En una balma propera al poble del Cogul, a la riba esquerra del riu de Set
Les primeres notícies de l'existència de pintures rupestres a Cogul van ésser donades per Ramon Huguet, capellà d'aquella població, el 1908.
Els primers investigadors que porten a terme l'estudi del fris foren Ceferino Rocafort i Julio Soler, del "Centre Excursionista de Catalunya", centre que va patrocinar l'estudi i publicà en el seu Butlletí la primera reproducció de les figures.
La notícia d'aquesta descoberta es va difondre ràpidament pel món científic, ja que representava una innovació dins les manifestacions prehistòriques a Catalunya i també a la resta de la Península.
En aquells anys, les investigacions en el camp de l'art prehistòric es trobaven en un moment d'eufòria gràcies als treballs de diferents estudiosos, particularment de l'Abat J. Breuil.
Aquest investigador considerà que aquest conjunt demostrava l'existència d'un art "paleolític" en abrics a l'aire lliure, desconeguts fins el moment: alguns dels elements faunístics representats a la Roca de Cogul serien, segons ell, clars exponents de fauna paleolítica.
Aquestes observacions, unides a la temàtica complexa integrada per representacions humanes -algunes de les quals configuren la debatuda i polèmica "dansa fàl·lica"- van convertir Cogul en un jaciment clau per a l'estudi de l'art rupestre i un dels més importants i coneguts de la Península.
Durant la dècada següent a la seva descoberta el jaciment fou estudiat per diversos investigadors -J.
Cabré, L. Mariano Vidal, C. Rocafort i Begoüen, entre d'altres- però el treball més important i que més llum aportaria sobre el conjunt és el realitzat per Cabré el 1915.
Al voltant de 1920 visiten l'estació rupestre P. Bosch Gimpera i J. Colomines Roca, els quals publiquen una obra sobre l'art rupestre a Catalunya en la qual inclouen Cogul.
Cal destacar, com a aportació d'aquesta obra al coneixement del conjunt, la publicació d'alguns sílex d'atribució neolítica.
En els anys que segueixen no es realitza cap publicació, llevat d'algunes referències al conjunt per part de Breuil, i no serà fins el 1947 quan Almagro inclou la seva interpretació de Cogul en la Historia de España i en el volum I de Arte Prehistórico Español.
Posteriorment (1952) aquest autor publicà una monografia sobre el conjunt i el 1957 fa una revisió dels gravats.
Els anys que segueixen a l'obra d'Almagro cap investigador realitza la revisió del fris pintat, si bé les seves teories i interpretacions han estat incloses en totes les obres de caràcter general que fan referència a l'art llevantí i esquemàtic.
Els treballs de documentació portats a terme dins del projecte Corpus de Pintures Rupestres de Catalunya l'any 1986, han permès revisar críticament els calcs realitzats anteriorment.
El resultat ha estat tota una sèrie de correccions i el descobriment de diversos motius, fonamentalment gravats, fins ara inèdits.
En total, s'ha documentat l'existència de 42 figures pintades i 260 elements gravats sobre la roca.
Les pintures i gravats d'aquest conjunt, ocupen la part central i alta d'una cavitat de 10 m d'amplada, 3 m de fondària i 4 m d'alçada.
El conjunt presenta 42 motius pintats, 16 dels quals corresponen a figures humanes, 19 a animals i 7 a restes indeterminats.
Les coloracions varien del taronja al castany, passant pel rosat, vermell i violeta, amb diferents tonalitats.
D'entre tots els motius del conjunt destaca el grup situat a l'extrem inferior dret, constituït per les figures humanes femenines que rodegen una masculina amb el sexe ressaltat.
Les dones, amb faldilles acampanades i el tors despullat, s'agrupen per parelles.
Aquesta composició, única en tot l'art rupestre llevantí, ha estat identificada com una "dansa fàl·lica" ritual, tot i que les característiques tècniques de les figures denoten repintats successius i, possiblement, cronologies diferents.
A l'extrem superior del fris es localitza la representació d'una escena de caça.
Una figura humana, amb arc i fletxes, s'enfronta a un animal que, en els estudis realitzats a principis de segle, fou identificat com un bisó d'època paleolítica.
La revisió efectuada recentment fa pensar que en realitat es tracta d'un senglar, tipus d'animal que concorda amb la cronologia proposada per al conjunt rupestre.
Entre les figures d'animals destaquen, especialment, els braus que ocupen el centre de la zona inferior.
Malgrat la seva degradació, s'observen tota una sèrie de superposicions i repintats que seran de gran interès per a l'estudi de l'evolució estilística de les pintures.
En la zona mitjana esquerra hi ha una sèrie de motius realitzats en un estil clarament esquemàtic, de cronologia posterior a la resta dels motius pintats.
S'identifica clarament una escena de caça amb un cérvol i un arquer enfrentats, així com una representació més dubtosa d'un altre cérvol.
Aquestes pintures, com la majoria de les agrupades dins l'anomenat art llevantí, són de tipus naturalista-estilitzat, excepte unes quantes de tipus esquemàtic.
L'abric presenta també nombroses incisions.
Dels gravats observats, la majoria pertanyen a l'escriptura ibèrica i altres corresponen ja a l'alfabet llatí.
Les excavacions realitzades al peu de l'abric han permès recuperar alguns instruments fets sobre pedra, de cronologia epipaleolítica o neolítica, així com alguns fragments de ceràmica a mà (neolítica) i dos fragments de ceràmica romana.
Aquests materials són la confirmació de la utilització de l'abric durant aquests períodes.