Vaig néixer el 29 de març del 1981; tinc 37 anys.
Tot i que la ciutat que em va veure néixer és Vic, la que em va veure créixer és Igualada, ciutat a la qual em sento molt arrelada i de la qual participo encara, molt activament.
Però el lloc que he escollit per viure i el que veurà créixer els meus fills és l'Alta Anoia; concretament el poble de Veciana, que estimo i valoro i amb el qual tinc una implicació constant.
Tinc quatre fills: el Gil de 8 anys, la Gala de 6, el Gabriel de 4 i el Genís de 2, als qui dedico tot el meu amor junt amb el meu marit, el Jordi.
Vivim en una masia que fa frontera entre l'Anoia i la Segarra; això fa que també participem d'activitats a Sant Guim de Freixenet, que és el poble on hi ha el centre escolar de referència, envoltats de natura i d'animals que ens permeten tenir una relació constant amb tots els cicles de la vida.
El meu currículum és extens tant a nivell laboral com formatiu, des de CFGS en Integració Social, diplomatura en Educació Social, llicenciatura en Psicopedagogia, màster en Educació i Tic, fins a l'actualitat, en què estic fent la formació de Ciències de la Religió.
Actualment presideixo el Consorci de Promoció Turística de l'Alta Anoia, ens supramunicipal que pretén vetllar per a la promoció i dinamització turística del territori.
Jo treballo des de molt jove; vaig iniciar la meva trajectòria als 14 anys fent de "monitora" de música de nens amb deficiències intel·lectuals, acompanyant-los amb activitats de lleure, etc. Després, als 18 vaig treballar com a auxiliar a una residència de gent gran, passant per centres de dia, ludoteques, un equipament juvenil, centre obert, llar d'infants, residència, Càritas, el Bisbat de Solsona... sempre conservant una implicació personal que ha fet d'aquestes tasques una part important de la meva vida quotidiana i no només una feina.
Actualment col·laboro amb diferents projectes i presideixo el Consorci de Promoció Turística de l'Alta Anoia, on, junt amb les dues tècniques, la Sabrina i l'Ariadna, intentem cercar noves propostes, activitats i estratègies que facin d'aquest un millor territori i esdevingui un referent turístic dins i fora del nostre país.
Personalment, crec que vivim en una societat mancada de valors, que el nostre dia a dia, les presses, l'angoixa de les responsabilitats, les exigències, en ocasions, no ens deixen lloc per a la reflexió, pensar, gaudir o viure pausadament.
Crec que als infants i joves se'ls ha de potenciar l'autoconfiança, se'ls ha d'empoderar, però també acompanyar; és important transmetre el respecte a la gent gran, als altres i a un mateix, ensenyar a ser, a fer i a saber estar, a ser sincers, valents i no tenir por.
Si penso en la meva trajectòria de vida crec que m'he anat adaptant als canvis sense massa problemes, hi ha temporades bones i altres no tan bones, però totes elles m'han fet ser qui soc i com soc i, per tant, les respecto i me'n sento orgullosa.
El meu dia a dia ja és un projecte de futur.
A nivell personal, vull fer i veure créixer els meus fills.
Crec que actualment som molts els que llegim i tenim latents les notícies que es deriven de Lledoners.
Els sopars, dinars i altres actes com la tractorada són notícies que no poden quedar menystingudes i desvisualitzades.
Cal seguir informant que hi ha moltes persones que deixen el seu dia a dia per fer costat o reivindicar la llibertat dels presos polítics i moltes vegades ens passen desapercebuts a conseqüència del soroll del dia a dia.
També les conseqüències de les fortes tempestes, que potser ens obliguen o ens haurien de fer reflexionar en el canvi climàtic: en els darrers anys, els hiverns comencen més tard, neva a la primavera, hi ha grans temporals de vent i pluja, èpoques de sequera extrema com a conseqüència del canvi climàtic generat pels gasos d'efecte hivernacle que produeixen les activitats humanes, gasos que estan deteriorant la capa d'ozó...
Aquestes situacions ens haurien de fer pensar en marcar línies de treball, estratègies i activitats encaminades a tenir cura de la natura.
El meu primer impuls en pensar en la Catalunya Central és pensar en Manresa, sens dubte, o en el departament d'Ensenyament (segurament perquè estic apuntada a llistes).
I en la nova delegada del Govern, Alba Camps, a qui he d'agrair l'acompanyament en determinades tasques, i en Vic, una altra de les ciutats de gran referència i, a més, on vaig néixer.
Com a missionera de la meva terra, diré que l'Alta Anoia; és un dels llocs que més m'agraden de la Catalunya Central, és una terra de contrastos on pots trobar municipis amb una gran vegetació, boscos i rierols, de colors verds, valls envoltades de muntanyes fins a altiplans amb vistes fins a Montserrat i les muntanyes del Cadí on la boira és present cada matí, envoltat de camps de cereals que canvien de color en cada època de l'any ─alternant grocs, torrats, marrons o verds─, on hi ha indrets on neva gairebé cada hivern en els darrers anys i altres a qui costa més veure la neu.
Pobles que conserven la seva autenticitat, cases, masies, altres que s'han transformat amb allotjaments rurals per tal de poder subsistir econòmicament dins del territori, noves empreses i emprenedors dedicats al cultiu ecològic o a activitats d'aventura, el milers de camins que et duen d'un lloc a l'altre passant sempre per elements patrimonials de gran admiració, castells, esglésies, molins d'aigua fins als molins més actuals dels parcs eòlics.
Tot això i la seva gent fa que segueixi vivint a l'Alta Anoia, a Veciana, i que aquest sigui el lloc on he escollit viure i on creixin els meus fills.
Soc una persona molt inquieta i, per tant, faig moltes coses, però no sé si en el meu temps lliure o de lleure, ja que en algunes ocasions les coses que faig s'acaben convertint en feina.
M'agrada estudiar, fet que es percep amb el meu currículum, m'agrada participar i organitzar activitats de lleure, socials i familiars, m'agrada fer manualitats amb els meus fills, organitzar-los jocs, cuinar...
De llibres, ara no en llegeixo més que els que necessito per a la universitat.
La comunicació és bàsica sempre!
Una bona comunicació, la comunicació assertiva i veritable, et lliura de malentesos.
Actualment la paraula ha perdut el seu valor; abans els contractes, els tractes, etc., es feien de paraula, la paraula era un bé molt preuat a la nostra societat; ara cal papers, firmes...
Personalment penso que aquest és un valor que hem perdut, lligat a altres que ens hauríem de plantejar de treballar com a societat.
En una conferència d'Adela Cortina, va explicar que fa uns anys, quan preguntava els seus alumnes quin era el seu desig, tots responien: Ser feliç, però d'uns anys ençà els alumnes es conformen amb coses més bàsiques com una bona feina...
Com si ser feliç sigui quelcom impossible d'aconseguir.
Ella relaciona aquest fet amb que estem immersos en una societat baixa de moral, lligat a que els actes i les paraules de les persones, ja siguin familiars, amics, dirigents, etc., no es corresponen, que hi ha un abisme entre el que un fa i el que diu i que això dona com a resultat una societat baixa de moral que fa que les persones hagin desistit a ser feliços.
Jo, com a mare, haig de dir que el meu "NO CRIIIDIIIS" va totalment d'acord amb aquesta observació, però després d'aquesta explicació, encara més que mai, el meu desig és ser feliç.