Resum: L'actual sistema federal dels EUA és una complexa barreja d'elements del federalisme coercitiu, del federalisme cooperatiu i del federalisme dual.
Des d'un punt de vista constitucional i polític, el sistema federal des de la dècada de 1960 ha tendit cap a un sistema coercitiu arran de l'àmplia expansió del govern federal en els àmbits dels estats.
Aquesta coerció implica, entre altres coses, un augment de les regulacions vinculades a subvencions federals, mandats imposats als estats i invasions federals de les competències dels estats.
Actualment, ni el Senat ni la Cort Suprema ni el president actuen com a garants de les competències estatals.
No obstant això, des d'una perspectiva administrativa les relacions intergovernamentals entre el govern federal, el dels estats i els governs locals es mantenen en una situació de forta cooperació; de fet, els responsables de l'administració local implementen i compleixen amb les polítiques federals i de vegades aconsegueixen que l'administració federal els faci concessions i els permeti ajustaments a l'hora d'implementar-les.
Al mateix temps, els estats mantenen, malgrat tot, importants competències residuals, les quals, juntament amb les seves substancials capacitats fiscals, els permeten endegar en un ampli número de camps, unes polítiques públiques independents i innovadores.
Així doncs, la forta activitat dels estats en àmbits com ara la protecció dels consumidors, justícia, protecció mediambiental, sanitat i drets dels treballadors, ha estat en part una reacció en contra del federalisme coercitiu i, a més, ha posat sovint en evidència la debilitat de les polítiques federals en aquests mateixos àmbits.
Paraules clau: federalisme als EUA; subvencions; prevalença; assignacions; federalisme coercitiu; cooperació intergovernamental; estats als EUA; Tribunal Suprem als EUA.
Professor titular de Dret Constitucional de la Universitat de Barcelona
Resum: L'estudi tracta de les possibilitats que s'han obert darrerament a la participació de les comunitats autònomes en l'adopció de decisions per part de les institucions comunitàries en la seva fase externa, des de Brussel·les, a partir dels canvis normatius produïts, tant en el Dret espanyol (Acords CARCE de 2004 i reforma dels estatuts d'autonomia) com en l'europeu (Tractat de Lisboa), així com dels problemes als que s'ha hagut de fer front per fer-la efectiva.
S'ha prestat atenció tant a la participació en les delegacions nacionals espanyoles en els òrgans de la comitologia i en el Consell i els seus òrgans preparatoris, que representen totes les comunitats autònomes, com directament i individual en el Comitè de les Regions, el Parlament Europeu i les xarxes de regions.
Per portar a terme la participació autonòmica, les oficines de representació regional a Brussel·les desenvolupen una tasca fonamental d'enllaç i coordinació, per això s'ha analitzat el seu règim jurídic i les relacions entre les oficines autonòmiques, amb els serveis centrals de la mateixa Administració, amb la Representació Permanent Espanyola i amb les institucions i els òrgans de la Unió Europea.
Paraules clau: Estatut d'autonomia; Acords CARCE 2004; Tractat de Lisboa; participació en els assumptes europeus; delegacions de les comunitats autònomes a Brussel·les; control de la subsidiarietat.
Catedràtic de Dret Constitucional de la Universidad de Sevilla
Resum: Les recents reformes estatutàries han tendit, per una banda, a regular amb major detall que les seves versions inicials el repartiment de les competències financeres i, d'altra banda, han procurat subratllar el paper determinant de les respectives CCAA en l'aplicació al seu territori de nous models de finançament.
El reformat marc estatutari ha suposat, en conseqüència, el refermament en l'esfera hisendística del principi dispositiu, que haurà no obstant de conciliar-se amb l'habilitació conferida al legislador orgànic per l'article 157.3 CE.
En aquest context, no és d'estranyar que la STC 13/2007 fos rebuda amb certa expectació, atès que estava cridada a abordar dues situacions que, en principi, són susceptibles de tornar a plantejar-se després de les reformes estatutàries, és a dir: la possibilitat que una CA refusi incorporar-se a un nou model de finançament, i l'eventual inaplicació d'alguna mesura estatutària que, com el "deute històric", no semblava assumida amb abast general en la LOFCA.
Doncs bé, la STC 13/2007 no ha vingut sinó a confirmar la línia jurisprudencial preexistent, ja que manté la tendència a utilitzar la LOFCA com a instrument anivellador de les eventuals peculiaritats financeres que puguin incorporar els diferents estatuts, fins i tot a risc d'apurar al límit les possibilitats hermenèutiques que ofereix el seu tenor literal.
Paraules clau: principi dispositiu; control de constitucionalitat; estatuts d'autonomia; finançament autonòmic; impostos cedits; deute històric.
Catedràtica de Dret Financer i Tributari de la Universitat Autònoma de Barcelona
Resum: L'objecte de l'article és l'anàlisi del sistema de finançament establert en l'Estatut d'autonomia de Catalunya.
El treball se centra fonamentalment en l'estudi de les competències atribuïdes a la Generalitat respecte dels ingressos públics, fent especial èmfasi en aquells que provenen dels tributs i de les participacions per ser els més importants d'entre els que són de la seva titularitat.
L'article tracta, per tant, del règim de distribució de competències en aquesta matèria entre l'Estat i la comunitat autònoma des de la perspectiva constitucional, centrant-se en com s'ha incorporat a l'Estatut d'autonomia i plantejant qüestions sobre la possible inconstitucionalitat de determinats preceptes, sobre tot respecte dels tributs cedits i de les participacions.
En particular, s'analitza des d'aquesta perspectiva tant el règim de la cessió dels impostos com els criteris de repartiment de les participacions.
És en aquestes fonts de finançament en les que es projecten fonamentalment els principis informadors del sistema de finançament de les comunitats autònomes establert en la Constitució, que se centren en el principi d'autonomia i en el de solidaritat, convertint-se en les regles sobre les quals gira l'anàlisi que es porta a terme en aquest treball.
Paraules clau: competències financeres; solidaritat; impost cedit; participació; criteris de repartiment.
Professora titular de Dret Financer i Tributari de la Universitat Pompeu Fabra (serveis especials)
Resum: En aquest article s'exploren, des d'una perspectiva jurídica, les vies obertes pel nou Estatut d'autonomia de Catalunya per innovar en el sistema de finançament dels governs locals.
Es comença descrivint com s'havien concretat, fins ara, l'autonomia, la suficiència i el poder financer local pel legislador estatal i pel Tribunal Constitucional.
Després de considerar la possible prevalença de les previsions estatutàries sobre la normativa bàsica dictada a l'empara de l'article 149.1.18 de la Constitució, s'analitza amb detall la regulació, força ambigua, que s'estableix a l'Estatut sobre les finances locals.
Es conclou que, malgrat que sembla que l'Estatut pretén dotar la Generalitat de més capacitat per establir i regular tributs locals, així com d'una major corresponsabilitat amb l'Estat per garantir la suficiència financera dels governs locals, resten molts aspectes pendents de concreció.
Algunes qüestions importants s'han ajornat fins a la futura llei catalana de finances locals, però, sobretot, resultarà decisiu el posicionament del Tribunal Constitucional sobre si el nou Estatut té o no capacitat d'innovar en el sistema juridicofinancer.
Resum: L'objecte del present article és dur a terme un examen del sistema de controls sobre els ens locals que existeix en l'actualitat a Espanya i de les alternatives al mateix que són possibles.
Amb aquest objectiu, en primer lloc, s'estudien dues qüestions prèvies: la delimitació conceptual i taxonòmica dels controls administratius sobre els ens locals, i l'evolució històrica del sistema espanyol de controls, des de la perspectiva de la tensió existent entre aquests i l'autonomia local.
En segon lloc s'analitza, d'una banda, quin és la configuració ideal de l'esquema de controls que ha de recollir l'ordenament espanyol, per la qual cosa s'investiga si aquest ha de ser preponderantment judicial o administratiu, i, d'altra banda, es tracta de determinar a qui li correspon establir quin ha de ser el model de control sobre els ens locals i com s'ha de portar a terme la seva fixació.
Professor de Dret Constitucional de la Universitat de Barcelona
Resum: En aquest article s'analitza, en primer terme, quin és el marc competencial en matèria de contractació que resulta de l'aprovació del nou EAC de 2006, per constatar una efectiva ampliació del sostre de les competències de la Generalitat de Catalunya, tant des de la perspectiva material –amb el reconeixement d'un àmbit d'exclusivitat fins ara inexistent, que conviu amb un altre àmbit de competències compartides–, com des del punt de vista subjectiu, en tant que les competències sobre contractació abasten no només els contractes de l'Administració de la Generalitat, sinó també els de l'Administració local a Catalunya.
D'altra banda, s'examina també com ha exercit l'Estat recentment les seves competències mitjançant l'aprovació de la Llei 30/2007, de 30 d'octubre, de contractes del sector públic, que inclou la legislació bàsica en la matèria, i es valoren les possibilitats de desenvolupament legislatiu de la Generalitat a partir de les seves competències exclusives i compartides i a la vista del nou marc de l'esmentada legislació bàsica estatal.
La tesi principal que es defensa és que existeix un camp d'actuació autonòmic per tal d'aprovar una llei sobre contractes de les administracions públiques catalanes, autonòmica i local, amb una atenció preferent als aspectes d'organització de la gestió de la contractació pública, a determinats apartats del cicle contractual i sobretot a la contractació pública electrònica, que juntament amb la recepció del dret europeu constitueixen els dos grans eixos sobre els que pivota l'evolució del dret de contractes dels darrers anys.
Paraules clau: contractes; contractació; competències; legislació bàsica; administracions públiques catalanes.
Professor associat de Dret Internacional Públic i Relacions Internacionals de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: Una de les novetats introduïdes per l'Estatut d'autonomia de Catalunya de 2006 –i per la major part de les reformes estatutàries portades a terme entre 2006 i 2007– ha estat el reconeixement exprés de la capacitat de la Generalitat de Catalunya per a subscriure acords de cooperació exterior.
Aquests acords, si bé havien constituït ja una pràctica consolidada i reconeguda tant a nivell doctrinal com jurisprudencial, mancaven d'un reconeixement legislatiu exprés que garantís la seguretat jurídica dels actes realitzats per les CCAA en la aplicació.
El nou marc estatutari dels acords autonòmics d'acció exterior suposa un canvi qualitatiu i quantitatiu en la concepció mateixa de l'autonomia.
Es proposa aquí abordar el nou règim derivat de l'EAC de 2006, tenint present la perspectiva de la globalització de les relacions internacionals.
A aquests efectes, es realitza un estudi del nou marc estatutari en dues parts.
En la primera, s'analitza l'article 195 de l'Estatut, que regula de forma específica els acords d'acció exterior de la Generalitat de Catalunya i planteja que s'hi apliquin els principis de lleialtat institucional i bilateralitat.
En la segona, s'examina el règim jurídic aplicable als acords d'acció exterior, concretament, la seva denominació, tramitació, dret aplicable i sistema de solució de diferències.
Completa aquesta anàlisi una breu referència a la regulació en l'Estatut dels acords d'acció exterior dels ens locals.
Paraules clau: convenis; acció exterior; Administració de la Generalitat; comunitats autònomes; cooperació transfronterera; cooperació interregional.
Professor de Dret Administratiu de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: El present treball defensa una tesi –força aïllada en el panorama doctrinal– d'acord amb la qual les competències autonòmiques executives duen implícita la potestat reglamentària substantiva o ad extra, sens perjudici de la potestat de l'Estat de dictar reglaments de desplegament de la seva legislació, una afirmació que es considera vàlida tant en l'etapa dels primers estatuts d'autonomia com en l'etapa actual, presidida per les previsions de l'Estatut d'autonomia de Catalunya de 2006.
L'estudi posa en relleu que aquesta mateixa previsió ja fou acollida per la Constitució espanyola de 1931 i que, essent igualment possible a partir d'una interpretació rigorosa de les normes de capçalera de l'Estat autonòmic, fou expressament rebutjada pel Tribunal Constitucional, per mitjà d'una jurisprudència bastida sobre uns arguments particularment febles, quan no del tot erronis.
A partir d'aquest bagatge, s'estudien les previsions contingudes en els nous estatuts d'autonomia i s'avaluen els resultats concrets de l'intent de definir el poder reglamentari substantiu com a contingut propi i natural de les competències executives.
Paraules clau: competències executives; potestat reglamentària; reglaments executius; poder normatiu; legislació de l'Estat; II República; reforma estatutària.
Catedràtic de Dret Constitucional de la Universidad de Jaén
Resum: En el present treball s'analitza el tractament que realitzen les diferents reformes estatutàries de la figura del Defensor del Poble autonòmic.
El punt de mira de l'anàlisi se centra tant en la dimensió funcional o competencial, com en l'estatus institucional i les relacions amb altres òrgans i poders de la comunitat autònoma.
En aquest procés d'incorporació als nous estatuts de la figura de l'ombudsman autonòmic s'ha intentat delimitar amb major claredat normativa l'abast i l'eficàcia de la seva funció com a instància de tutela dels drets.
D'altra banda, l'estudi entra a examinar els nous paràmetres normatius de referència sobre els quals es projectarà l'actuació del defensor autonòmic; en concret, i fonamentalment, els catàlegs de drets estatutaris.
Sens dubte es troba aquí un dels reptes més importants de futur per consolidar aquesta figura com a veritable instrument de protecció dels drets socials dels ciutadans en cada comunitat; el seu veritable valor normatiu es mesurarà, entre altres formes, a partir de les possibilitats que tingui per tal de garantir el seu exercici.
Paraules clau: Ombudsman; comunitats autònomes; drets socials; reformes estatutàries.