projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Durant molts anys hem debatut sobre models culturals urbans o de país.
Ara, a les portes d'una desfeta del sector a conseqüència de la COVID-19, considero que el debat hauria de plantejar-se a partir d'un nou enunciat: cap a un model de desinhibició de la cultura que permeti que aquest sigui considerat d'ara endavant com un autèntic sector econòmic.
Núria Altarriba, directora de la Unitat Bibliogràfica de la Biblioteca de Catalunya
Les biblioteques han demostrat una gran capacitat d'adaptació durant el confinament mantenint la vida digital: oferta de llibres electrònics, articles, activitats o exposicions virtuals.
No s'han rendit davant la pandèmia, han estat un element clau per alimentar l'esperit dels confinats.
Molts professionals, de disciplines diverses, s'han adaptat al teletreball encetant noves formes de gestió i connexió.
Ara es retornarà a l'espai físic i amb algunes prioritats capgirades: distanciament entre persones, serveis limitats, desinfecció constant...
Barreres que s'hauran de superar amb bona comunicació, col·laboració i responsabilitat per part de tots.
Les biblioteques són centres oberts, inclusius i atents a les necessitats emergents d'accés a la informació, la lectura, el coneixement i la memòria col·lectiva.
La demanda digital de col·leccions i serveis es preveu a l'alça, i aquest fet obliga a reflexionar sobre l'oferta existent, avaluar noves necessitats i plantejar quines poden ser les millors solucions a partir d'ara.
El treball col·laboratiu en tots els àmbits socials, especialment el de col·lectius vulnerables, serà fonamental per analitzar noves situacions i adaptar-ne l'oferta de serveis i activitats.
S'enfortirà més el vincle amb els sectors educatiu, acadèmic i de recerca per construir respostes a les seves noves necessitats, així com amb altres àmbits professionals.
En el camp del patrimoni, Catalunya conserva col·leccions riques i diverses, i cal potenciar-ne l'ús i arribar de manera més efectiva a nous grups d'usuaris.
Venen temps incerts i de recursos escassos.
S'haurà de mantenir la ment oberta, escoltar noves veus, avaluar col·leccions i serveis, revisar criteris; en definitiva, replantejar les prioritats per adaptar-se a un nou escenari i prendre les millors decisions a partir de l'anàlisi, el debat i el consens.
La cultura de demà ha de ser accessible, oberta i sostenible, i les biblioteques són fonamentals per garantir a la ciutadania l'accés a la informació i a la cultura.
L'associacionisme és un element característic i definitori de la societat catalana i ha estat un important factor en la creació d'estructures que l'estat no ha realitzat (educació, lleure, suport mutu, mutualisme, cooperativisme, patrimoni...).
Catalunya és associacionista perquè no ha tingut estat.
L'associacionisme fou cabdal en temps de resistència durant el franquisme i generador de dirigents en els primers anys de la democràcia, especialment en les estructures municipals.
Els anys vuitanta, amb un clar acompanyament institucional, es constitueixen les federacions temàtiques.
En entrar en el mil·lenni, provoca un procés de reflexió transversal, d'iniciativa exclusivament associativa, i que conclou amb la constitució de l'Ens de l'Associacionisme Cultural, organització de tercer nivell, transversal, que agrupa una trentena d'organitzacions federatives.
A la segona dècada del segle entra a l'esfera internacional en implicar-se amb la Convenció per a la Salvaguarda del Patrimoni Cultural Immaterial de la UNESCO.
Amb vista al futur, cal repensar algunes qüestions, com ara aquestes:
Gina Tost, comunicadora i periodista especialitzada en videojocs i tecnologia.
Tot el que no hem fet durant tots aquests anys amb la cultura, després d'esprémer-la d'aquesta manera mentre hem estat a casa tancats, hauria de permetre'ns valorar-la com toca.
A ella, i als creadors que hi ha al darrere.
Hem assistit a centenars de concerts per YouTube o Instagram Live d'artistes als quals hem vist desenes de vegades en sales de concerts o festivals.
Hem vist pel·lícules i sèries a través de plataformes digitals que teníem reservades «per a quan tinguéssim temps».
Hem rescatat princeses i salvat planetes sencers gràcies als videojocs que ens fan creure que som capaços de tot si hi dediquem una mica de pràctica.
Hem llegit novel·les, assajos i teatre en físic o en digital per fer córrer el nostre cervell per històries eternes...
I me'n deixo moltíssimes d'altres, d'activitats, que segur que hem gaudit i han fet el confinament molt més suportable durant aquests dies que portem tancats.
I quan dic «valorar» em refereixo a totes les accepcions de la paraula «valor» que surten al diccionari: com a qualitat econòmica i que fa que alguna cosa sigui preuada, que seria l'accepció més directa, però també com a coratge per emprendre grans afers, que ha portat grans artistes a sortir de la seva zona de confort i oferir el seu contingut de forma diferent.
El valor d'allò que estimem, i també la propietat que s'hi atorga i per la qual es distingeix, que ens permet saber que sense la cultura no hauríem arribat fins aquí sense caure folls d'amargor.
O farem que aquesta cultura continuï evolucionant i creixent amb nosaltres, fent-nos la vida més plaent i descobrint-se encara més poderosa quan se li dona una oportunitat?
És poc probable que, quan les morts i les infeccions de la pandèmia s'acabin i disposem d'una vacuna eficient, la vida social, econòmica i cultural sigui exactament com era just el dia abans de l'esclat.
Ara bé, l'impacte sobre els diferents sectors culturals serà substancialment diferent en funció dels seus mecanismes intrínsecs de transmissió.
És evident que els dispositius culturals pensats per acumular presencialment el màxim nombre d'usuaris i consumidors patiran conseqüències severes.
En un primer moment, amb la limitació i regulació del seu ús i, molt probablement, en el futur, amb modificacions significatives dels seus espais i serveis.
D'altra banda, tot i les circumstàncies contingents actuals, cal recordar que el punt de partida de les polítiques culturals d'aquest país (i també de l'Estat) no estan a l'alçada que, teòricament, correspon al seu nivell de desenvolupament econòmic, social i educatiu.
Cap pla d'emergència o rescat cultural ha de negligir aquesta situació.
Richard Florida, un dels teòrics del desenvolupament cultural (i econòmic) de les ciutats, ha proposat un decàleg per a la represa.
Inclou dos factors que afecten directament la cultura: adequar les infraestructures d'ús social i cultural als mecanismes de prevenció sanitària; i protegir especialment les arts i les indústries culturals com a element catalitzador del progrés social.
Per tant, hem de pensar ja què ens caldrà fer l'endemà del confinament.
Primer, garantir la salut i la seguretat de la població en els espais culturals.
No és només prevenció sanitària, és un requisit de recuperació de la confiança.
Segon, garantir el finançament i la sostenibilitat del sistema cultural bàsic, públic i privat.
L'estabilitat dels equips i dels llocs de treball és fonamental.
Tercer, en la línia del comunicat del mateix CoNCA de 24 d'abril, posar-se a pensar ràpidament en els plans, projectes i prioritats depenent dels escenaris en què es mouran els diversos sectors culturals.
La humanitat ha superat estralls de gran magnitud i aquesta vegada no serà una excepció.
És evident que la configuració de la cultura futura estarà en funció dels canvis socials i econòmics globals.
Però la qüestió, ara mateix, és si la cultura formarà part del procés de la nova configuració.
Laura Clos "Closca", escenògrafa i dissenyadora de llums.
Durant aquesta crisi sanitària provocada per la COVID-19, molts de nosaltres hem reafirmat que la cultura és imprescindible per entendre millor el món en què vivim.
El teatre, per conseqüència, també ho és, i la seva funció —això no és nou— és la de crear espais d'intercanvi d'opinions i reflexions, en un món que sembla que s'esforci per ser cada vegada més complex, tecnològic i veloç.
La novetat arriba en la manera com ho farà a partir d'ara, en el present immediat, i potser a mitjà termini.
Com a resultat de la crisi que estem patint, precisament són les activitats que es caracteritzen per una proximitat social física les que són més alterades i les que necessiten una reflexió més profunda.
Així, doncs, una de les qüestions més importants que se'ns planteja és saber quina relació s'ha d'establir amb l'espectador a partir d'ara.
Ja abans de la COVID-19 era evident l'augment del seu ús en les creacions teatrals, en què s'utilitzava amb diferents finalitats: com a eina expressiva, d'interacció amb el públic, de control de maquinària escènica, etc.
Els canvis són lents, i les noves incorporacions tecnològiques encara criden massa l'atenció sobre si mateixes com a dispositiu particular, però arribarà un moment en què el teatre incorporarà l'experiència tecnològica com a pròpia i, juntament amb la mescla de diferents disciplines artístiques, farà que neixin noves formes de creació, de les quals no sabem si en continuarem dient «teatre» o seran «una altra cosa», però que hauran nascut del teatre clàssic, el qual no desapareixerà, n'estic convençuda.
La tecnologia i la combinació de diverses disciplines crearan, d'una banda, noves maneres d'entendre el teatre i, d'altra banda, de consumir-lo i gaudir-ne per a l'espectador.
L'activitat arqueològica a casa nostra és molt diversa i integra des de les excavacions arqueològiques d'urgència fins als projectes d'investigació promoguts per institucions públiques i privades, camps de treball i un seguit de visites, tallers, conferències, congressos, publicacions, etc., totes destinades a la difusió dels resultats.
La brutal incidència de la COVID-19 sobre els professionals s'ha reflectit en una gran retallada de la seva activitat, a banda de l'afectació sobre els projectes de gran rellevància en l'àmbit científic.
Com ha de ser la cultura de l'endemà?
En primer lloc, als treballs de camp s'hauran d'aplicar les normatives de prevenció i seguretat que s'estableixin.
En segon lloc, fa anys que és palesa la necessitat d'aplicar la tecnologia en els processos d'investigació, difusió i intercanvi d'idees entre professionals, i en aquesta situació, encara més.
1) Com seran els nous visitants dels espais?
4) La generació per part dels jaciments d'uns materials de difusió virtual.
5) Els dies especials al llarg del calendari cultural hauran de tenir una part presencial i una virtual.
6) Aprofundiment en temes d'interès i promoció d'una didàctica més interactiva i no tan contemplativa.
7) Establiment de diversos graus d'aprofundiment en visites segons els interessos.
Crec que l'esforç dels arqueòlegs ha d'anar encaminat a la transformació de l'oferta tradicional en una nova d'atractiva, tant si es pot accedir a les restes com si s'ha de fer des de casa, i que promogui l'interès del visitant potencial fins a l'extrem de fer-lo protagonista d'una nova experiència.
Així, doncs, es tracta d'afavorir aquest vessant de l'arqueologia on es barregen a parts iguals la ciència i la passió, l'aventura i el coneixement, on l'investigador arqueòleg ofereix unes línies mestres i el visitant participa activament.
No havia passat ni un dia de confinament i ja hi havia ciutadans anònims llançant missatges a la xarxa que proposaven espais de cultura compartida, creadors de poca fortuna oferint online el poc o molt que saben fer, i treballadors de centres de proximitat adaptant serveis i programacions als usos tecnològics.
Les respostes corporatives, en canvi, van tardar força dies a fer-se presents en el nou ecosistema de la cultura virtual.
No és una pel·lícula de bons i dolents i, al cap i a la fi, cadascú fa el que pot.
Però la reacció davant de l'emergència és un bon baròmetre per ubicar cadascú al seu lloc.
Durant molts anys (sempre?) la sociocultura ha viscut arraconada en un segon terme, com si es tractés d'un nivell menor d'expressió ciutadana, el consol dels poc dotats per al consum d'elit, el reducte dels simples.
Però ara que mantenir viva la cultura implica un esforç fora del comú, podem observar que els més actius i abnegats han estat els que tenen menys marge per malbaratar, els treballadors de la mediació cultural, els animadors de centres cívics, els professionals d'atenció directa als joves, els creadors que no busquen glòria ni focus, els ciutadans que gasten el que no tenen en un llibre.
Quan no em venç l'escepticisme, vull creure que després de la COVID-19 no retornarem a la normalitat i que, per fi, ens adonarem que la millor defensa és la proximitat, que no hi hauria d'haver límits per a la simple voluntat d'expressió ciutadana.
Que cultura s'escriu en minúscula, que neix, creix i es reprodueix a peu de carrer i que la vivim (no consumim) cada dia, amb una sabata i una espardenya.
Voldria pensar que ara, per fi, descobrirem que la cultura és més, molt més, que el que sempre hem dit que era la cultura.
En principi sols se m'acudeixen dos possibles escenaris: una continuïtat o empitjorament de la precarietat, o bé una regeneració de la cultura com a bé comú.
Es parla molt de la «nova normalitat» que vindrà, però venim d'una normalitat que no ho era en l'àmbit de la cultura, i que no ens podem permetre el luxe de recuperar.
Donem un altre significat al mot normalitat, com per exemple que la cultura formi part de la societat com a eina de socialització.
Sospito que una de les conseqüències de la pandèmia serà la dissociació i el distanciament, i aquests són factors que posen en perill la democràcia.
La cultura socialitza i connecta la gent, genera coneixement i esperit crític.
Si parlem de normalitat, fem que la cultura esdevingui per a tothom.
El lligam de la cultura amb el turisme s'ha esvaït i trigarà a reprendre's: aprofitem-ho per recuperar el lligam dels museus amb l'àmbit local.
Els museus són espais de trobada, on rebre i compartir coneixement, on conèixer gent i a tu mateix.
Si parlem de normalitat, fem el que calgui perquè les bases de la creació n'esdevinguin els fonaments, no la matèria primera sense cost d'on treure rendiment de tota mena.
Des dels artistes fins als crítics d'art, passant per les persones vinculades en l'encadenament de les arts, han estat devaluats fins a un punt de precarietat que únicament l'estima pel seu treball els ha donat la força per tirar endavant.
I d'això se n'ha aprofitat tot sovint el sistema de la cultura.
La cultura, com la sanitat, en el seu principi més bàsic és bondat, en el sentit que té d'oferiment, de fer el bé a l'altre.
La cultura té aquesta necessitat de comunicar i donar coneixement pel bé de tothom.
Finalment, si parlem de normalitat, apropem la cultura a totes les persones sense caure en la banalització.
Últimament, repetim els bons desitjos per a tothom: «cuideu-vos molt», diem constantment.
Cuidem-nos a tots: aquesta seria la resposta a com hauríem d'actuar amb la cultura per salvaguardar-nos.
Ferran Dordal, dramaturg i director d'escena
La situació d'excepcionalitat actual no ha de ser una excusa perquè la precarietat endèmica que vivia el sector cultural fins abans d'ahir es perpetuï en aquest futur incert i estrany que ara mateix s'albira davant nostre.
No es tracta de resistir, o de salvar les restes d'un naufragi.
L'únic horitzó possible ens encamina cap a la transformació sistèmica i el canvi.
I això només serà possible quan la majoria dels agents culturals i creatius deixin d'estar condemnats a gestionar la pròpia supervivència.
La cultura de l'endemà ha d'estar viva, ha de ser filla del seu temps i alhora intempestiva, ha de repensar la tradició i actualitzar-la a cada moment, per intentar entendre el present amb una mirada oberta cap al futur.
Aquesta cultura ha de generar preguntes i no respostes, ajudar-nos a entendre'ns a través del qüestionament dels apriorismes, els llocs comuns i les presumptes veritats universals; ha de tenir la capacitat de repensar-se i reinventar-se sense pausa.
Perquè tota cultura sorgeix d'una societat concreta, que s'hi ha de veure reflectida, i també transformada.
La cultura ha de posar-nos en dubte, constantment, i per fer-ho haurà d'esdevenir plural, oberta, col·lectiva, mestissa, sorprenent, horitzontal, participativa, deslocalitzada, generosa i transversal, i apostar pels punts de trobada entre les realitats i disciplines diverses.
Una cultura que sigui necessària, imprevisible i imprescindible ha d'ajudar-nos, en definitiva, a eixamplar els nostres horitzons, a pensar de maneres diferents i contradictòries.
I per aconseguir-ho, aquesta cultura haurà de ser autènticament pública, apostar per l'accessibilitat universal, i alhora mantenir-se sempre atenta a no caure en la banalitat dels discursos preconcebuts o reduccionistes, no prioritzant el mer entreteniment, ni convertint-se en oci.
La cultura de l'endemà ha de deixar enrere la cultura de l'autosobreexplotació.
L'avenir ha de deixar de ser el temps de la supervivència.
Salima Jirari El Kouaihi, distribuïdora audiovisual
La cultura és l'eina de revolució i transformació més gran que tenim.
Històricament, ha anat un pas més endavant en el pensament crític i, com a conseqüència, el canvi social.
Per tant, ha de ser un bé comú i públic, i no un privilegi que divideix la societat entre les que hi tenim accés i les que no.
En el cas concret de la cultura audiovisual, és entreteniment, però també un dels generadors d'imaginari col·lectiu més potents i amb més pregnància d'avui dia.
Conforma la nostra manera d'entendre el món, els nostres prejudicis i tolerància, les nostres expectatives i frustracions, la manera en què ens relacionem i, en definitiva, la nostra identitat com a individus, però també com a societat.
Una societat molt diversa que sovint no troba el seu lloc dins d'aquest imaginari construït com a arquetípic durant massa temps per unes veus molt determinades i devotes dels estereotips esdevinguts de la constant mirada blanca, androcèntrica, heteronormativa, occitocèntrica i capacitista.
I és aquí on les institucions i les autoritats del món cultural tenen l'oportunitat i la responsabilitat de crear espais segurs en un context social hostil i, sobretot, de generar oportunitats per a totes les persones indiferentment de la raça, l'origen, la identitat de gènere, l'orientació sexual, la classe social, el nivell d'alfabetització, la diversitat funcional, l'edat, la llengua o la religió.
Aquesta esmena d'un problema que ha esdevingut sistèmic és urgent per evitar que el cercle continuï pervivint.
La cultura ha d'estar compromesa amb l'entorn, l'espai i el temps en què vivim.
Ha de ser responsable del contingut que crea i aprendre a representar les identitats des de l'experiència.
Ha de ser accessible en tots els seus aspectes, ja que, sense accessibilitat, mai hi haurà diversitat.
I aquesta no hauria de ser la cultura de l'endemà, aquesta és la cultura que urgeix avui
Àngels Ponsa, directora general de la Direcció General de Creació, Acció Territorial i Biblioteques
Som molts els que clamem que aquesta crisi hauria de propiciar una transformació sistèmica global.
La cultura és una font de valors i d'identitat, a més de contribuir al benestar, a la cohesió social i al sentiment de pertinença.
No podem viure sense cultura; de fet, la cultura és allò que és intrínsec en nosaltres que dona sentit a les comunitats de persones.
La percepció del nostre món canviarà i ara tenim la possibilitat de transformar-lo, posant la cultura al davant.
Ens enfrontem a un nou canvi de paradigma que ens obligarà a repensar-ho tot, també la manera com creem, produïm, gestionem i consumim cultura.
En aquest nou escenari, la cultura ha de jugar un paper essencial, ja que és el nexe que pot vertebrar i donar sentit a accions col·lectives que seran essencials per crear un nou relat.
Cal aconseguir que l'activitat cultural sigui consubstancial al desenvolupament d'una societat basada en el coneixement, el desenvolupament social i econòmic i la transmissió de valors democràtics.
Per fer front a aquesta situació sobrevinguda i al canvi d'era que provocarà la pandèmia, el sistema cultural haurà de treballar de manera molt diferent de com ho ha fet fins ara.
Són temps per forjar nous models de generació i de distribució del coneixement cultural per poder atendre les necessitats personals, socials i educatives de la ciutadania.
El sector de la cultura haurà de canviar de metodologia i els protocols a fi d'assegurar-se la incidència futura.
I per fer-ho cal vincular-se estretament amb la tecnologia i amb el món virtual per generar nous entorns de recepció i d'interrelació de qualitat.
Cal tenir present que venim d'una cultura infrafinançada que, al llarg de la història moderna i contemporània, ha estat lligada directament a la iniciativa popular i a l'activitat privada.
Hem de revertir aquesta situació i la resposta només pot procedir d'una responsabilitat pública: la cultura és un dret i, per tant, ha de ser un servei públic.
Amb tot, ens cal que l'activitat cultural passi per una col·laboració publicoprivada per obtenir els nivells d'excel·lència que el nostre país necessita.
Així, doncs, les meves pistes per a l'endemà de la cultura sortiran de sota les rels del que som.
Amb més força encara i arrossegant més gent.
Demanant el que és nostre i ens pertany: el nostre lloc al davant d'altres paraules del tot innecessàries com les guerres, els bancs, les grans fortunes o el turisme de masses.
Som l'aliment; som les bledes, les pomes, els cigrons, la carn i el peix.
I si no som conscients d'això, millor deixar-ho.
Som un lloc petit, és cert, però sense nosaltres el món ja no seria el mateix.
Ambdós constitueixen el cicle vital.
Per això ara l'aire ha d'escampar per les seves ones les nostres veus, els nostres treballs.
De la terra brollen fermes les noves branques d'espais per arribar a la gent.
A canvi, les institucions adoben el terreny, li donen l'aigua que necessita i cultiven amb cura i diners tot allò que abans deixaven erm.
Hem de fer que canviïn les prioritats de destí dels nostres diners, dels diners de tothom.
O no ens hem adonat, en aquest temps d'angoixa, que el nostre temps buit, o s'alimenta de cultura o ens agafa la bogeria pel braç i ens arrossega al no-res?
I que el vent arribi a bon port, a les noves xarxes virtuals de la cultura.
Alvaro Gámiz, desenvolupador videojocs i experiències interactives
La cultura és un ens agrupador de tot el que ens envolta.
És un reflex del que fem i del que som.
Aquesta pandèmia ens ha obligat —i ho ha fet violentament— a conviure de forma diferent; ha colpejat la nostra pròpia naturalesa social i els nostres costums.
I això fa mal i ens entristeix.
Aquesta tragèdia evidencia dues coses que resulten tan importants com boniques, tot i que potser encara és d'hora per adonar-nos-en.
La primera és que les persones som éssers essencialment socials i aquesta necessitat de contacte superarà qualsevol tragèdia i trobarà el seu camí per continuar produint-se.
Per això som molts els que, precisament ara que no podem estar amb els que estimem, parlem molt més amb ells, ens escrivim, hi fem videotrucades i hi estem més a prop en els nostres sentiments que quan els podíem abraçar.
La segona, que les eines digitals, audiovisuals i tecnològiques que ja teníem al nostre abast estaven infrautilitzades.
Potser ens resultava incòmode fer-les servir abans, i sempre s'ha de fer un esforç per sortir de la nostra zona confortable.
Ara que les utilitzem per obligació és quan veiem que ens donen servei de forma efectiva.
La cultura ha d'aprofitar l'efectivitat que impliquen les noves eines i les noves tendències per continuar la seva missió enriquidora de compartir i reflectir els costums de la nostra societat.
Però sense caure en les urpes de la velocitat i la superficialitat que regnen en el nostre món sobreinformat i, en molts àmbits, poc reflexiu.
Les tragèdies sempre porten dolor i oportunitat.