Francesco Violi està fent el doctorat de Política a la Christ Church University de Canterbury.
Es va graduar en Econòmiques a la Universitat de Pavia el 2014 i en Estudis de Diplomàcia a l'Institut d'Estudis Polítics de Milà.
Els seus interessos de recerca se centren en el federalisme europeu, la integració regional i els moviments proeuropeus.
En els seus estudis de doctorat examina les tendències asimètriques del federalisme a la Unió Europea, amb atenció especial a la zona euro com a sistema federal.
El futur de Gibraltar sembla que corre perill, ja que el Regne Unit ha votat a favor d ' abandonar la Uni ó Europea (UE).
Igual que Irlanda del Nord, Gibraltar limita amb territori de la UE i dep è n en gran manera dels vincles amb Espanya per a l ' estabilitat econ ò mica, els transports i els subministraments d ' energia.
Tot i que el Govern gibraltareny malda per conservar tant l ' autonomia amb sobirania brit à nica com la pertinen ç a a la Uni ó Europea, el Govern espanyol sost é que nom é s un sistema de sobirania conjunta podria salvar Gibraltar del mateix dest í que la resta del Regne Unit en cas de retirada completa de la UE, sense cap tipus d ' acc é s a l ' espai econ ò mic europeu (Brexit dur).
L ' objectiu d ' aquest article é s presentar el concepte de condomini com un sistema pol í tic federal basat en la sobirania conjunta mitjan ç ant l ' an à lisi dels condominis existents (per exemple, Andorra), per tal d ' avaluar si hi ha marge per aplicar una soluci ó de condomini a Gibraltar.
La paraula llatina condominium té el seu origen en la unió del prefix llatí con- (de cum, 'amb') i el terme dominium ('domini').
Watts (2008: 11) al·ludeix als condominis com una de les formes que adopten els sistemes polítics federals.
Com suggereix la paraula, es tracta d'un tipus de sobirania compartida en la qual dues o més parts externes exerceixen una forma conjunta de sobirania sobre un mateix territori, algunes vegades en forma de control directe, i altres cedint o mantenint sistemes d'autogovern a la zona en qüestió, ocasionalment mitjançant una relació de protectorat (Shepheard 1899).
Els condominis es remunten a l'edat mitjana, com una manera antiga de resoldre les rivalitats i els conflictes entre estats que competeixen per la supremacia sobre el mateix territori.
Segons les cròniques històriques, el condomini va ser un invent bizantí.
Al segle vii, l'emperador Justinià II va proposar una nova forma de sobirania compartida al califa Muawiyah I sobre Xipre i els seus impostos (Zavagno 2011).
Aquest acord va durar gairebé tres segles, abans que els bizantins recuperessin l'illa.
En la història colonial britànica, el Sudan Angloegipci és un dels exemples més clars de condomini entre una potència colonial i un territori regional, en què aquest últim estava sota la influència de la primera.
Aquest acord proporcionava ajuda mútua sobre un territori en disputa, com també responsabilitats compartides de seguretat en una àmplia zona.
Tot i que es va anomenar condomini, cosa que implica igualtat entre les parts, en aquest tipus d'acord (imposat), els britànics van exercir un paper hegemònic en frustrar les demandes dels egipcis a la zona, i també les reivindicacions d'independència i autogovern dels indígenes sudanesos.
Les illes de Vanuatu i Togolàndia (1916-1922) són altres exemples de condominis colonials sota la sobirania compartida entre França i la Gran Bretanya.
Per la seva naturalesa, els condominis són una forma fràgil de sistema polític federal.
El seu èxit com a solució pacífica als conflictes interestatals depèn de l'acord i la bona voluntat de les parts a l'hora de respectar el pacte.
Amb l'única excepció d'Andorra, on fa segles que dura i encara existeix (vegeu més endavant), els condominis no són acords permanents.
Encara que solen crear-se per circumstàncies de pacificació immediates, la majoria de les vegades són substituïts per nous acords que afavoreixen una de les parts externes o determinen la independència plena del condomini.
La partició de Togolàndia entre França i la Gran Bretanya el 1922, la partició de Samoa entre Alemanya i els Estats Units el 1899, i la transferència de Cracòvia sota plena sobirania austríaca el 1846 en són bons exemples.
Andorra és un microestat que conserva alguns elements dels antics sistemes polítics que han aconseguit sobreviure i adaptar-se a circumstàncies noves i canviants.
Mentre que San Marino és l'últim cas de comune italià medieval i Liechtenstein l'últim principat que queda del Sacre Imperi Romà, Andorra és l'últim exemple d'acord feudal (Fernsworth 1934).
Andorra és un condomini establert des de l'edat mitjana.
Explica la llegenda que el mateix Carlemany, a causa de la impermeabilitat i la posició estratègica de la zona, va fundar l'assentament després de conquistar els Pirineus als musulmans.
Lluís el Piadós, fill i successor de Carlemany, va oferir el control de l'assentament als comtes d'Urgell i als seus successors.
L'estatus de coprincipat, és a dir, que dos caps d'estat comparteixin la mateixa funció a Andorra, és fruit d'aquesta decisió.
Van sorgir un gran nombre de conflictes entre els comtes de Foix, hereus dels senyors seglars que tenien al seu càrrec el control militar i la seguretat d'Andorra, i els bisbes d'Urgell, responsables de l'administració civil i religiosa.
Aquest conflicte es va resoldre mitjançant l'anomenat Pariatge d'Andorra.
Els tractats de pariatge (literalment, 'acords entre parells') (Delcambre i Gallet 1937) eren una forma de resoldre els conflictes territorials entre dues parts a base de compartir la sobirania del territori en disputa.
Amb el pariatge andorrà, en un marc de paritat i reconeixement mutu, els comtes de Foix i els bisbes d'Urgell van passar a ser sobirans d'Andorra.
Alhora, van continuar desenvolupant certa forma d'autogovern.
Les parròquies (petits pobles organitzats al voltant d'una església) van sorgir com a unitats polítiques, en les quals la família més benestant era el principal actor polític en representació de la seva parròquia.
Amb la fi del règim franquista a Espanya i la seva transició a la democràcia, Andorra va experimentar una llarga etapa de reformes polítiques i modernització durant els anys setanta i vuitanta, quan els coprínceps es van posar d'acord en la necessitat d'instaurar un nou govern democràtic per al condomini dels Pirineus.
Això es va acordar amb la mediació del Consell d'Europa, que va exigir una modernització formal del sistema andorrà segons les normes de les democràcies liberals.
En primer lloc, el 1981, es va crear el poder executiu, amb un cap de govern i un consell de ministres, i després de diversos anys de discussions i negociacions constitucionals, a més de consultes públiques, Andorra va ratificar la nova Constitució el 1993 ( Butlletí Oficial del Principat d'Andorra 1993).
En virtut de la nova Constitució, el paper dels dos caps d'estat (coprínceps, és a dir, el president de França i el bisbe d'Urgell) és sobretot formal, si bé tots dos conserven el poder de veto en el cas que un d'ells no ratifiqui les lleis.
En tots els altres aspectes, Andorra és un país independent, amb el seu sistema propi de govern i les seves especificitats.
Gibraltar ha estat i continua sent un tema polèmic en les relacions entre el Regne Unit i Espanya des del Tractat d'Utrecht (1713), que va obligar Espanya a acceptar la sobirania britànica sobre Gibraltar i Menorca com a resultat de la guerra de Successió espanyola (1701-1714).
Tot i que Espanya va aconseguir reconquistar Menorca al segle xviii arran de les guerres posteriors, no va ser capaç de recuperar el Penyal.
Tot i l'evolució de les bones relacions entre l'Espanya postfranquista i el Regne Unit, a més de la participació de tots dos països en el projecte més ampli d'integració europea, Espanya mai no ha renunciat del tot a les seves pretensions sobre Gibraltar.
A principis de la dècada de 2000, el que aleshores era el secretari d'estat de Relacions Exteriors del Regne Unit, Jack Straw, i la ministra espanyola d'Afers Estrangers, Ana Palacio, van proposar una forma de sobirania conjunta i un estatut de condomini per a Gibraltar.
Tot i que les negociacions van rebre el suport del Ministeri britànic de Relacions Exteriors i de la Mancomunitat de Nacions, el parlament de Gibraltar va convocar unilateralment un referèndum per posar fi a qualsevol opció de sobirania conjunta.
Els votants van rebutjar unànimement les negociacions (amb el 98,48 % de vots en contra i una participació del 87,9 %), oposant-se a qualsevol pla de sobirania conjunta.
L'hostilitat gibraltarenya cap a aquest projecte estava vinculada a la proposta espanyola que el condomini no fos permanent, sinó una etapa preliminar abans de passar a la plena sobirania espanyola.
A la vista del referèndum, els governs espanyol i britànic van iniciar, juntament amb el Govern gibraltareny, un fòrum tripartit de diàleg.
Creat el 2006, el fòrum va tractar de gestionar temes concrets, però no va proporcionar un marc per resoldre la qüestió de la sobirania de Gibraltar (Gold 2009).
Aquest fòrum, que comptava amb el suport del Govern Zapatero, es va haver d'enfrontar a una oposició aferrissada del govern posterior, encapçalat per Rajoy, que essencialment el va boicotejar.
Aquest «boicot», vigent des del 2011, va derivar en la fi de facto del fòrum.
La raó del desacord rau en l'actitud d'Espanya respecte a l'estatus de Gibraltar; encara que Espanya donaria suport a una solució de condomini i sobirania compartida amb el Regne Unit, es nega a acceptar Gibraltar com a contrapart autònoma o semisobirana en la negociació.
El resultat del referèndum del 2016 sobre la sortida del Regne Unit de la UE ha provocat noves divisions entre Espanya i el Regne Unit.
El 23 de juny, Gibraltar va rebutjar gairebé per unanimitat abandonar la UE (96 % dels vots amb una participació del 83,7 %).
Encara que el seu estatut es podria comparar fins a cert punt amb el d'Escòcia i Irlanda del Nord —tots dos van votar per la permanència—, tant el percentatge aclaparador a favor de no abandonar la UE com l'alta participació en el referèndum representen un fort argument a favor que Gibraltar continuï formant part de la Unió Europea.
Com a territori britànic d'ultramar i estat membre especial de la Unió Europea, Gibraltar queda al marge de l'aranzel extern comú i de l'obligació de recaptar l'impost sobre el valor afegit, però, el que és més important, té autonomia per complir les directives de la UE.
Malgrat el seu estatus, el Regne Unit és responsable jurídicament de les relacions exteriors de Gibraltar i, en conseqüència, de la pertinença del Penyal a la UE.
Per tant, s'espera que Gibraltar, juntament amb la resta del Regne Unit (incloent-hi Escòcia i Irlanda del Nord), abandoni la UE.
En aquestes circumstàncies, una forma de sobirania conjunta amb Espanya podria ser una solució a aquest trencaclosques?
Encara que Gibraltar s'oposa fermament a la sobirania conjunta, un acord d'aquest tipus podria facilitar la seva integració a la UE.
Gibraltar es convertiria en un coprincipat (amb dos caps d'estat com Andorra) i conservaria l'autogovern, i continuaria vinculat tant a la UE com al Regne Unit després de la sortida d'aquest últim.
Immediatament després del referèndum, el Govern espanyol va declarar que Gibraltar havia fet un pas més per unir-se a Espanya.
No obstant això, els gibraltarenys s'han mantingut molt escèptics sobre aquesta solució; el primer ministre de Gibraltar, Fabian Picardo, ha rebutjat qualsevol demanda espanyola de sobirania conjunta, declarant que Gibraltar trobaria altres maneres de conservar el seu estatus dins de la UE.
La por al centralisme espanyol i la voluntat de mantenir l'autonomia política i fiscal concedida per ser un territori britànic a ultramar continua sent un problema important entre Espanya i Gibraltar.
Just després del referèndum, Picardo va afirmar que la sobirania conjunta és un preu que Gibraltar no està disposat a pagar.
Una solució a l'estatus de Gibraltar depèn en part de la voluntat d'Espanya i del Regne Unit per negociar l'estatut de condomini i en part dels ciutadans de Gibraltar.
En el cas d'un Brexit dur i d'un resultat negatiu de les negociacions entre la UE i el Regne Unit, Gibraltar haurà de buscar una solució que no impliqui la seva separació del mercat únic i la cooperació econòmica amb Espanya.
A més, tot i l'hostilitat de Picardo, no està clar que una possible «solució de sobirania conjunta» afecti significativament l'autonomia de Gibraltar.
De fet, si el Regne Unit i Espanya negociessin una «solució Andorra» per a Gibraltar, amb els monarques d'ambdós països actuant com a comonarques, la sobirania espanyola sobre Gibraltar seria merament cerimonial i no afectaria realment l'autonomia gibraltarenya.
Altres solucions que impliquen un paper més consistent del Govern espanyol, i també del Govern britànic, representarien un model de condomini amb un autogovern més limitat per a Gibraltar, però actualment sembla una alternativa impopular entre els habitants del Penyal.
Si Gibraltar continua rebutjant aquesta opció, l'únic camí serà pressionar el Govern britànic perquè pacti un Brexit suau o un possible estatut especial per a Gibraltar.
Tot i que no queda clar quin serà el futur de Gibraltar a mesura que es desenvolupin les negociacions entre la UE i el Regne Unit, els condominis representen un model per als sistemes polítics federals que té l'avantatge de mitigar conflictes i donar cabuda a un nombre més gran d'actors.
Té l'avantatge de ser un model flexible, que s'ha aplicat a realitats colonials i postcolonials, i a casos molt diferents.
Andorra, per exemple, continua sent l'exemple prototípic de condomini.
En aquest cas, una solució de condomini a l'estil d'Andorra per a Gibraltar podria oferir algunes possibilitats per atendre les demandes de totes les parts en el futur del Penyal, però fins que no es trobi una solució, el futur de Gibraltar continua estant en joc.
Citació proposada: Violi, F. 2018.
Butlletí Oficial del Principat d'Andorra (1993).
Constitució del Principat d'Andorra.