Resolució 36/2018, de 2 de març
Expedients de les llicències atorgades a un centre comercial.
L'Ajuntament ha facilitat extemporàniament la informació sol·licitada, després d'haver-se presentat la Reclamació, cosa que comporta que aquesta esdevingui mancada d'objecte i en conseqüència és procedent finalitzar-la, sense necessitat de més pronunciaments.
El fet que la persona reclamant al·legui infracció de la legislació de protecció contra la contaminació acústica justifica que l'Ajuntament estimi aplicable al cas la llei d'accés a la informació ambiental (LAIA), i supletòriament l'LTAIPBG.
L'Ajuntament incompleix la seva obligació de facilitar la informació dins del termini legalment establert d'un mes, ja que si bé l'LAIA permet ampliar-lo fins a dos mesos si la complexitat i el volum de la informació demanada impedeixen lliurar-la en un mes, no es justifica la concurrència d'aquest fet i no s'informa de l'ampliació del termini a la persona reclamant dins del termini establert per l'LAIA.
La GAIP no té competències per instar un procediment sancionador amb motiu dels fets que concorren en aquest cas.
Número d'expedient de la Reclamació: 12/2018.
Sentit de la resolució: Finalització per pèrdua d'objecte de la Reclamació.
Davant d'aquestes al·legacions municipals, la persona reclamant argumenta que no estaria justificada l'aplicació de l'LAIA en aquest cas, i s'hauria d'aplicar el procediment establert per l'LTAIPBG; també assenyala que fins i tot si s'aplica l'LAIA, només procedeix aplicar el termini extraordinari de dos mesos regulat pel seu article 10 si el volum i la complexitat de la informació fan impossible lliurar-la en el termini ordinari d'un mes establert per la mateixa Llei, i que aquestes circumstàncies no es donen en aquest cas; i afegeix que, en qualsevol cas, si l'Administració considera justificat aplicar el termini extraordinari de dos mesos, n'ha d'informar a la persona sol·licitant dins del mes següent a la presentació de la sol·licitud, cosa que l'Ajuntament no hauria fet.
En atenció a les anteriors consideracions, la persona reclamant considera que l'Ajuntament de Lleida ha infringit allò que disposa l'LTAIPBG i ha conculcat o, com a mínim, obstaculitzat el seu dret d'accés a la informació pública i, en conseqüència, demana a la GAIP que resolgui en aquest sentit i que s'insti la responsabilitat disciplinària dels funcionaris que correspongui.
Segons els antecedents, l'Ajuntament hauria facilitat la informació sol·licitada per la persona reclamant després d'assabentar-se de la presentació d'aquesta Reclamació.
Tot i que l'accés a la informació sol·licitada és extemporani, comporta la pèrdua sobrevinguda d'objecte de la Reclamació, ja que amb ell s'esvaeix la discrepància jurídica entre Ajuntament i persona reclamant que la justificava.
En aquestes circumstàncies, és procedent finalitzar la reclamació, sense necessitat de més pronunciaments.
L'antecedent 7 posa de manifest algunes deficiències en la tramitació de la sol·licitud d'informació de la que deriva aquesta Reclamació i demana a la GAIP que declari aquest fet i que s'instin les responsabilitats disciplinàries que corresponguin.
La deficiència denunciada és que l'Ajuntament no va resoldre sobre l'accés a la informació sol·licitada dins del termini establert per l'LTAIPBG (un mes, segons el seu article 33).
L'Ajuntament, en canvi, argumenta que va resoldre dins del termini legalment establert, ja que va aplicar l'LAIA, que preveu un termini de dos mesos si la complexitat o el volum de la informació ho justifiquen.
Cal esbrinar, doncs, si en la tramitació de la sol·licitud d'informació de la que deriva aquesta Resolució calia aplicar l'LTAIPBG o l'LAIA i, en aquest darrer cas, si es va aplicar correctament o no.
En tot cas, els fets que no es discuteixen és que la sol·licitud es va presentar el 5 de desembre de 2017 i no va ser resolta fins l'1 de febrer de 2018 i la consulta dels expedients demanats no es va produir fins els dies 5 i 7 d'aquest mateix mes.
La disposició addicional 1a LTAIPBG estableix que "l'accés a la informació pública en les matèries que tenen establert un règim d'accés especial és regulat per llur normativa específica i, amb caràcter supletori, per aquesta llei".
El medi ambient seria una d'aquestes matèries amb un règim especial d'accés, regulat per l'LAIA.
L'aplicació al cas que ens ocupa d'aquesta regulació específica depèn bàsicament de si la informació demanada per la persona reclamant s'ha de considerar inclosa o no dins del concepte d'informació ambiental, als efectes de l'LAIA.
La informació demanada és la relativa a les llicències d'activitat, de càrrega i descàrrega i altres llicències municipals atorgades a una gran superfície comercial determinada per l'Ajuntament de Lleida.
Tot i que la connexió d'aquesta informació amb el medi ambient no és òbvia, és induïda per la mateixa motivació de la sol·licitud d'informació, que fa referència a què l'activitat desenvolupada per la gran superfície comercial en qüestió causaria contaminació acústica al domicili de la persona reclamant i invoca, com a única norma jurídica, la llei 16/2002, de 28 de juny, de protecció contra la contaminació acústica.
És a dir: la persona reclamant demana la informació sol·licitada per defensar-se d'un fenomen de contaminació acústica.
Per una altra banda, l'article 2.3 LAIA defineix el que s'ha de considerar informació ambiental, als efectes d'aquesta llei, en els termes següents: " Información ambiental: toda información en forma escrita, visual, sonora, electrónica o en cualquier otra forma que verse sobre las siguientes cuestiones:
Podem observar, doncs, que la relativa al soroll (apartat b) és una de les informacions que es poden considerar incloses dins del concepte d'informació ambiental, com també ho pot ser la relativa a les mesures administratives destinades a protegir-lo (apartat c).
Per tant, sembla jurídicament procedent l'apreciació municipal de considerar que la sol·licitud d'informació de la persona reclamant, que no invoca cap altra norma que la llei de protecció contra la contaminació acústica, s'hauria de tramitar i resoldre de conformitat amb l'LAIA, amb l'aplicació supletòria de l'LTAIPBG.
Atès que la sol·licitud d'informació no especificava cap calendari determinat per obtenir la informació demanada, el procedent, amb caràcter ordinari, hauria estat facilitar la informació demanada dins del termini màxim d'un mes des de la recepció de la sol·licitud per l'Ajuntament.
Amb caràcter extraordinari, aquest termini es podria ampliar fins a dos mesos, sempre que el volum i la complexitat de la informació fan que sigui impossible complir el termini ordinari d'un mes.
En aquest cas l'Ajuntament no justifica en absolut aquestes circumstàncies extraordinàries de volum i complexitat, motiu més que suficient per entendre que ha fet un ús improcedent del termini extraordinari de dos mesos.
Però és que, a més, no ha informat d'aquesta intenció a la persona sol·licitant dins dels termini d'un mes establert per l'incís final del paràgraf segon de de l'article 10.2.2, el que constitueix una causa addicional per qualificar el seu retard de jurídicament improcedent, en perjudici dels interessos de la persona sol·licitant, a qui s'ha retardat injustificadament el seu accés a la informació sol·licitada.
La persona reclamant demana que, pel motiu assenyalat, s'insti la responsabilitat disciplinària dels funcionaris que correspongui.
L'LAIA no tipifica infraccions ni sancions en relació amb l'accés a la informació ambiental.
Seria procedent, per tant, aplicar amb caràcter supletori l'LTAIPBG, que en els seus articles 77 a 79 tipifica les infraccions en relació amb el dret d'accés a la informació pública.
Entre els tipus definits en els apartats 77.2 i 78.2, sembla que podrien ser aplicats a aquest cas els dels apartats h i i de l'article 78.2, que tipifiquen com a infracció greu en relació amb el dret d'accés a la informació pública el fet de no resoldre o de no lliurar la informació sol·licitada dins del termini legalment establert.
Tot sigui dit amb les degudes cauteles, ja que el retard municipal no és exempt d'una certa justificació (malgrat que discutible), cosa que podria afeblir la seva qualificació com a infracció i el perjudici al·legat a l'escrit del reclamant indicat a l'antecedent 7, als efectes de poder utilitzar aquesta informació en exercici del seu dret de defensa dels seus interessos, no s'havia posat de manifest a la sol·licitud d'informació.
Per una altra banda, la GAIP no té atribuïda la competència ni per instar, ni per instruir procediments sancionadors en relació amb els fets assenyalats.
Si la persona reclamant persisteix en la seva voluntat de demanar responsabilitats disciplinàries, o bé ha de demanar-ho directament a l'Alcalde (que és l'òrgan que té atribuïda amb caràcter general la competència sancionadora en l'àmbit de les administracions locals), o bé al Síndic de Greuges o a l'Oficina Antifrau de Catalunya, de conformitat amb el previst per l'article 87 LTAIPBG.
Sobre la base dels antecedents i fonaments jurídics exposats, el Ple de la GAIP, en la sessió de 2 de març de 2018, resol per unanimitat: