projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
La Fia Faia de Bagà i Sant Julià de Cerdanyola: la commemoració del solstici d'hivern a l'Alt Berguedà
L'arribada del solstici d'hivern es celebra de moltes maneres, a casa nostra.
Juntament amb els tradicionals pessebre, pessebre vivent, els pastorets, fer cagar el tió, missa del gall o cavalcada de reis hi trobem, a l'Alt Berguedà, la Fia Faia.
La Fia-Faia de Bagà i de Sant Julià de Cerdanyola és una tradició nadalenca d'origen precristià, que consisteix en la crema d'unes torxes, les faies, el capvespre de la nit de Nadal, a partir del tradicional "Toc d'Oració".
Abans d'iniciar-se la crema general, s'encén una foguera a la muntanya, al lloc on es pon el sol, i des d'allà el foc és transportat a la població per un grup de fallaires en una vistosa davallada nocturna.
Els portadors, en arribar, reparteixen el foc a la resta de fallaires.
Les faies són fetes amb una herba anomenada Cephalaria leucanta, a la que s'hi atribueixen certs poders purificadors i que s'ha anat a recollir al bosc una setmana abans.
L'herba és trenada formant unes toies d'un a quatre metres de llarg i un gruix d'entre 15 i 30 centímetres.
L'inici de la tradició és desconegut, però se'n té documentació des de la constitució de la vila de bagà, a mitjans del segle XIV.
La festa a Bagà té un caire espectacular amb més de dues-centes torxes a la plaça porxada.
A Cerdanyola és més íntima, i molt participada.
El 16 de novembre de 2010 va ser declarada festa patrimonial d'interès nacional per la Generalitat de Catalunya, i el 2015 va ser declarada Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat per la UNESCO, juntament amb les altres festes del foc de 63 municipis de Catalunya, Andorra, Occitània i Aragó.
Podeu obtenir més informació clicant sobre els següents enllaços:
La Festa dels Reis d'igualada, Festa Popular d'Interès Cultural
La tradició cristiana indica que uns savis van portar or, encens i mirra a l'infant Jesús, tot just néixer, com a ofrena.
La solemnitat dels Reis, anomenada epifania, es celebra cada any, el 6 de gener.
A la vigília, el dia 5, i des del segle XIX, és tradició que arribin a les poblacions a portar joguines i altres obsequis a la mainada, en les anomenades cavalcades, la primera de la qual es té constància, a Catalunya, és a Igualada, l'any 1895.
La figura de l'emissari reial, el patge Faruk, creat el 1943, confereix un caràcter propi a aquesta festa igualadina.
Aquest emissari arriba cada 28 de desembre per recordar que els reis estan a punt d'arribar i per donar alguns consells.
El patge porta dos llibres, un de blanc i un altre de negre; en el blanc hi anota el nom de tots els nens que tenen un bon comportament i en el negre hi apunta el nom de tots els qui tenen alguna cosa a millorar.
La nit de Reis, a Igualada els patges reials lliuren els regals mitjançant escales de fusta repenjades a la façana de cada casa.
El lliurament de regals utilitzant les escales es fa a totes les llars ubicades als carrers pels quals transcorre la Cavalcada.
Els únics requisits són que la finestra o balcó per on ha d'entrar el patge comptin amb l'amplada necessària per garantir l'accés a l'interior i que l'alçada estigui a l'abast de l'escala.
A més, una vegada acabada la Cavalcada, els patges s'enfilen en els camions que acompanyen la comitiva i, en poc més de dues hores, reparteixen a la resta de la ciutat aproximadament 2.300 paquets per als nens i nenes de la població.
L'any 2010, la Festa dels Reis d'Igualada va ser declarada Festa Popular d'Interès Cultural, un títol concedit pel Centre de Promoció de la Cultura Popular i Tradicional Catalana del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, i el 2016 també va ser declarada Festa Patrimonial d'Interès Nacional, pas previ a formalitzar la candidatura perquè aquesta Festa dels Reis opti a ser Patrimoni Cultural i Immaterial de la Humanitat de la Unesco.
Les Coves del Toll de Moià: la prehistòria a tocar de casa
Al terme municipal de la vila de Moià hi trobem les Coves del Toll, unes coves prehistòriques situades en un entorn natural excepcional.
El complex de les Coves del Toll l'integren quatre cavernes i un avenc que es van formar durant el període del Pliocè en el Quaternari.
En aquest indret s'hi han trobat restes fòssils d'hipopòtam, rinoceront, ós de les cavernes, lleó, hiena, bou primitiu i isard.
També s'han descobert restes d'un foc i d'alguns estris de sílex corresponents al Mosterià, les quals demostren la presència humana de l'home Neandertal durant el Paleolític Mitjà (entre 100.000 i 40.000 anys d'antiguitat).
Les troballes, relatives a l'Epipaleolític, al Neolític i a l'Edat de Bronze, mostren canvis en l'activitat dels pobladors.
S'hi va trobar restes d'un individu masculí i robust, no gaire alt i branquimorf, de tipus alpí, del qual s'ha trobat l'enterrament i que s'acompanya d'un fermall metàl•lic d'origen centreuropeu.
Actualment totes les restes arqueològiques trobades s'exposen al Museu Arqueològic i Paleontològic-Coves del Toll de Moià.
La cova principal, la Cova del Toll, té la forma d'una gran T amb dues sortides i un recorregut de quasi dos quilòmetres, amb una part visitable de 180,55 metres.
Té una temperatura constant de 14 graus i es troba lliure de filtracions d'aigua.
La primera part de la cova (anomenada galeria sud) és la que va ser habitada per l'home prehistòric del Paleolític Mitjà i Neolític, i s'hi ha trobat diferents restes d'utensilis (dels quals en podem contemplar les rèpliques, ja que les originals es troben al Museu Arqueològic i Paleontològic-Coves del Toll de Moià) i també esquelets humans de la època.
La galeria continua cap a l'interior, tot seguint el curs d'un riu subterrani.
Aquesta part de la cova (denominada galeria est) és una de les més riques d'Europa quant a les restes de fauna.
Una altra peça del complex és la Cova de les Toixoneres, que conté tant restes de carnívors que van viure-hi com restes de presència de neandertals.
Aquesta cova està formada per 3 galeries, que juntes fan una forma d'U, fent que hi hagi dues entrades a la cova.
Des de fa un temps s'hi estan realitzant excavacions arqueològiques, i l'any 2016 s'hi va trobar una peça dental (concretament un caní inferior) i un tros de parietal d'un nen que tindria entre 7 i 9 anys i que va viure fa 50.000 anys.
A aquesta troballa se l'ha anomenat "El nen de Moià".
El complex de les Coves del Toll es troba a uns sis quilòmetres de Moià, en direcció a Vic per la carretera N-141-C, a uns dos quilòmetres abans d'arribar al poble de Collsuspina (punt quilomètric 32).
El poble més petit de Catalunya es troba al Berguedà
El municipi de Gisclareny es troba situat a la subcomarca de l'Alt Berguedà, al peu de les serres del Cadí i del Moixeró i al davant de la muntanya del Pedraforca.
El seu terme municipal és molt extens (fa 36,5 kilòmetres quadrats) i ocupa els dos vessants de la serra de Gisclareny i el vessant sud de la carena Pic de Moixeró - Coll de Tancalaporta - Pic de Comabona.
Compta amb dos rius, i ambdós desguassen al riu Llobregat: el riu Saldes, que discorre engorjat i forma el límit sud del municipi, i el riu Bastareny, que neix a l'interior del municipi.
Gisclareny està format per diversos veïnats (el Roser ─ on es troben l'ajuntament i l'església parroquial del Roser ─, Berta, el Clot del Pou, el Coll de la Bena, Vilella i la Baga) i algunes masies aïllades.
Alguns noms de lloc d'arrel basca com Quer, Esna o Muga, ens indiquen que aquest territori va estar habitat o sota la influència de les tribus bascones, i els noms Turbians, d'arrel basco-ibèrica, o coll de la Bena, d'arrel celta, apunten a la presència d'aquestes poblacions prerromanes.
El nom de Gisclareny apareix per primera vegada l'any 948 (en la forma Gisclaenne), en el document fundacional de l'església de Sant Miquel, feta per part del bisbe d'Urgell Wisadus, en el lloc anomenat Paradís, més tard coneguda amb el nom de Sant Miquel de Turbians.
El territori de l'actual Gisclareny tenia com a senyor alodial al baró de Pinós, i parts d'ell estaven cedits com a feus al senyor de Faia, al cavaller de Murcurols i al monestir de Sant Llorenç de Bagà.
Una part de la població estava formada per pagesos remences, homes propis, sòlius i afocats del senyor baró, sotmesos als mals usos, i que havien de pagar un rescat (remença) per poder abandonar els seus masos.
El castell de Gisclareny apareix esmentat per primer cop en un testament del baró Galceran de Pinòs de la segona meitat del segle XIII.
La seva ubicació exacta és desconeguda, però alguns documents el situen al costat del roc de la Gargallosa, al davant de l'actual església del Roser, des d'on tenia connexió visual amb els castells de Saldes i Guardiola, aquest darrer clau en el control de la ruta de Berga cap a la Cerdanya.
El darrer esment del castell de Gisclareny apareix l'any 1468, quan el seu capità Nicolau Larigòs va jurar fidelitat al nou rei francès durant la Guerra Civil Catalana.
Després d'una primera meitat del segle XIX plena de guerres i revoltes, la població va arribar a un màxim de 511 habitants.
En les dècades següents es va produir una forta emigració que va continuar més moderadament fins a l'actual cens de 27 habitants (cosa que el converteix en el poble més petit de Catalunya, amb dades de 2017).
Podeu obtenir més informació clicant sobre els següents enllaços:
(fotografies del web Inventari Arquitectònic )
Capellades: de l'Abric Romaní al Museu Molí Paper
La vila de Capellades, actualment amb poc més de 5.000 habitants, es remunta a l'any 955, tot i que la zona ja havia estat poblada durant la prehistòria.
Els primers segles de la seva història, Capellades era propietat del monestir de Poblet i, més endavant, va passar a mans de l'abadessa de Pedralbes.
Al llarg de la seva història Capellades va patir guerres i epidèmies que van reduir la seva població, que no es va refer fins al segle XIX, amb la industrialització de la zona.
L'Abric Romaní, balma que s'obre dins la cinglera del Capelló, és un jaciment arqueològic del paleolític que des de l'any 1983 és en procés d'excavació.
Els treballs arqueològics fets han permès situar l'Abric Romaní com el registre més important i clau per conèixer com vivien els neandertals entre 75.000 i 40.000 anys abans de Crist.
Gràcies a les descobertes que s'estan efectuant al jaciment és possible reconstruir paleoetnogràficament el tipus de vida d'aquestes comunitats caçadores recol·lectores i documentar les diverses interaccions dels neandertals amb el medi natural.
Entre els vestigis trobats destaquen desenes d'objectes de fusta –la col·lecció més gran del món amb aquestes cronologies tan antigues–, prop de dues-centes llars de foc que han permès determinar la importància i el domini d'aquest element i un gran quantitat d'estris realitzats en pedra i os que palesen uns sistemes de producció tècnica realment avançats dins la tecnologia dels grups humans del plistocè superior.
En un salt important en el temps trobem la important indústria paperera en el període entre els segles XVIII i XIX.
Precisament es manté la memòria col·lectiva gràcies al Museu Molí Paperer de Capellades, situat en un antic molí paperer el segle XVIII, anomenat "Molí de la Vila".
Aquest edifici està a tocar de La Bassa, una font natural d'on brolla un cabal de 12 milions de litres diaris, utilitzats com a energia per al funcionament dels 16 molins paperers que havien arribat a treballar en aquesta zona.
El paper que s'hi feia, en especial el paper de barba i el paper de fumar, es venia a gran part del mercat espanyol i a les colònies d'Amèrica.
El museu va ser inaugurat l'any 1961 gràcies a nombroses donacions de maquinària, objectes varis i aportacions de tipus econòmic per part de diferents indústries papereres i editors de Catalunya i de la resta de l'Estat Espanyol.
Compta amb una sala d'exposició permanent sobre el paper i els sistemes d'impressió on es ressegueixen els vincles amb la història del país.
Podeu obtenir més informació clicant sobre els següents enllaços:
(fotografies dels webs Parc Prehistòric Capellades i Inventari Arquitectònic )
La Coma i la Pedra: el naixement del Cardener
La Coma i la Pedra és el municipi més al nord de la comarca del Solsonès, que compta amb quatre nuclis de població (La Coma, un disseminat proper, La Pedra i El Port del Comte), i amb capital a la Coma.
El terme municipal s'estén per la part nord de la Vall de Lord, per les capçaleres de les valls del Cardener i del Mosoll i compta amb 259 habitants.
El primer nucli del terme municipal del qual es té constància documental és el de La Pedra.
La primera citació documentada és de la segona meitat del segle IX i fa referència a la consagració de l'església parroquial d'aquest nucli, que var dur a terme el bisbe d'Urgell Guisad I.
Un total de 204 corrents fluvials transcorren pel terme municipal.
El riu més important del municipi és el Cardener, que neix a les Fonts del Cardener, a tocar del poble de La Coma.
L'entorn del naixement del Cardener és avui un acollidor espai lúdic, equipat amb taules i bancs i diversos espais de barbacoes, preparat de manera que el visitant pugui gaudir d'un dia especial amb la família i amics.
Altres espais dignes de ser visitats són la font d'aigües sulfuroses de la Puda, de gran valor medicinal, que en els darrers anys ha estat restaurada i que compta amb una petita àrea de pícnic, i diverses esglésies i ermites.
D'aquestes, destaca l'església parroquial de Sant Quirze i Santa Julita, documentada ja l'any 1040, i l'església de Sant Serni de la Pedra, d'estil romànic amb tres absis quadrats amb volta de canó.
L'orografia variada que té aquest municipi és idònia per practicar esports de muntanya com l'escalada, barranquisme i espeleologia, parapent, i circular-hi amb BTT o bicicleta de muntanya.
Però l'esport per excel·lència és l'esquí, ja que en el terme municipal hi ha l'estació del Port del Comte.
Podeu obtenir més informació clicant sobre els següents enllaços:
(mapa del Departament de Territori i Sostenibilitat i fotografies del web de l' Ajuntament de La Coma i la Pedra )
El municipi de l'Estany forma part de la comarca del Moianès i té una població de 405 habitants i una superfície de 10,2 quilòmetres quadrats.
El relleu del terme de l'Estany correspon a una sèrie de replecs, falles i encavalcaments geològics formats fa més de vint-i-cinc milions d'anys, configurat en una conca natural envoltada de carenes, serrats, turons i colls, fet que provoca que l'aigua s'acumuli fàcilment al fons de la depressió, que està situat al prat del sud del poble.
L'acumulació d'aigua va comportar la formació d'un estany, fa menys d'11.500 anys, que tot i que ara no hi és va donar nom a la població.
L'Estany se situa en un entorn privilegiat que ha facilitat l'hàbitat humà des de la prehistòria.
Les darreres troballes han permès documentar també la presència del món iber i romà en el municipi.
L'església preromànica documentada vers l'any 990 indica l'existència d'una població estable, organitzada possiblement en assentaments disseminats i masos.
La història de l'Estany està estretament lligada al monestir de Santa Maria, institució monacal fundada el 1080 i que entre els segles XII i XV va actuar com a veritable senyor feudal d'aquest territori i que el va dominar políticament, econòmica i social.
Els primers estanyencs van tenir una relació de dependència respecte del monestir, de manera que o bé servien els monjos o bé treballaven les seves terres.
Les primeres cases del poble es van construir a partir del segle XIII, al voltant de l'actual plaça del Monestir i sobre els carrers Major i Rodors.
El poder monacal era molt important i ja en el segle XVI va projectar una reforma de la xarxa de recs que hi havia a l'estany amb l'objectiu de controlar el cabal d'aigua.
Tot i el seu declivi, la dessecació final de l'estany, ordenada i realitzada pel monestir en el segle XVIII, mostra com les decisions estratègiques sobre el territori i els seus habitants encara estaven en mans de l'Església.
Entre els segles XIX i XX el monestir, convertit en església parroquial, va perdre tot el seu poder sobre el territori i la població.
Avui el conjunt monàstic forma part de la identitat dels estanyencs, que sempre l'han percebut com un patrimoni propi.
(fotografies del web Inventari Arquitectònic )
Riner, amb el santuari del Miracle i les esteles-menhirs
El lloc de Riner és documentat l'any 997, quan Ató i la seva esposa Geruza van donar a Santa Maria de la Seu d'Urgell un alou situat a Solsona que era contigu, per la banda de llevant, amb Riner.
El castell és documentat indirectament per primer cop l'any 1013 en un document on Guifré de Riner confirmava que un parent seu, Sal·la (familiar de Rotrudis, esposa de Guifré), havia donat la parròquia d'Olesa de Montserrat a la canònica de la Santa Creu de Barcelona.
Apareixen així unides les famílies de Riner i de Sal·la de Conflent (fundadora del monestir de Sant Benet de Bages).
L'església de Sant Martí de Riner, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, està formada per una planta rectangular, d'una sola nau.
Està construïda damunt de la primitiva església de Riner, de la que se'n tenen notícies documentals des del segle XII, quan l'any 1192, Ponç de Cervera la va cedir a l'església de Cardona.
Aquesta església, refeta totalment al segle XVIII, compta amb una façana principal on hi ha la porta, que és rectangular amb llinda de pedra i damunt té una pedra amb la data posada a l'inrevés.
Adossada a l'església hi ha la rectoria, una petita masia del segle XVIII.
Algunes llindes, sarcòfags i osseres d'època medieval es troben actualment al Museu Diocesà de Solsona.
Prop de l'església hi ha el que havia estat l'antic castell de Riner, del qual se'n conserva la gran torre de guaita rectangular, amb grans murs de 16 metres d'alçada i alguns arcs ogivals a l'interior.
Adossada a la torre hi ha una masia en estat ruïnós.
A vuit quilòmetres de distància de l'església de Sant Martí de Riner hi ha el santuari del Miracle, que és un centre religiós dedicat a la Mare de Déu del Miracle, situat a la banda de ponent del municipi de Riner, al Solsonès.
El conjunt està format per una església, una capella, un monestir benedictí depenent de Montserrat, diversos llocs d'acollida: cel·les, Casa d'Espiritualitat i serveis turístics.
Són de remarcar els dos retaules que conté: un del segle XVI d'estil renaixentista atribuït a Pere Nunyes, i el magnífic Retaule barroc del Miracle, del segle XVIII i obra de l'escultor Carles Morató i del pintor Antoni Bordons.
El conjunt ha estat declarat Bé Cultural d'Interès Nacional el 22 d'abril de 2008.
Les darreres setmanes s'han dut a terme els treballs de trasllat de quatre esteles-menhirs situades a terme municipal de Riner (la necròpolis del Solà, la Pedrafita de Su, de Gangolells i el Roc de la Mare de Déu), juntament amb una de Pinell i una altra de Solsona.
Totes elles han estat dipositades en un espai al Santuari del Miracle on seran restauradess i estudiades.
El terme municipal de Riner, de 47,21 km2, s'estén als vessants de la dreta del riu Negre (que li dona el nom), o riera de Solsona, fins a l'altiplà on s'alça el santuari del Miracle i fins al sector centrat pel poble de Su, a la capçalera de la riera de Matamargó.
El poblament és molt disseminat, amb 262 habitants, i les principals entitats de població són Su, Freixinet, Santa Susanna i el Miracle.
(fotografies dels webs Calaix, Centre de Restauració i Patrimoni Arquitectura )
La ciutat de Berga és al bell mig del Berguedà, al peu de la Serra de Queralt i de cara a la vall del Llobregat.
El municipi té una extensió de 22,54 km2 i inclou l'antiga colònia tèxtil de Cal Rosal i la Valldan.
Actualment té 16.199 habitants.
Berga deu el seu origen a Vergneum, capital del territori dels bergistans, on s'aixecaria el Castrum Bergium de la República de Roma.
A començament del segle X els comtes de Cerdanya van establir-hi la capital d'un vescomtat depenent del comtat de Cerdanya, el comtat de Berga i l'any 1393 la vila va passar del domini feudal de Joana d'Aragó i d'Armanyac, comtessa consort de Foix, al domini reial de Joan el Caçador, que regia la monarquia comtal catalana.
La bastida de la muralla el segle XIV, enderrocada parcialment quatre segles més tard, va ser un fet essencial per crear nuclis poblacionals al terme.
Partidària de la Generalitat durant la guerra dels remences, l'any 1468 la vila va ser ocupada pel príncep Ferran.
Un fet molt destacable és que a la baixa edat mitjana, amb motiu de les festes del Corpus, es va iniciar la Patum.
Durant la Guerra dels Segadors, la ciutat va caure en mans franceses el 1655 i va ser recuperada per les tropes de la monarquia hispànica, enviades pel Virrei de Catalunya Joan Josep d'Àustria sota el comandament de Juan Mata.
Durant la guerra de successió espanyola, Berga va decantar-se per bàndol borbònic, perquè estava enfrontada amb Cardona, on eren favorables als Habsburg.
Durant la guerra contra Napoleó va esdevenir la seu de la Junta Superior de Catalunya (1811), i el 1837 es va convertir en seu definitiva del govern carlí.
Berga va esdevenir capital de la Catalunya carlina, essent la seu de la major part de les institucions de l'administració carlina catalana.
La importància de Berga va quedar ben palesa en tant que en caure en mans dels carlins, molts pobles de Catalunya van passar a obeir les ordres provinents de la capital del Berguedà en detriment de les rebudes des de la Barcelona liberal.
Ja en el segle XX, la indústria dels primers anys va enfocar la vida ciutadana i, posteriorment, l'onada d'immigració va fer créixer espectacularment el cens demogràfic, social i econòmic.
Edificacions representatives de la ciutat són l'església parroquial de Santa Eulàlia, del segle XVII; l'església de Sant Joan de Berga, d'orígens romànics (segle XIII) i molt reformada en època gòtica (s.
XV) i al segle XVIII; el Palau dels Peguera, que va ser residència dels Peguera, senyors de Berga; el Castell de Sant Ferran, fortificació medieval que va ser transformada al segle XVII i va ser utilitzat durant les guerres carlines, i la Torre de la Petita, damunt la serra de la Petita, construïda l'any 1838, en plena dominació carlina i que, pel seu emplaçament estratègic, va ser una important torre de guaita i de defensa.
(fotografies dels webs Patrimoni Arquitectura i La Patum )