Va ser dirigent de Bandera Roja i del PSUC.
Entre les seves obres figuren Catalanisme i revolució burgesa (1967), Ideari de Valentí Almirall (1974) i Autonomies, federalisme i autodeterminació (1987).
Va ser ponent de la Constitució del 1978 i membre de la Comissió dels Vint que va redactar l'Estatut d'autonomia de Catalunya del 1979.
L'any 2007 va rebre la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya.
La vídua de Solé Tura, Teresa Eulàlia Calzada, va recollir el guardó.
Va ser fundat el 18 de juny de 1907 per iniciativa d'Enric Prat de la Riba, aleshores president de la Diputació de Barcelona, i té com a objectiu la recerca en els àmbits de la cultura catalana, especialment en la història aplicada a les ciències humanístiques, l'estudi, la codificació i el desenvolupament de la llengua catalana i el conreu de la ciència en aquesta llengua.
L'IEC va impulsar i emparar els treballs normatius i el Diccionari general de la llengua catalana dirigits per Pompeu Fabra.
El 1995 va publicar el Diccionari de la llengua catalana.
El president del IEC, Salvador Giner, va recollir el guardó.
El Monestir de Santa Maria de Poblet projecta l'ombra poderosa dels comtes-reis i de la Corona d'Aragó, parla d'un passat que ens va llegar una llengua i una literatura esplendorosa, alhora que una tradició política singular centrada en una concepció contractual.
El simbolisme històric de Poblet, amb la seva condició de panteó reial de la Corona catalano-aragonesa, es reflecteix en l'imponent presència del seu conjunt patrimonial declarat per la UNESCO patrimoni universal de la humanitat.
El pare abat de Poblet, el Josep Alegre, va recollir el guardó.
L'any 2011 no es va lliurar cap Medalla d'or de la Generalitat.
Fundà el Grup d'Advocats Demòcrates, ha estat diputat al Parlament de Catalunya per Convergència i Unió als anys 80 i regidor de l'Ajuntament de Barcelona posteriorment.
La seva obra gira al voltant de personatges emblemàtics del catalanisme com Francesc Macià, Francesc Cambó, Ventura Gassol, Enric Prat de la Riba, la difusió de la cultura i la història de Catalunya, així com el culte a Sant Jordi.
Durant més de 30 anys, ha col·laborat a la revista Historia y Vida i a les Nadales de la Fundació Lluís Carulla.
Col·laborà activament a la Gran Enciclopèdia Catalana i a la revista Món jurídic del Col·legi d'advocats de Barcelona.
Filòleg i lingüista català d'història i gramàtica catalana.
Fou rector de la Universitat de Barcelona del 1978 al 1986 data des de la qual en fou honorari.
Fou director de la revista Estudis Romànics i va pertànyer a diversos consells editorials de revistes de filologia catalana ( Caplletra, Catalan Review, Llengua & Literatura i Treballs de Sociolingüística Catalana ).
Així mateix, va ser membre de l'Institut d'Estudis Catalans, de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona i corresponent de diverses acadèmies entre les quals la Real Academia Española.
Antoni Maria Badia i Margarit va recollir el guardó
Inicià la seva carrera política el 1934, ingressant a la Federació Nacional d'Estudiants de Catalunya i al Bloc Escolar Nacionalista.
Va ser president de les Joventuts d'Esquerra Republicana de Catalunya, i durant la Guerra Civil Espanyola va lluitar al Front de l'Ebre.
S'exilià a França fins l'any 1952, i fou allí on va desenvolupar una part de la seva activitat com a químic i matemàtic.
Fou diputat al Congrés (1977-1980) i posteriorment al Parlament fins al 1984.Entre 1991 i 1994 exercí de parlamentari europeu i el 2000 va ser guardonat amb la Medalla d'Honor del Parlament de Catalunya.
També va ser president de la Societat Catalana de Ciències Físiques, Químiques i Matemàtiques i de la Secció de Ciències de l'Institut d'Estudis Catalans.
La vídua d'Heribert Barrera recollint la Medalla d'Or de la Generalitat
El 1961 va ser ordenat prevere a la parròquia de Santa Maria de Cornellà.
L'any següent va marxar a Roma per ampliar els seus estudis de Dret Canònic, on va obtenir el grau de doctor in utroque iure.
El papa Joan Pau II el va nomenar l'any 1987 bisbe auxiliar de Barcelona.
Posteriorment, l'any 1997 fou nomenat arquebisbe metropolità de Tarragona i el 2004, arquebisbe de Barcelona.
El novembre de 2007, el papa Benet XVI el va crear cardenal amb el títol de la Basílica de Sant Sebastià de les Catacumbes.
És Gran Canceller de la Facultat de Teologia i de la Facultat de Filosofia de Catalunya, president de la Fundació Escola Cristiana i de la Fundació de la Junta Constructora de la Sagrada Família.
També és membre de la cúria romana.
Llicenciat en Ciències Químiques i doctorat en Filosofia i Lletres, va crear Edicions 62 i a través d'aquesta va publicar la traducció de l'obra de Pierre Vilar Catalunya dins l'Espanya moderna (1964-1968).
Va ser diputat de CDC al Parlament Català del 1988 al 1992 i diputat al Parlament Europeu, fins que va crear el seu propi partit, Acció Catalana.
Va rebre la Creu de Sant Jordi el 1996 i el 2010 la Generalitat va posar el seu nom a la sala d'exposicions del Palau Moja.
Els fills de Max Cahner, Max i Joana, van recollir el guardó
Va ser membre fundador del grup editorial Edicions 62 i president de la Fundació Joan Miró, així com de l'Ateneu Barcelonès.
Ha rebut diversos guardons per la seva tasca com a arquitecte, com la Medalla d'Or al Mèrit Artístic de la Ciutat de Barcelona el 1988, la Creu de Sant Jordi el 1999 i el Premi Nacional d'Arquitectura d'Espanya el 2006, i el Premi Nacional de Cultura el 2011.
També ha participat en càrrecs polítics, com la regidoria de Cultura de l'Ajuntament de Barcelona de 1991 a 1994.
Ha realitzat molts projectes arquitectònics, com l'Escola Thau a Barcelona, la Vila Olímpica i el Port Olímpic de Barcelona, el Tecnocampus de Mataró i recentment l'edifici DHUB.
El 1965 va iniciar de forma autodidacta l'estudi de la viola de gamba i de la música antiga en el grup Ars Musicae.
El 1987 va crear la Capella Reial de Catalunya, formació especialitzada en la interpretació de música religiosa, i el 1989, l'orquestra barroca i clàssica Le Concert des Nations, amb repertoris que van de l'edat mitjana al segle XIX.
Ha actuat arreu del món, ha dirigit formacions de prestigi i la seva discografia supera el centenar d'enregistraments.
El 1997 va impulsar el Centre Internacional de Música Antiga i un any després la seva pròpia discogràfica, el segell Alia Vox.
Ha compost bandes sonores per a diversos films, entre els quals destaca Tots els matins del món, d'Alain Corneau (1991), guardonada amb un premi Cèsar.
Neus Català i Pallejà, filla de camperols, va estudiar infermeria a Barcelona i amb la derrota republicana es va exiliar a França, on es va implicar en la resistència francesa.
Els nazis la van detenir al 1943 i la van deportar al camp d'extermini per a dones de Ravensbrück.
Després la van traslladar al Kommando d'Holleischen (Txecoslovàquia) i allà va romandre fins l'alliberament dels aliats el 1945.
Amb la fi de la Segona Guerra Mundial, i gràcies a adquirir la nacionalitat francesa, va dedicar els seus esforços a lluitar contra la dictadura franquista.
A finals dels anys 60 va començar a treballar per recuperar la memòria històrica de les dones resistents i deportades.
L'any 2006 va impulsar i presidir l'Amical de Ravensbrück.
Català ha rebut molts reconeixements públics, entre ells la Creu de Sant Jordi el 2005.
Neus Català recollint el guardó.
Josep Maria Espinàs i Massip, llicenciat en dret, es dedicà ben aviat a la literatura i al periodisme.
És autor d'una extensa obra narrativa en la qual ha dominat l'element realista i testimonial.
Molt remarcables en la seva producció són els llibres de viatges, i sobre aspectes de Barcelona i les comarques de Catalunya.
Com a periodista, publicà durant anys una columna diària a l' Avui i, des del 1999, ho fa a El Periódico de Catalunya.
Es va dedicar també al món de la cançó: va ser un dels fundadors del grup Els Setze Jutges i és autor, amb Jaume Picas, de la lletra del Cant del Barça.
Va obtenir la Creu de Sant Jordi el 1983, així com el Premi Nacional de Cultura (1995), entre d'altres.
Josep Maria Espinàs recollint el guardó.
Joan Rodés Teixidor és llicenciat en medicina i està especialitzat en medicina interna i aparell digestiu.
L'any 1968 va crear la Unitat d'Hepatologia de l'Hospital Clínic de Barcelona i ha estat president de l'Associació Europea per a l'estudi del fetge, així com de l'Associació Internacional.
Ha realitzat nombrosos estudis sobre malalties hepàtiques.
Ha publicat més de 500 articles originals en les principals revistes mèdiques a nivell internacional, ha editat també uns 70 llibres i ha escrit més de 170 capítols de llibre.
Les seves principals línies d'investigació s'han centrat en l'alcohol i les malalties hepàtiques, l'hepatitis crònica per virus de l'hepatitis B i C, el càncer de fetge, les complicacions derivades de la cirrosi hepàtica i la colèstasi crònica.
Al llarg de la seva dilatada trajectòria professional, el doctor Rodés ha acumulat un llarg nombre de premis i distincions.
(Avinyó, Provença, 1945 - Barcelona, 2016) Economista, professora universitària i política.
Nascuda el 1945 a la localitat d'Avinyó, Casals era filla d'exiliats que es van establir a Sabadell, d'on era originari el seu pare.
Fou professora emèrita del Departament d'Economia i d'Història Econòmica de la UAB, d'on també havia estat vicerectora de Relacions Internacionals i Cooperació entre els anys 2002 i 2005.
Va ser presidenta d'Òmnium Cultural durant quatre anys i una de les cares més visibles del procés independentista català.
Es va presentar com a número tres de la coalició Junts pel Sí a les eleccions al Parlament de Catalunya del 2015 i va ser designada com a presidenta de la Comissió d'Estudi del Procés Constituent el 26 de gener de 2106.
Va morir el 14 de febrer de 2016 a conseqüència d'un accident amb una bicicleta.
Dos dies després se li va atorgar la Medalla d'Or de la Generalitat "per la seva sòlida trajectòria en el camp docent, cultural i polític, així com en la defensa de la llengua i les llibertats de Catalunya".
També ha rebut a títol pòstum la Medalla d'Or de la Ciutat de Barcelona.
L'han recollit la filla i el nét de Muriel Casals, Laia Gasch i Max Ros
L'any 2017 no es va lliurar cap Medalla d'or de la Generalitat.
(Xerta, 1955) Filòloga i política.
Nascuda a Xerta l'any 1955, és llicenciada en Filosofia i en Ciències de la Comunicació i màster en Filologia Catalana per l'UAB.
Catedràtica d'ensenyament secundari, va treballar fins al 2015 com a assessora en llengua, interculturalitat i cohesió social al Departament d'Ensenyament.
Va iniciar l'activitat en la política institucional el 2003, quan fou elegida regidora per ERC a l'Ajuntament de Sabadell.
Presidenta de l'ANC del 2012 al 2015, va obtenir l'escó de diputada per Barcelona per la coalició Junts pel Sí a les eleccions al Parlament de Catalunya del 2015.
Posteriorment va ser elegida presidenta del Parlament de l'XI legislatura.
Forcadell va ingressar a la presó el 10 de novembre de 2017 i va obtenir la llibertat condicional el dia següent.
En les eleccions del 21 de desembre de 2017, es va presentar per ERC, i fou reelegida diputada per la circumscripció de Barcelona.
Des del 23 de març de 2018 pateix presó preventiva i s'enfronta a acusacions de delicte de rebel·lió i sedició amb peticions de fins a 17 anys de presó per haver defensat els drets i les llibertats de les diputades i els diputats.
Carles Viver i Pi-Sunyer va néixer a Terrassa l'any 1949, va estudiar dret a la UB i es va doctorar amb una tesi sobre "El personal político de Franco (1936-1945)".
Entre els llocs de responsabilitat institucional que ha ocupat hi ha la direcció de l'Institut d'Estudis Autonòmics de la Generalitat de Catalunya (2004-2017), la presidència del Consell Assessor per a la Transició Nacional (2013-2016), el Comissionat de la Transició Nacional (2015) i és membre numerari de l'Institut d'Estudis Catalans (2012-actualitat).
En el camp del dret i la magistratura, Viver i Pi-Sunyer ha estat magistrat (1992-2001) i vicepresident (1998-2001) del Tribunal Constitucional d'Espanya, magistrat del Tribunal Constitucional d'Andorra (2006-2014) i membre de la Comissió Jurídica Assessora de la Generalitat de Catalunya (1986-1992 i 2001-2017).
El jurista és autor de 7 llibres, 48 capítols de llibres i desenes d'articles en revistes especialitzades sobre l'organització territorial, la Constitució i els conflictes de competències institucionals, entre altres.
Ha rebut diverses distincions com són el Premi Justícia de la Generalitat de Catalunya, l'any 2002; la Creu de Sant Jordi, el 2003; la Gran Creu d'Isabel la Catòlica, el 2004, i l'Ordre del Mèrit Constitucional, el 2005.
L'estudi RCR Arquitectes fou creat el 1987 a la ciutat d'Olot per Rafael Aranda, Carme Pigem i Ramon Vilalta, formats tots tres a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura del Vallès.
L'estudi ha impulsat una obra arquitectònica que preserva d'una manera especialment acurada la relació i la integració dels edificis amb el paisatge i el seu entorn.
Ha rebut el premi Pritzker (2017), així com el Premi Nacional de Cultura en Arquitectura (2005), el Contractworl d'Hannover (2010) i l'Officier et Chevalier de l'Ordre de les Arts i de les Lletres de la República Francesa, el 2014 i el 2018, entre d'altres.
Són conegudes les intervencions fetes per RCR Arquitectes en el parc de la Pedra Tosca, de les Preses (2003), l'hotel restaurant Les Cols, a Olot (2005), la biblioteca Joan Oliver, a Barcelona (2007), l'espai públic del teatre La Lira, a Ripoll (2011), les bodegues Bell-Lloc, a Palamós (2007), la guarderia Petit Comte, a Besalú (2010), entre més actuacions a Catalunya.
A l'estranger, destaquen el museu Soulages, a Rodez (2014), l'edifici Muraba, a Dubai (2017), el crematori Hofheide, a Bèlgica (2013), o la mediateca Waalse Krook, a Gant (2010) i el Centre d'Art La Cuisine al castell de Nègrepelisse, a França (2014), entre més.
Nascuda a Barcelona el 1943, es va formar a la Universitat de París i va ser professora a les Universitats de París-1, París-10, Montreal, Chicago i El Colegio de México a Ciutat de Mèxic.
Des de 1977 ha estat vinculada al Departament de Geografia de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB).
L'any 1984 va participar en la creació del Centre d'Estudis Demogràfics, que ha dirigit durant 30 anys, fins a la seva jubilació.
Ha ensenyat a milers d'estudiants, ha dirigit dues dotzenes de tesis doctorals i ha produït nombroses publicacions, entre les quals hi destaca "El sistema català de reproducció.
100 anys de singularitat demogràfic".
Ha liderat un gran nombre de projectes d'investigació, el més recent i important dels quals és "Five Centuries of Marriages" patrocinat pel Consell Europeu de la Recerca (Advanced Grant).
Ha estat elegida en diverses ocasions per formar part de diferents Consells rectors d'associacions internacionals i espanyoles.
Ha estat reconeguda amb la Medalla Narcís Monturiol al mèrit científic i tecnològic (1994) i la Creu de Sant Jordi (2005).
Actualment, és catedràtica emèrita a l'UAB i directora honorària del CED.
Nascut a Lleida el 1923, estudia l'Educació Primària al Col·legi dels Maristes de Lleida.
L'any 1940 la família es trasllada a Barcelona, on cursa el Batxillerat on ja mostra la seva tendència a les lletres i destaca en la recitació i amb la seva habilitat per al dibuix artístic.
L'any 1941 ingressa a la Facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat de Barcelona, on manté relacions amb resistents culturals.
Es llicencia l'any 1945 en l'especialitat de Filologia Clàssica, amb Premi Extraordinari.
De 1949 a 1956 s'estableix a Sant Feliu de Guíxols on treballa com a gestor cultural i escriu les primeres novel·les i traduccions.
Exerceix la docència a l'Institut Laboral de Balaguer (1956-59) i a Lleida (1959-70), on es dedica també a les traduccions, col·labora amb Òmnium Cultural i rep els primers premis literaris.
En el període de 1970 a 1988 resideix a Puiggròs, exerceix la docència a les Borges Blanques, i crea una gran producció literària: Proses de Ponent, Catalunya-Visió, Rovelló.
L'any 1984 crea el Premi d'Assaig Josep Vallverdú.
L'any 1988, amb motiu de la seva jubilació, l'Institut de Batxillerat de les Borges Blanques rep el seu nom.
L'1989 rep la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya, i trasllada la seva residència a l'Espluga de Francolí.
L'any 1994 ingressa a la Secció Filològica de l'Institut d'Estudis Catalans i l'any 2000 rep el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes.
Entre molts altres premis, també ha estat distingit amb el Premi Ramon Fuster a la tasca pedagògica (1988), la Medalla d'Or de la Universitat de Lleida (2000), el Memorial Joan XXIII (2011), el Premi Jaume Fuster de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana (2012), i ha estat finalista del Premi Andersen.
L'any 2004 és investit Doctor Honoris Causa per la Universitat de Lleida (UdL).
La seva obra és resumeix en 70 llibres de literatura infantil i juvenil; 70 de tot gènere (narrativa, dietaris, memòria, poesia) i 70 traduccions.
Darrerament la seva producció és de poesia: De signe cranc, Argila, Ronda de boires, A ull nu (tots 4 poemaris) i Bestiolari I i II.