Resolució de 7 de setembre de 2016, d'inadmissió de les Reclamacions 178/2016, 179/2016, 180/2016, 181/2016, 183/2016, 184/2016, 185/2016, 186/2016, 187/2016, 188/2016, 189/2016, 190/2016, 196/2016, 198/2016, 200/2016 i 201/2016 (acumulades)
S'acumula la resolució de les reclamacions atesa la identitat de les parts i de la causa d'inadmissibilitat de totes elles.
Les reclamacions s'han d'inadmetre atès que el seu objecte o pretensió és l'obtenció de resposta de l'Ajuntament, i queda acreditat que l'Administració ja va estimar de manera expressa les peticions i així ho va notificar a la persona reclamant amb anterioritat.
És exigible una diligència i cura en el seguiment de les sol·licituds d'accés que s'impulsen, tot evitant a aquest òrgan de garantia la dedicació de recursos humans limitats a l'avaluació i revisió de procediments administratius en matèria de dret d'accés a informació pública que no són desestimatoris.
La incoació injustificada de procediments de garantia pot suposar abús de Dret.
L'article 73 de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, del règim jurídic de les administracions publiques i del procediment administratiu comú preveu que l'òrgan que tramita un procediment pugui acumular-lo a d'altres amb els quals tingui una identitat substancial o una connexió íntima.
Aquesta identitat substancial es produeix clarament en el cas de les Reclamacions objecte de Resolució, ja que hi ha una identitat de parts i hi concorre la mateixa circumstància rellevant pel que fa a la seva admissibilitat a tràmit, com ho és el fet que les reclamacions es presenten amb la pretensió d'obtenir una resposta de l'Administració a les sol·licituds que en porten causa que ja s'ha produït amb anterioritat, per la qual cosa estan mancades d'objecte.
D'acord amb això, en aplicació dels principis d'economia i simplicitat que han de presidir l'activitat administrativa, i vist que de l'acumulació no se'n deriva perjudici per a les parts ni per a l'interès general, resulta oportú i ajustat a Dret l'acumulació de les Reclamacions identificades en l'antecedent 1 d'aquesta Resolució.
L'article 39.1 de la Llei 19/2014, del 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern (LTAIPBG) estableix que les persones poden reclamar davant la GAIP contra resolucions administratives, expresses o presumptes, en matèria d'accés a la informació pública en demanda que aquest òrgan vetlli pel compliment i les garanties establertes a la mateixa llei en relació amb el dret d'accés a la informació pública.
La persona reclamant especifica, como a objecte de la seva reclamació, la manca de resposta de l'Administració dins del termini legal per fer-ho.
Però el cas és que l'Ajuntament, si no dins del termini sí amb setmanes d'antelació a la presentació de les reclamacions, havia respost les sol·licituds de manera estimatòria, fixant les condicions d'accés en la mateixa resolució.
La persona reclamant no va aportar aquesta informació a la GAIP, sinó que ha estat facilitada i acreditada per l'Ajuntament a instància de la GAIP, en el marc de les actuacions endegades per avaluar l'admissibilitat a tràmit de les reclamacions a què fa referència aquesta Resolució en l'antecedent 1, amb la conseqüent dedicació de temps i de recursos per part de l'Ajuntament i d'aquesta mateixa Comissió.
El fet que la persona reclamant obviés que les sol·licituds d'accés en relació amb les quals instava la garantia d'aquesta Comissió ja havien estat estimades de manera incondicionada pot obeir a un seguiment negligent de les pròpies accions endegades, segurament motivat pel fet que les peticions d'accés que ha adreçat a l'Ajuntament són molt nombroses i això, a més de col·lapsar els serveis municipals, li dificulta fins i tot a la mateixa persona reclamant fer-ne un seguiment acurat, com és exigible.
I aquest ha de ser un motiu de reflexió i de consideració de cara al futur.
Altrament, en el supòsit que la persona reclamant fos conscient que les sol·licituds que porten causa de les reclamacions ja havien estat respostes i estimades per l'Administració, i ocultant aquest fet rellevant, hagués reclamat l'acció de la GAIP iniciant procediment de revisió innecessari i inútil, estaríem davant d'una pràctica reprovable i constitutiva d'abús de Dret.
Per tot l'exposat, correspon inadmetre les reclamacions per manca d'objecte, ja que la pretensió en què es van fonamentar d'obtenir resposta de l'Administració ja s'hauria satisfet en sentit estimatori prèviament, tot instant la persona reclamant a fer un ús més diligent i responsable del dret d'accés i de la via de garantia que ofereix aquesta Comissió.
Sobre la base dels antecedents i fonaments jurídics exposats, el Ple de la GAIP, en la sessió de 7 de setembre de 2016, resol per unanimitat:
Barcelona, 7 de setembre de 2016