Resolució 8/2017, de 18 de gener
Administración: Ajuntament de Sant Quirze del Vallès
Dictamen encarregat a un despatx d'advocats extern.
La reclamació davant la GAIP, com a via d'impugnació substitutiva dels recursos administratius, només pot tenir lloc abans, i mai després de la impugnació de la resolució expressa o presumpta de què es tracti en via contenciosa administrativa.
A més, com les pròpies resolucions dictades per la GAIP són impugnables en via contenciosa administrativa, la resolució sobre el fons de la reclamació per part de la GAIP podria donar lloc a un segon recurs contenciós administratiu davant un altre òrgan jurisdiccional, la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, amb el risc evident de sentències contradictòries i un malbaratament innecessari de recursos públics.
Recurs contenciós administratiu previ.
Com es desprèn dels antecedents, la persona reclamant ha interposat el 30 de juny de 2016 un recurs contenciós administratiu contra la manca de resolució per part de l'Ajuntament de la sol·licitud d'informació que es troba en l'origen d'aquesta reclamació.
El recurs ha estat interposat amb anterioritat a la presentació d'aquesta reclamació i encara no ha estat resolt.
Aquest fet obliga a inadmetre la reclamació, ja que la reclamació davant la GAIP, com a via d'impugnació substitutiva dels recursos administratius (article 42.6 LTAIPBG i article 23.1 de la Llei bàsica estatal 19/2013, de 9 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern –LTAIPBGE–, en relació amb l'article 112.2 de l'actualment vigent LPAC), només pot tenir lloc abans, i mai després de la impugnació de la resolució expressa o presumpta de què es tracti en via contenciosa administrativa.
A més, com les pròpies resolucions dictades per la GAIP són impugnables en via contenciosa administrativa (article 72.2 LTAIPBG), la resolució sobre el fons de la reclamació per part de la GAIP podria donar lloc a un segon recurs contenciós administratiu davant un altre òrgan jurisdiccional, la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, amb el risc evident de sentències contradictòries i un malbaratament innecessari de recursos públics.
L'Ajuntament, després de la producció del silenci administratiu, seguia tenint l'obligació de resoldre la sol·licitud de manera expressa (articles 42 i 43, apartats 1 i 3, de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú –en l'actualitat, articles 21 i 24, apartats 1 i 3 LPAC–), però aquesta obligació no implica que, en cas que finalment es dicti resolució expressa, com ha succeït, això legitimi per instar dues vies paral·leles i potencialment contradictòries d'impugnació.
La persona reclamant, en no rebre resolució expressa a la seva sol·licitud en el termini legalment establert, hauria pogut presentar reclamació davant la GAIP, que es troba en funcionament des de l'1 de juliol de 2015, o esperar a que es dictés resolució expressa, però en haver preferit interposar directament recurs contenciós administratiu contra aquella resolució presumpta, com pot fer perfectament (en la mesura que la reclamació davant la GAIP és potestativa i no resulta preceptiva per poder acudir als tribunals –article 39.1 LTAIPBG i article 24, apartats 1 i 6 LTAIPBGE–), ha perdut el dret a reclamar davant aquesta Comissió i ha d'esperar a que es dicti la resolució judicial instada, contra la qual podrà interposar els recursos judicials que corresponguin.
Sobre la base dels antecedents i fonaments jurídics exposats, el Ple de la GAIP, en la sessió de 18 de gener de 2017, resol per unanimitat: