projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Acreditació de malaltia crònica
Les persones malaltes de sida poden adquirir els seus medicaments a un preu reduït mitjançant la sol·licitud d'acreditació de malaltia crònica.
Per a la concessió d'aquesta acreditació, el professional sanitari ha de certificar que la persona sol·licitant pateix aquesta malaltia.
És un programa que facilita de manera totalment gratuïta la llet necessària per a l'alletament artificial dels nadons fills de dones seropositives, durant el seu primer any de vida.
L'objectiu general del programa és fomentar el compliment, per part de les mares, de les recomanacions que fan les institucions sanitàries internacionals sobre la conveniència de la lactància amb llet infantil dels fills de les dones seropositives, per evitar la transmissió vertical de la infecció per VIH.
Hi participen 27 hospitals de tot Catalunya, en els quals es fa el seguiment clinicoepidemiològic de la majoria dels infants fills de dones seropositives:
Prescripció de la llet: la fa el pediatre que visita l'infant i es tracta d'una recepta interna amb la qual la mare pot recollir la llet en el lloc que l'hospital té habilitat amb aquesta finalitat.
Tipus de llet: a les famílies dels nadons se'ls dona llet en pols en envasos de 800 grams de capacitat.
Es recomana donar llet d'inici (tipus 1) durant els primers sis mesos i llet de continuació (tipus 2) durant el segon semestre de vida.
El pediatre, d'acord amb les característiques del nadó, pot començar a prescriure llet de continuació abans dels sis mesos d'edat o bé continuar el subministrament de llet d'inici durant més temps.
Organitzacions no governamentals de servei al sida a Catalunya
* ABD (Associació Benestar i Desenvolupament)
* ACAS (Associació Comunitària Antisida de Girona)
* ACASC (Associació Ciutadana Antisida de Catalunya)
* APFCiF (Associació de Planificació Familiar de Catalunya i Balears)
* Associació Antisida de Lleida
* Associació CEPS (Associació per a la Prevenció i Promoció de la Salut)
* CJAS (Centre Jove d'anticoncepció i sexualitat)
* Creación Positiva (Associació de persones amb VIH des de la perspectiva de gènere )
* FAiE (Fundació Acollida i Esperança)
* FAS (Fundació Autònoma Solidària)
* Fundació de lluita contra la sida
* FSiC (Fundació Salut i Comunitat)
* Fundació privada Suport Social Solidari
* Promoció i Desenvolupament Social
Quan parlem de la salut laboral ens estem referint a la salut de les persones en relació amb la seva ocupació professional.
Hem de tenir present que les condicions de treball poden influir perjudicialment sobre la salut quan la feina es desenvolupa en condicions que poden causar accidents o malalties i també quan produeix fatiga i insatisfacció, i trenca l'equilibri mental i social de les persones.
Però també hem de tenir en compte que quan les condicions de treball son òptimes la feina pot actuar sobre la salut de les persones en sentit contrari, és a dir, llocs de treball saludables a empreses generadores de salut.
L' Organització Internacional dels Treballadors i l' Organització Mundial de la Salut han definit la salut laboral com "la promoció i el manteniment del més alt grau de desenvolupament físic i mental, i del benestar social dels treballadors en totes les ocupacions, la prevenció entre els treballadors de les desviacions de la salut causades per les seves condicions de treball, la protecció dels treballadors a la seva feina contra els riscos resultants de factors adversos a la salut, la col·locació i el manteniment del treballador en un entorn de treball adaptat a les seves capacitats fisiològiques i psicològiques, i, per resumir, l'adaptació de la feina a la persona i de cada persona a la seva feina".
La sida és una malaltia infecciosa produïda pel virus de la immunodeficiència humana (VIH).
El VIH es transmet per la sang, el semen i les secrecions vaginals de les persones infectades.
No es pot saber si una persona està infectada pel seu aspecte.
Estar infectada pel VIH no és el mateix que tenir la sida.
Hi ha persones que després de molts anys d'haver-se infectat continuen tenint bon aspecte, tot i que poden contagiar el virus a una altra persona.
Saber si esteu infectades us pot ajudar a prendre decisions importants
Si penseu tenir fills o ja esteu embarassades, us convé saber si esteu infectada pel VIH.
Com podeu protegir-vos de la sida?
Tenint relacions sexuals sempre amb la mateixa persona, si cap dels dos no esteu infectats.
Si no és així i no esteu segures que vosaltres o les persones amb les quals teniu relacions estigueu infectades:
Si esteu embarassades i consumiu drogues, demaneu ajut a persones especialitzades, informeu-vos sobre els programes de metadona o utilitzeu sempre xeringues noves.
Infectar-vos depèn sobretot de vosaltres.
Totes les dones han d'estar informades sobre la sida.
Una dona infectada embarassada pot contagiar la sida al seu fill.
Si heu practicat conductes amb les quals creieu que podeu haver-vos infectat, cal que us facin una anàlisi de la sida.
Si sou seropositives, el risc de contagi al vostre fill pot disminuir amb una actuació a temps del ginecòleg o el pediatre.
La síndrome hemolítica urèmica (SHU) és un trastorn greu derivat d'una infecció a l'aparell digestiu, especialment pel bacteri Escherichia coli.
Aquest tipus d'infeccions gastrointestinals produeixen substàncies tòxiques que destrueixen els glòbuls vermells.
La destrucció d'aquests components de la sang comporta:
Tot i que amb el tractament adequat acostuma a desaparèixer totalment, aquesta síndrome pot arribar a produir complicacions potencialment mortals.
La causa més freqüent de la SHU és la infecció per Escherichia coli, però aquest trastorn també s'associa a d'altres infeccions de l'aparell digestiu, com la salmonel·losi i la shigel·losi.
Aquesta síndrome també es relaciona, tot i que en rares ocasions, amb d'altres infeccions no gastrointestinals, com la sida, l'ús d'alguns medicaments, com els que s'utilitzen per al tractament del càncer, i l'embaràs.
Els símptomes de la SHU poden incloure vòmits i diarrea (sovint amb sang), disminució de la producció d'orina (o fins i tot suspensió en els casos més greus), dolor abdominal, cansament, irritabilitat, i febre i calfreds.
Les persones afectades també poden presentar hematomes, icterícia (coloració groguenca de la pell), i confusió i convulsions.
Les proves diagnòstiques més freqüents són:
Altres mètodes per a la detecció de la SHU són la biòpsia de ronyó i el cultiu bacterià de matèria fecal per cercar els bacteris responsables de la infecció que pot produir la síndrome.
Generalment la SHU requereix atenció hospitalària.
El tractament pot incloure transfusions de glòbuls vermells o plaquetes, medicaments com els corticosteroides, i diàlisi.
Canal carpià / Neuropatia mediana / Síndrome del canal carpià / Túnel carpià
La síndrome del túnel carpià (STC) es manifesta per la compressió del nervi medià en travessar el túnel carpià a l'altura del canell.
Pot afectar una o totes dues mans i els primers símptomes acostumen a aparèixer a la mà dominant.
El túnel carpià és un pas estret que es localitza a la base de la mà i que està format per ossos i un lligament.
Aquesta estructura protegeix els tendons que flexionen els dits i el nervi medià, que viatja de l'avantbraç a la mà i que controla tant la sensibilitat dels dits (excepte el petit) com el moviment dels músculs de la base del polze.
Alguns factors, com ara la inflor que provoquen les lesions al canell o certes malalties, augmenten la pressió sobre aquest nervi i poden danyar-lo i produir símptomes, com ara formigueig, entumiment, debilitat i dolor a la mà i al canell.
Aquest trastorn afecta més les dones que els homes, especialment a partir dels 55 anys.
Sovint, s'associa a professions o activitats que comporten la realització de moviments repetitius, com ara carnissers, cuiners, obrers de la construcció, el treball en cadena o l'ús de l'ordinador.
De fet, la síndrome del túnel carpià ha estat recentment reconeguda com a malaltia laboral.
El diagnòstic i el tractament precoços són fonamentals per evitar danys permanents als nervis i atròfia muscular.
En la majoria de casos, l'aparició de la síndrome no és fruit d'una única causa, sinó de la combinació de diversos factors:
Els símptomes apareixen de manera progressiva.
Al principi són intermitents i acostumen a manifestar-se durant la nit o en fer determinades activitats que impliquen la flexió continuada del canell, com ara conduir, parlar per telèfon o llegir.
Amb el pas del temps, però, poden experimentar-se de manera constant durant tot el dia.
La síndrome del túnel carpià pot provocar entumiment i/o formigueig als dits de la mà (excepte el petit) i al palmell, així com dolor que es pot irradiar a tot el braç.
Un altre símptoma habitual és la debilitat, que pot dificultar accions tan quotidianes com agafar objectes o cordar-se els botons de la camisa.
El fet de moure o sacsejar la mà pot alleujar els símptomes temporalment.
El diagnòstic de la síndrome del túnel carpià pot incloure:
En primer lloc, cal tractar les malalties que puguin contribuir a l'aparició de la síndrome del túnel carpià.
A banda d'això i en general, es recomana fer repòs de la mà i el canell afectats, evitar les activitats o postures que poden provocar o agreujar els símptomes, aplicar-hi fred i prendre medicaments analgèsics i antiinflamatoris, com ara ibuprofèn.
A partir d'aquí hi ha diverses opcions terapèutiques disponibles:
Hi ha alguns consells que poden ajudar a evitar tensió i lesions als canells i les mans:
La síndrome de La Tourette és un trastorn neurològic que es caracteritza per la producció involuntària de moviments i sons vocals repetitius anomenats tics.
Els tics sovint empitjoren quan la persona que els pateix està excitada o té ansietat i s'atenuen durant la realització d'activitats tranquil·les o que requereixen concentració.
La síndrome de La Tourette rep el nom del neuròleg francès Gilles de la Tourette, qui va descriure per primera vegada aquest trastorn l'any 1885.
Actualment se'n desconeix la causa, tot i que en moltes famílies s'ha pogut observar una relació genètica.
Els primers símptomes s'inicien generalment entre els 7 i els 10 anys i solen afectar amb més freqüència els homes que les dones.
Els tics són irresistibles i no es poden reprimir indefinidament.
Algunes persones tenen sensacions corporals en un lloc específic abans de produir-se el tic (com ara una tensió, pressió, pessigolleig, picor) que s'alleugen amb l'aparició d'aquests símptomes.
A banda dels tics, les persones que pateixen aquesta síndrome també poden presentar trastorns associats.
Els més freqüents són el trastorn obsessivocompulsiu (TOC) i el trastorn per dèficit d'atenció amb hiperactivitat (TDAH).
També poden patir trastorns del son, trastorns de l'aprenentatge, problemes de conducta, problemes de control d'impulsos, depressió i ansietat.
Malgrat que la síndrome de La Tourette pot manifestar-se com a condició crònica, la majoria de les persones que la pateixen presenten els símptomes més greus durant els primers anys d'adolescència i van millorant amb el pas del temps.
No existeix cap prova específica que en determini el diagnòstic.
Per detectar la presència de la síndrome el metge o metgessa es basa en els criteris següents:
En alguns casos, el metge o metgessa demana un electroencefalograma, una ressonància magnètica, una tomografia computada o determinades anàlisis de sang per descartar altres malalties que poden confondre's amb la síndrome de Tourette.
El tractament no sempre és necessari, només en els casos en què els tics o els trastorns associats interfereixen en la vida quotidiana.
En aquests casos, existeixen fàrmacs efectius que ajuden a controlar els tics.
Actualment els més eficaços són els neurolèptics.
De tota manera, no existeix cap medicament que sigui capaç d'eliminar els símptomes d'aquest trastorn.
També es poden tractar de manera eficaç amb tractaments farmacològics i/o psicològics els símptomes del TDAH o del TOC que presenten molts pacients amb síndrome de La Tourette.
La teràpia psicològica intervé en aspectes com l'estrès i l'ansietat, les dificultats d'aprenentatge, els problemes de conducta i l'impacte psicosocial en la persona afectada i en la seva família.
La shigel·losi és una malaltia infecciosa que afecta l'intestí.
Està produïda per un grup de bacteris anomenat Shigella i la diarrea, sovint sangonosa, n'és el principal símptoma.
La malaltia es transmet pel contacte directe amb persones infectades i pel consum d'aigua i aliments contaminats.
És freqüent a les escoles bressol i els infants d'entre 2 i 4 anys tenen major risc de contraure-la.
Tot i que generalment desapareix espontàniament i sense complicacions, la infecció pot requerir tractament antibiòtic i produir complicacions.
La propagació del bacteri es pot prevenir amb uns bons hàbits higiènics i algunes precaucions en viatjar a zones amb condicions sanitàries deficients.
La infecció es transmet per via fecal-oral.
Les persones afectades alliberen els bacteris en defecar.
Els bacteris infecten altres persones en introduir-se dins l'organisme per la boca.
El contagi es produeix a través de:
Els factors que augmenten el risc de patir la malaltia són tenir entre 2 i 4 anys, conviure en escoles bressol, llars d'avis o presons, i viure o viatjar a zones amb condicions sanitàries deficients.
Els símptomes es manifesten entre un i dos dies després de contraure la infecció i acostumen a durar entre 5 i 7 dies.
Els més freqüents són diarrea, sovint amb moc i sang, dolor abdominal, febre i nàusees o vòmits.
Algunes de les persones afectades no n'arriben a presentar.
En alguns casos pot causar complicacions, com ara artritis (inflamació de les articulacions), convulsions, i síndrome hemolítica urèmica (insuficiència renal amb anèmia i problemes de coagulació).
Les proves diagnòstiques més freqüents són:
Les persones amb un bon estat de salut i símptomes lleus acostumen a recuperar-se espontàniament.
Només necessiten descansar i beure líquids abundants per compensar la deshidratació que produeix la diarrea.
Els antibiòtics són útils per als casos greus perquè poden reduir la durada dels símptomes.
També estan indicats per als nadons, la gent gran i en situacions amb un risc alt de propagació de la malaltia.
La deshidratació severa pot requerir l'administració de líquids per via intravenosa.
Hi ha alguns consells que us ajudaran a prevenir la shigel·losi:
Utilitzeu-la fins i tot per rentar-vos les dents.
- Eviteu el consum d'aliments crus, especialment fruites i verdures.
És una iniciativa de l'Organització Internacional del Treball per promoure la seguretat i la salut a la feina.
L'Organització Internacional dels Treballadors i l'Organització Mundial de la Salut han definit la salut laboral com, "la promoció i el manteniment del més alt grau de desenvolupament físic i mental i del benestar social dels treballadors en totes les ocupacions.
La prevenció entre els treballadors de les desviacions de la salut causades per les seves condicions de treball.
La protecció dels treballadors a la seva feina contra els riscos resultants de factors adversos a la salut, la col·locació i el manteniment del treballador en un entorn de treball adaptat a les seves capacitats fisiològiques i psicològiques.
En resum, l'adaptació de la feina a la persona i de cada persona a la seva feina".
Els objectius del Dia Mundial de la Fibromiàlgia i la Síndrome de Fatiga Crònica, que se celebra el 12 de maig, són donar a conèixer l'existència d'aquestes malalties, incidir en la necessitat d'investigar els factors de predisposició i de desencadenament, i destacar la importància de fer-ne la detecció precoç.
La data d'aquesta celebració commemora el naixement de la infermera Florence Nightingale, que va patir una malaltia d'aquestes característiques als 40 anys i va passar la resta de la seva vida al llit.
L'escoliosi idiopàtica és una desviació de la columna vertebral en la qual s'ha produït un gir de les vèrtebres.
L'edat de més risc per a aquesta malaltia és entre els deu i els setze anys i afecta més les nenes que els nens.
L'escoliosi és gairebé sempre benigna i generalment evoluciona bé.
L'escoliosi no es relaciona amb l'alimentació, la pràctica de determinats esports, la manca de calci, les males postures o l'ús de motxilles escolars.
Podem sospitar que una persona té escoliosi si observem:
L'escoliosi es pot diagnosticar a partir d'un examen físic de l'esquena, tot i que també es poden realitzar altres proves com:
La major part de les escoliosis no necessiten tractament.
En la resta de casos, algunes requereixen control periòdic i només un nombre molt reduït s'han de tractar amb cotilles o poden operar-se.
L'ús de la cotilla o faixa ortopèdica durant el creixement del nens afectats permet canviar el curs natural de la deformació.
El tractament quirúrgic consisteix a fer una fixació a l'esquena i un empelt ossi (inserció d'una porció d'os).
La cirurgia, tot i ser una solució agressiva, resulta segura i eficaç i aconsegueix corregir al voltant de la meitat de les escoliosis greus.
Les fixacions metàl·liques que s'utilitzen en les intervencions no activen les alarmes de metalls.
La salmonel·losi és una de les malalties de transmissió alimentària més comunes.
És una infecció intestinal produïda pel bacteri salmonel·la.
En la majoria de casos causa gastroenteritis i millora sense necessitat de tractament, però pot ser greu si arriba a la sang i afecta infants, gent gran o persones amb malalties cròniques.
Generalment es contrau a través del consum d'aliments contaminats, especialment els ous i els productes que contenen ou cru.
La salmonel·losi es pot evitar seguint alguns consells bàsics de seguretat alimentària.
El bacteri viu als intestins de persones i animals.
La majoria de les persones afectades contrauen la infecció en menjar aliments contaminats per femtes, principalment d'origen animal, com ara ous, carn, aus i llet, però també fruites i vegetals.
El contacte amb animals infectats, inclosos els domèstics, és una altra possible via de contagi.
La salmonel·la també pot transmetre's de persona a persona per una manca d'higiene, en no rentar-se les mans correctament després d'anar al lavabo o de manipular aliments contaminats.
La majoria de les persones afectades presenten diarrea, rampes abdominals, febre, mal de cap, nàusees i vòmits, entre 1 i 3 dies després de la infecció.
Els símptomes acostumen a ser lleus, duren entre 4 i 7 dies i desapareixen sense necessitat de tractament.
Malgrat això, en alguns casos la diarrea pot arribar a ser greu i requerir hospitalització.
La malaltia s'agreuja quan afecta infants, gent gran o persones amb malalties cròniques.
Per diagnosticar la infecció cal una anàlisi de la femta, que inclou un cultiu bacterià.
Aquesta prova de laboratori consisteix a col·locar una mostra de matèria fecal dins un plàstic estèril amb nutrients que afavoreixen el creixement de determinats bacteris.
Els bacteris que s'intenten detectar només creixen si ja són presents a la mostra.
La majoria de les persones afectades es recuperen espontàniament sense necessitat de tractar-se o només necessiten líquids per evitar la deshidratació.
L'ús d'antibiòtics només està indicat en els casos greus, quan la malaltia passa a la sang o afecta infants, gent gran o persones amb malalties cròniques.
La prevenció de la malaltia requereix l'aplicació de mesures de control en totes les etapes de la cadena alimentària, des de la producció agrícola fins a la llar.
Uns bons hàbis d'higiene són fonamentals per evitar la transmissió de la infecció.
També cal seguir les normes bàsiques d'higiene, conservació i preparació dels aliments, com ara rentar les fruites i les verdures i separar els aliments crus dels cuits per evitar la contaminació creuada.
Una altra mesura per prevenir la malaltia és evitar el consum de:
L' Escherichia coli ( E. coli ) és un bacteri que forma part de la flora normal de l'intestí humà i dels animals de sang calenta i és un dels més abundants en aquesta localització.
Encara que, majoritàriament, l' E. coli és un bacteri que no és patogen, se'n poden trobar algunes soques verotoxigèniques, com l' E. coli O157: H7, que són causants de diarrees greus.
No obstant això, al nostre país la freqüència d'aquesta infecció és baixa i es detecta en casos esporàdics.
L' E.coli O157: H7 s'associa alguna vegada a complicacions com l'anomenada síndrome hemolítica urèmica, que és una forma d'afectació del ronyó aguda i greu que en alguna ocasió pot donar lloc a insuficiència renal i que excepcionalment pot arribar a ser mortal.
S'ha vist que aquest tipus de complicació es dona més en infants i gent gran que en persones adultes.
La malaltia es transmet pel consum d'aliments contaminats amb el bacteri E. coli verotoxigènic.
Els aliments implicats principalmentment en la infecció humana són la carn de boví, fonamentalment la carn picada, les hamburgueses i les salsitxes poc cuites, i la llet crua.
També s'han descrit brots pel consum de carn de gall dindi, salami, formatge fresc, iogurt o vegetals crus i també per beure aigua contaminada amb matèria fecal.
És possible la transmissió directa de persona a persona quan, a partir de la femta d'una persona infectada i a través de les mans, els microorganismes arriben a la via digestiva d'una altra persona.
El bacteri E. coli O157: H7 produeix una toxina que dona lloc a un quadre clínic que va des de formes lleus, com diarrees i còlics abdominals, a formes més greus com colitis hemorràgiques.
També es poden donar casos de febre i vòmits.
Generalment, els símptomes apareixen entre les 24 i les 72 hores després de la infecció.
En ocasions, pot desencadenar l'anomenada síndrome urèmica hemolítica, que es caracteritza per produir insuficiència renal aguda, anèmia hemolítica i trombocitopènia, i que pot arribar a ser mortal.
La majoria dels pacients es recuperen en un període de deu dies i no necessiten tractament.
És aconsellable beure molta aigua per evitar la deshidratació.
Molts cops es recomana no prendre medicaments antidiarreics perquè poden retardar que el cos es desprengui del bacteri.
En el cas de presentar diarrees amb sang, cal visitar el metge o la metgessa com més aviat millor.
Per prevenir la infecció amb E. coli O157: H7 es recomana rentar-se bé les mans abans de manipular els aliments, cuinar les carns a altes temperatures, rentar les fruites i verdures amb aigua potable abans de consumir-les i no beure aigua no potable ni llet sense pasteuritzar.
Igualment es recomana no consumir aliments d'origen desconegut.
S'ha vist que l'eliminació del microorganisme per la femta es pot donar fins i tot dos mesos després d'haver patit la infecció.
Per tant, per evitar-ne la transmissió persona a persona, és molt important que se segueixin les recomanacions següents: