ara amb la seva germana petita, però s'ha acostumat tant a veure-la que costa molt limitar-li'n el temps.
A més, segons a quina hora, els programes, encara que siguin infantils, trobem que no són ben bé per a ell.
Màrius (50 anys, veí del Gil i del Magí)
—Mira, jo et parlo de quan els meus fills eren petits.
Ja sé que abans no hi havia tanta programació infantil com ara, però ells sabien les estones que podien veure la televisió i quins eren els programes que nosaltres consideràvem adequats.
Jo trobo que hauríeu de marcar uns horaris en què el deixéssiu veure la televisió, i fer-li entendre també que hi ha altres coses que pot fer per passar l'estona, com pintar, jugar amb les construccions, fer trencaclosques, mirar contes...
D'altra banda, també podeu mirar la televisió amb ell i comentar els dibuixos o el programa que veieu.
José Luís (45 anys, pare del Bernat, de 10 anys, i de la Isabel, de 5 anys)
—En Bernat fa uns dies que m'insisteix que vol que li comprem un videojoc.
Diu que gairebé tots els seus amics el tenen i que ell també hi vol jugar.
Em vaig informar per Internet abans de decidir si el compràvem o no, i trobo que no és gaire apropiat.
El fet és que estic fet un embolic perquè no vull que quedi exclòs del grup per no jugar-hi.
Berta (41 anys, mare del Jaume, d'11 anys, i de la Núria, de 8 anys)
—A nosaltres, amb el Jaume ens passava igual, així que vam investigar i vam descobrir que hi ha un codi que es diu PEGI, que és d'àmbit europeu, que classifica tots els videojocs del mercat per continguts i edats.
Segons aquest codi, el joc que ens demanava el Jaume està classificat per a majors de dotze anys i, per tant, vam decidir no comprar-lo.
Així que vam explicar-li que d'ara endavant aquest seria el criteri per decidir si podia jugar a un videojoc o no, independentment del que fessin els seus amics.
Paco (46 anys, pare de la Sílvia, de 12 anys)
—Fa dies que la Sílvia no para de donar-nos la llauna perquè li comprem un mòbil.
Diu que a la seva colla gairebé tothom en té i que se sent desplaçada del grup perquè no en té.
Nosaltres, la veritat, és que no ho veiem clar.
De vegades pensem que estaria bé que en tingués, perquè així podríem contactar amb ella quan no la poguéssim anar a recollir a l'entrenament, per exemple.
D'altra banda, tampoc no acabem de veure clar que no s'estigui tot el dia connectada a Internet, amb la de coses alarmants que s'expliquen sobre les xarxes socials.
Juliana (48 anys, mare del Kevin, de 14 anys)
—La meva opinió és que abans de comprar-li un mòbil hauríeu de valorar si la Sílvia és prou madura i responsable per tenir-ne.
De tota manera, penseu que no cal que tingui connexió a Internet, que és el que ens acostuma a preocupar als pares.
Amb en Kevin ho vam fer així; té mòbil, però només té accés a Internet amb Wi-Fi i sap que no es pot connectar a qualsevol xarxa, només a les que són segures.
A més, vam pactar amb ell unes regles clares sobre com, quan i on utilitzar-lo.
Marià (55 anys, pare de la Gemma, de 14 anys)
—La Gemma ens ha dit que ha tornat a suspendre un examen.
Ella diu que s'ho havia preparat però que sembla que no li ha aprofitat l'estudi.
Quan li he dit que no entenc que pugui estudiar amb música i pendent del mòbil, m'ha contestat que no ho entenc perquè sóc d'una altra generació, que els joves d'ara poden fer servir diverses tecnologies alhora sense perdre la concentració.
Àngels (48 anys, mare de la Núria, de 16 anys)
—Això que t'ha dit la Gemma trobo que no és ben bé així.
Si bé els adolescents d'ara tenen l'habilitat de fer servir diverses tecnologies a la vegada, hi ha matisos que cal aclarir.
La Núria abans estudiava i feia feines d'escola amb el mòbil a prop perquè deia que així consultava dubtes amb els companys.
Sempre li havia anat bé, però després de suspendre alguns exàmens vam parlar amb ella i li vam suggerir que deixes el mòbil fora de l'habitació, perquè més que ajudar-la, la distreia.
Ara el que fa és programar-se estones d'estudi i petits descansos en què escolta música o mira una estona la tele o xateja amb els amics.
Pepe (46 anys, pare del Joel, de 15 anys)
Està tan impertinent i irritable que és impossible parlar amb ell.
A la darrera avaluació, encara que no n'ha suspès cap, ha tingut una davallada important de les notes.
Malgrat que va fent les feines escolars, crec que ho fa tot ràpid per poder jugar amb els videojocs.
No hi ha manera que entengui que no es pot estar tanta estona jugant, encara que hagi acabat els deures i hagi fet les feines de casa.
I ara diu que vol deixar l'entrenament d'hoquei perquè no li agrada i que vol quedar-se a casa.
Jo crec que és per poder jugar més estona.
Joaquim (48 anys, amic de la família i infermer)
—Vols dir que no està enganxat als videojocs?
El que em dius em recorda un cas que vam atendre al CAP, però en aquest cas era amb el mòbil.
Encara que al principi havien posat unes normes d'ús, amb el temps els pares es van relaxar i quan se'n van adonar, la filla estava enganxadíssima.
De fet, ens van explicar que un dia que estaven d'excursió amb la colla d'amics la noia va muntar un xou perquè es va quedar sense bateria i no va parar fins que va aconseguir que tornessin a casa.
Es van adonar que tenia un problema i van haver de buscar ajuda professional.
Jo, de vosaltres, intentaria marcar l'horari de joc i ho consultaria amb el vostre pediatre.