projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
En esclatar la Guerra Civil, la premsa internacional i les comunicacions de les cancelleries europees i americanes amb els consolats de Barcelona, les ambaixades a Madrid o València i la xarxa de representacions escampades per Europa no deixaven d'especular sobre la possible independència de Catalunya.
La importància del tercer front francès en una guerra europea
Si Madrid queia en mans dels rebels l'estiu-tardor-hivern del 1936, la Generalitat podia proclamar la secessió.
N'estaven tant segurs que tothom establí la seva posició; es considerava d'una lògica absoluta: si Catalunya tenia un govern autònom, si hi havia una identitat nacional, cultural i lingüística diferenciada, si aquell era un territori industrial i dinàmic, per què no?
Només hi mancava la protecció d'algun aliat: presumiblement, França.
Però França no tenia capacitat militar per ocupar Catalunya; no volia «provocar» Hitler; estava al caire d'una guerra civil interna; i, a més, amb el Quai d'Orsay en contra, perquè creia que Catalunya provocaria un efecte dominó secessionista desestabilitzador a Europa, entre d'altres, a Suïssa i a Bèlgica, a més de provocar inestabilitat a Andorra i al Rosselló –Catalunya francesa– davant un possible contagi del nacionalisme català.
En esclatar la Guerra Civil l'estiu del 1936, Catalunya esdevingué un estat independent de facto.
La Generalitat controlava les fronteres, les delegacions del Banc d'Espanya i tenia una Conselleria de Defensa.
El cònsol Ovseenko establiria una bona relació, excessiva segons alguns, amb el president de la Generalitat de Catalunya, Lluís Companys.
Instantània del 2 d'octubre de 1936.
El debat era clar: una sortida que creava una Catalunya independent o una Espanya del llevant que seguiria portant el nom de República Espanyola.
Salvar el que quedés de l'Espanya lleial.
Per a la primera hipòtesi, hi havia molts factors en joc: Catalunya no estava sota control real de la Generalitat, sinó a les mans dels anarquistes de la CNT-FAI, fins al maig del 1937, i, després, del govern republicà espanyol del socialista José Negrín (PSOE).
Els intents de part del nacionalisme radical català d'accedir al poder amb un cop d'estat potencialment secessionista fracassaren a finals del 1936.
La forta influència soviètica en la política catalana des de l'arribada del cònsol Vladimir Antonov-Ovseenko –i el paper predominant dels comunistes del PSUC– alarmà totes les potències, tant democràtiques com totalitàries, alhora que, tot i ser procatalanista, seria un fre a l'independentisme.
Cartell sobre la llibertat a Catalunya.
Quan esclatà la Guerra Civil Espanyola l'estiu del 1936, totes les potències hagueren de prendre decisions envers el conflicte.
Entre els elements claus per entendre com actuà cada estat, és imprescindible pensar en la geografia.
Si Espanya queia en mans de l'eix Roma-Berlín, França quedaria aïllada.
Per tant, Catalunya podia jugar un rol transcendent per a París.
En canvi, per a Itàlia i Alemanya només hi havia una opció: Espanya unida i en mans de Franco.
La independència catalana en una Guerra Civil Espanyola internacional
Certament, l'èxit d'una Catalunya independent no estava garantit de cap de les maneres, però l'opció fou real per als ministeris d'Afers Exteriors.
Tanmateix, quina potència donaria suport a un país dominat per anarquistes i comunistes?
Aquests generaven tanta por que allunyaren de Catalunya i la República Espanyola tothom que no fos directament revolucionari.
Catalunya, especialment, fou equiparada a la Rússia del 1917, al Mèxic revolucionari de la dècada del 1910 o a la Xina de principis del segle xx.
Gairebé tothom preferia la victòria de Franco a la inestabilitat amb Stalin pel mig.
Ningú no es mullà per Espanya o per una hipotètica Catalunya independent.
Tot i això, hi hagué moments en què tot semblava preparat.
El 1938 Hitler havia ocupat Àustria, al març, i els Sudets txecs, a l'octubre.
Entre un ocupació i l'altra, el 15 de març, el Comitè Permanent de la Defensa Nacional francès, reunit pel cap de govern socialista Léon Blum, rebutjava la possibilitat d'envair Catalunya plantejada pel govern.
Si els britànics no hi prenien part, l'operació no era viable.
La política de concessions a Hitler, que s'allargà fins al 1939, evità la intervenció.
Les marines de guerra europees i americanes foren presents a les aigües catalanes i espanyoles en general a fi d'evacuar la majoria de les colònies estrangeres residents al país.
A més, uns 10.000 catalans –religiosos, catalanistes conservadors, nobles– pogueren escapar-se de la violència revolucionària anarquista per aquest mitjà.
Gràcies a les gestions consulars, de la Generalitat i de les marines de guerra d'Itàlia i França sobretot, la majoria de l'elit catalana se salvà i arribà a Gènova, Marsella o Portvendres.
Mentre participaven en les evacuacions, els almiralls francesos i italians intercanviaven opinions sobre qui afavoriria una Catalunya independent.
Fotografia del Port de Barcelona plena de naus militars estrangeres.
En una Catalunya dominada pels anarquistes de la CNT-FAI –si més no, fins al maig del 1937– i on el catalanisme d'esquerres al poder –ERC– no es declarava independentista..., tot i insinuar-ho, podia ser que els interessos geoestratègics de les potències europees conduïssin el país a la sobirania plena?
L'escenari internacional podia ser tan influent per determinar el futur del país?
Notícia sobre els evacuats italians de Barcelona.
La Tribuna Illustrata, 9 d'agost de 1936.
Marcel Junod durant la Guerra Civil © Col·lecció particular Família Junod
Una Catalunya independent durant la Guerra Civil Espanyola?
Una Catalunya soviètica, o democràtica?
El que és inqüestionable, és que aquesta possibilitat corregué com la pólvora per les cancelleries europees i americanes durant aquells anys.
En una Espanya en guerra, en una Europa a punt d'incendiar-se, en un món absolutament inestable..., si hi havia alguna realitat que semblava pròpia del moment era la de la modificació de les fronteres, si més no des del 1912-1919.
Un estat més, un estat menys..., no semblava un element gens estrany en les discussions periodístiques, en els debats geopolítics.
La sort de Catalunya ‒dins o fora d'Espanya‒ no fou el centre d'atenció mundial, sinó una peça més en un escaquer internacional on es jugava una partida amb múltiples actors en diferents taules i amb efectes combinats.
La transformació radical del mapa d'Europa.
L'arribada del bàndol rebel a Barcelona el 26 de gener de 1939 va comportar la finalització d'En Patufet i, per tant, la fi d'aquest setmanari infantil que a tantes persones havia fet gaudir durant més de tres dècades.
Un nen falangista que apunta un milicià amb un pistolot dibuixat per Avelino de Aróxtegui a la coberta de la revista Flecha, que publicava a San Sebastià la Delegación Nacional de Propaganda de la F.E.T y de las J.O.N.S. (entre els col·laboradors hi havia Valentí Castanys, que havia publicat a En Patufet).
La va comprar al barri de Gràcia el nen Josep M. Mota, als anys quaranta.
Un blindat fabricat a Ibi per RSA (Rico), del nen Josep M. Mota.
Entre Ànima endins (abril de 1924) i Por la paz de todos (1942) han passat divuit anys i una guerra.
Les il·lustracions de Junceda han deixat lloc als dibuixos de Ricard Fábregas, que mostren el món, més tibat, del franquisme.
L'epíleg d'aquesta història, en els primers mesos de 1939, també és terrible.
El darrer número d' En Patufet es va publicar el 31 de desembre de 1938.
Les tropes de Franco van entrar a Barcelona el 26 de gener.
Folch i Torres ho espera amb candeletes: s'hi guanya la vida.
Però en la nova situació En Patufet no hi té cabuda.
Folch i Torres publica llibres en castellà i tira endavant com pot amb una vocació tardana: la pintura de cavallet.
Junceda no es va refer físicament de la guerra, i va sobreviure fent edicions de luxe.
Va arribar a fer els dibuixos del llibre Santa Tierra de España (1942), de José Muntada Bach, on va dibuixar un retrat de Franco.
Tot el que recordava a la República, el catalanisme, la revolució i la guerra va quedar proscrit i arraconat.
En aquest gran armari d'oblit del món d'ahir, els nens i nenes de la postguerra van trobar els exemplars d' En Patufet, que havien estat dels seus avis o dels seus pares, i els van fer viure novament.
La gent que vivia a la rereguarda republicana va sofrir els estralls de la guerra amb els bombardegis de les tropes italianes i els milers de defuncions que van causar, la fam, els refugis, la manca de diner o la por.
Davant d'una situació tan tràgica com aquesta, des d'En Patufet va "endolcir-se" el drama amb vinyetes humorístiques d'aquests fets.
Els atacs de l'aviació franquista van provocar milers de morts.
Se'n podia parlar en una revista per a infants?
En un dels primers acudits sobre les bombes, que va aparèixer a la portada d'En patufet del 6 d'agost de 1937, Cornet va dibuixar un home preocupat pel perill que ve del cel (hi ha tot d'avions que sobrevolen la ciutat, la gent els assenyala amb el dit).
Mentre va pontificant, no veu el forat que ha deixat una tapa de claveguera.
El 13 de març, el 18 d'abril i el 29 de maig de 1937 Barcelona havia patit els primers bombardeigs.
Progressivament En Patufet va deixar entrar la realitat de la guerra, sobretot la gana i la dificultat de trobar menjar, amb dibuixos que representaven ciutadans cadavèrics, però també la inflació, els bombardeigs, els refugis i la por.
L'inici de la Guerra Civil el 18 de juliol va comportar un canvi radical en la societat on ningú, ni els mateixos dibuixants i escriptors d'En Patufet, va quedar al marge dels futurs esdeveniments.
Des de la revista va minimitzar-se els estralls del conflicte bèl·lic realitzant escrits i, sobretot, acudits que mostressin aquella realitat amb una altra mirada.
Tanmateix, la guerra va portar a més d'una generació de lectors al front, d'on molts d'ells ja no tornarien.
Quan va sortir el número del 17 de juliol de 1936 ja havia començat al Marroc la insurrecció militar que va portar a la Guerra Civil.
L'acudit de Cornet del número 1.685 pren un dramatisme que l'autor no s'imaginava que tindria.
Un senyor vestit d'estiu (amb colors clars i barret tou, però amb corbata i armilla) ensenya a un matrimoni conegut el ventilador que s'acabava de firar: "Ací ja porto la marinada de S'Agaró".
Dos dies després es lluitava pels carrers de Barcelona.
En Patufet va trigar tres setmanes a tornar a sortir.
De manera molt discreta, sense cap referència directa al que havia passat.
El seus escriptors i dibuixants van desenvolupar un llenguatge ple d'insinuacions i sobreentesos per parlar de la guerra i de la situació a la rereguarda.
La popularitat d'En Patufet, el seu catalanisme, la proximitat amb la qual Josep Maria Folch i Torres parlava dels obrers i de la gent senzilla van evitar que la revista canviés de mans, com va passar amb tots els diaris i revistes de dreta.
Tot i l'esforç per mostrar la cara amable de les situacions més bèsties, en els acudits de Cornet, i malgrat tota la imaginació que Folch i Torres i Junceda van esmerçar en desenes de Pàgines viscudes, mirant d'oferir un punt de vista positiu als drames quotidians, els autors d'En Patufet van acabar topant amb la realitat més crua de la guerra.
El 17 de març de 1938, una bomba cau sobre un camió de trilita, davant del cinema Coliseum.
El dibuixant Gaietà Cornet, que viu davant per davant, queda ferit, perd la casa, que queda totalment desballestada, i ha de marxar a viure a Teià.
Amb pocs dies de diferència, en les darreres setmanes de 1938, el fill de Josep M. Folch i Torres, Jordi, que havia estat mobilitzat i que no s'havia presentat després d'un permís, perd la vida, probablement assassinat, al front de l'Ebre.
El fill de Junceda, Santiago, que havia passat part de la guerra emboscat, és destinat a Olot, on mor víctima de la tuberculosi.
L'aparició del setmanari infantil En Patufet el 3 de gener de 1904 va significar un canvi important el marc editorial del moment.
La seva rellevància va anar creixent amb el pas dels números i anys, ja que a més d'entretenir a gent de totes les edats també va ser un magnífic mitjà de transmissió de valors democràtics i d'ensenyament de la cultura i llengua catalana.
Des del començament, la història d'En patufet (1904-1938) va lligada a la política.
Els seus escriptors i dibuixants eren joves catalanistes, compromesos amb el moviment de la Solidaritat Catalana i amb la Lliga Regionalista de Prat de la Riba que, de la mà de l'editor Josep Bagunyà, impulsava la revista ¡Cu-Cut!
El número del 7 de gener de 1905 anuncia que les dues capçaleres compartiran redacció.
El novembre d'aquell any, els militars, encesos per un acudit de Junceda publicat al ¡Cu-Cut! n'assaltaren la redacció.
Els fets van desembarcar en la Llei de Jurisdiccions.
Una de les primeres víctimes va ser-ne Josep M. Folch i Torres que es va haver d'exiliar a França per un escrit sobre la guerra de Cuba.
La premsa espanyola, instrument fonamental per al control de la població durant el règim, constituí una eina vàlida tant per analitzar l'evolució de la dictadura franquista com per conèixer l'impacte de la propaganda governamental en la societat de l'època.
El seguiment dels mitjans escrits ens permeten veure que la dictadura franquista va estar pràcticament fins al darrer instant a favor de la victòria de l'Eix.
Transformada en un òrgan submís arran de la llei de 1938, la premsa es va convertir en la corretja de transmissió de la voluntat del règim.
Com a mirall d'aquest, la premsa també va reflectir, en alguns moments puntuals, la confusió i la incertesa del franquisme davant d'alguns fenòmens o esdeveniments importants.
Aquest és el cas dels decisius mesos centrals de la Segona Guerra Mundial, quan les potències aliades passen al contraatac a tots els fronts: la dictadura franquista es veu així forçada a enfrontar-se a la imprevista realitat, per a ella molt desagradable, d'una més que probable derrota final de l'Eix.
La falsa neutralitat del règim es va veure reflectida en els mitjans de comunicació que controlava.
Les portades i els articles d'opinió mostraren les clares preferències per l'entorn d'Alemanya i Itàlia.
Les diverses visites que realitzaren diversos jerarques nazis i italians també foren àmpliament recollides per aquests mitjans escrits.
Un altre mitjà que utilitzà el franquisme per mostrar les seves preferències va ser el noticiari NO-DO.
A partir de 1943, aquest informatiu que es podia veure als cinemes explicà de manera manipulada la intervenció de la División Azul al front de l'est.
La informació que el NO-DO va oferir als espanyols sobre els fets del front germanosoviètic fou totalment manipulada.
Les notícies, sempre de font original alemanya, estaven condicionades pels interessos i la ideologia del règim.
L'ajuda militar de Franco a l'Eix
Els exiliats republicans a la Segona Guerra Mundial
Exposició de llibres i propaganda nazi al paranimf de la Universitat de Barcelona.
Sala de cinema indeterminat, probablement a Barcelona, on es projectava El arma aérea alemana en els anys d'immediata postguerra.
Fins a l'any 1944, diversos documentals, el NO-DO o films com aquest van aclamar les gestes militars de l'exèrcit alemany.
Fons Gabriel Casas i Galobardes / Arxiu Nacional de Catalunya
Portada del 28 de juny de 1941 donant suport a la intervenció Alemanya a la Unió Soviètica.
Actes i festes en celebració de l'aniversari d'Adolf Hitler, ANC / Fons Brangulí
Al cap de poc d'haver-se declarat el conflicte mundial, el 4 de setembre de 1939, el general Franco aprovava un decret en què ordenava als espanyols la més estricta neutralitat.
D'aquesta manera, es feia oficial la neutralitat d'Espanya durant la Segona Guerra Mundial, una situació que va variar segons l'evolució de la guerra.
Així, el règim va passar de ser de no bel·ligerant a col·laborar estretament amb les potències de l'Eix i, finalment, davant la imminent derrota d'Alemanya, va retornar de nou a la neutralitat.
L'estricta neutralitat es va mantenir durant uns deu mesos.
El ministre d'Afers Exteriors, el coronel Juan Luis Beigbeder, justificava la decisió per la tradicional neutralitat d'Espanya, perquè el conflicte no afectava directament Espanya i perquè les condicions del país, després de la Guerra Civil, exigien la reconstrucció nacional.
Els èxits militars d'Alemanya, amb l'ocupació d'Holanda, Bèlgica, Luxemburg i França el juny de 1940, així com l'entrada d'Itàlia a la guerra, portaren Franco a canviar la seva actitud i a adoptar una posició favorable cap a les potències de l'Eix.
D'aquesta manera, el 12 de juny de 1940 el govern franquista acordava la no bel·ligerància d'Espanya en el conflicte.
Per tot plegat, amb aquesta nova actitud, Espanya s'abstenia d'intervenir de manera directa en el conflicte, però mostrava que estava arrenglerada amb l'Eix.
Però el gir que va fer el conflicte, especialment a partir de final de 1942 i principi de 1943, amb les ofensives aliades al nord d'Àfrica i Itàlia, juntament amb les pressions dels aliats, forçaren Franco a canviar novament el seu posicionament davant la guerra.
Aconsellat pel nou ministre d'Afers Exteriors, el general Francisco Gómez Jordana, el 3 d'octubre de 1943 el Caudillo va canviar la seva posició i va tornar a situar Espanya, com a mínim de manera formal, a la més estricta neutralitat.
A partir d'aquest moment, les autoritats espanyoles van començar a redefinir la seva posició davant del conflicte bèl·lic.
No reconegueren la República Social Italiana, o República de Salò, constituïda amb el suport de Hitler el 23 de setembre de 1943 per Mussolini.
Igualment, el govern espanyol hagué de prendre una decisió simbòlica d'especial rellevància: ordenar l'inici de la repatriació, primer, dels efectius de l'anomenada División Azul i, després, de la Legión Azul.
És més, després d'un tall de subministrament de petroli que durà tres mesos, Franco fou forçat a deixar de proveir wolframi, material estratègic per construir armament.
El canvi d'orientació de la política espanyola va haver de ser acceptat per part de les autoritats alemanyes, ja que en aquells moments no tenien cap altra opció.
Tot i això, el règim continuà subministrant petites quantitats de wolframi de contraban a Alemanya.
La política franquista en relació amb els refugiats de guerra.
Els esforços d'alguns diplomàtics aïllats per salvar jueus de l'holocaust
L'ajuda militar de Franco a l'Eix
Salutació oficial del comte Ciano en la visita al Palau de la Diputació acompanyat d'altres autoritats.
Pérez de Rozas / Arxiu Fotogràfic de Barcelona
Portada del diari Arriba informant de l'entrevista entre Franco i Hitler a Hendaia.
La dictadura franquista, tot i que es va declarar neutral al principi de la guerra, va col·laborar militarment i econòmicament amb els països de l'Eix, una ajuda que, en alguns casos, seria fonamental per a l'esdevenir de la guerra.
Durant la Segona Guerra Mundial, es consolidaren les relacions ja existents entre l'Espanya franquista, l'Alemanya nazi i la Itàlia feixista.
Aquestes relacions foren fonamentalment de caire militar i econòmiques.
La neutralitat espanyola no va impedir que es facilités l'abastiment clandestí de submarins i vaixells de guerra alemanys i italians a diversos ports de Galícia, Cadis i Las Palmas.
Aquesta col·laboració, que inclogué aspectes relacionats amb l'aviació, en diversos moments va ser fonamental per a l'estratègia submarina que Alemanya va desenvolupar a l'Atlàntic contra el Regne Unit.
Una altra manera d'ajuda militar indirecta va ser l'existència d'observatoris i xarxes d'espionatge o sabotatge de l'Eix, en què participaren en algun moment agents franquistes.
Aquest suport, tot i que va ser conegut en moltes ocasions pels serveis secrets aliats, es va intentar mantenir en secret.
Els retrets que realitzaren des de Londres i posteriorment Washington per aquesta ajuda sempre van ser negats per les autoritats franquistes.
Un altre àmbit de col·laboració va ser l'econòmic.
A Hitler li interessava econòmicament Espanya, sobretot com a proveïdor de matèries primeres.
Aquesta relació comercial, iniciada durant la Guerra Civil a través la Societat Financera Industrial (SOFINDUS), un consorci destinat a monopolitzar l'abastiment de matèries primeres i altres productes que la indústria alemanya necessitava per a la seva producció, es va prolongar durant tota la guerra mundial.
Després d'intenses negociacions per renovar els acords comercials signats durant la Guerra Civil, amb l'esclat de la confrontació mundial els dos països firmaren nous acords que permeteren l'arribada de determinades mercaderies al Reich: llana i cuir, minerals (ferro, pirita, plom, wolframi) i aliments (oli i cítrics, entre d'altres).
Aquests darrers eren productes de primera necessitat que se sostreien del mercat espanyol, en uns anys de gana, per enviar a l'aliat alemany.
En aquest sentit, cal destacar la importància que tingué el wolframi, que fou un dels materials estratègics més vitals per als alemanys, atesa la seva importància per fabricar armament.
L'intercanvi comercial que es donà a l'entorn d'aquest mineral entre 1941 i 1944 permeté retornar una part important del deute que tenia Espanya amb Alemanya com a conseqüència de la seva ajuda durant la Guerra Civil.
La influència del feixisme i del nazisme en la dictadura franquista
Les deportacions d'exiliats republicans des de França a l'Espanya franquista
La presència de submarins alemanys a Espanya va ser constant.
Aquests aparells rebien subministrament de diversos ports espanyols.
El règim franquista creà el seu nou estat seguint el model de règim dictatorial que no respectava les llibertats individuals ni col·lectives, que mantenia un partit únic feixista i que basava tota aquesta estructura en un «líder hegemònic, el Caudillo».
Com tots aquests règims, el franquisme destacà per imposar el seu model a través de la força i la repressió cap a tots aquells sectors antifranquistes.
El règim franquista va néixer en bona part gràcies a l'ajut que prestaren l'Alemanya nazi i la Itàlia feixista a Franco i la resta dels militars i civils alçats el 18 de juliol de 1936.
En el moment de crear el nou Estat, el Caudillo i Generalísimo, juntament amb els seus consellers polítics —com Serrano Suñer—, s'inspirà en el model feixista imperant a Alemanya i Itàlia.
De fet, fins i tot abans de comptar amb un govern pròpiament dit, creà un partit únic feixista, Falange Española Tradicionalista y de las JONS (FET y de las JONS), mitjançant un decret de 1937 que unificava les organitzacions preexistents.
La repressió franquista superà amb escreix la nazi i la feixista d'abans de la Segona Guerra Mundial.
Tanmateix, ni Franco va ser mai exactament un líder feixista ni el nou partit hegemonitzà tot el poder —com ocorria a Alemanya i Itàlia—, per la qual cosa existeix controvèrsia sobre si el règim franquista pot ser estrictament qualificat de feixista.
En canvi, el nivell de repressió que exercí —amb 150.000 víctimes per motius polítics, la majoria de les quals durant la contesa— superà amb escreix la repressió nazi o feixista italiana d'abans de la Segona Guerra Mundial.
FET y de las JONS utilitzà una simbologia (el jou i les fletxes, bandera roja i negra), un uniforme (camisa blava) i un programa ( Veintiséis Puntos ) feixistes, fomentà grans actes de masses, creà organitzacions de dones (Sección Femenina), de joves (Frente de Juventudes), sindicats verticals i milícies, tot amb vocació totalitària de control i enquadrament feixista de la població.
Amb això, pretenia emular els partits nazi i feixista, amb els quals mantingué estretes relacions fins que desaparegueren el 1945.
Però FET y de las JONS —que canvià després el seu nom per Movimiento Nacional— sobrevisqué fins al 1977 i fou el partit feixista oficial de més llarga durada de la història.
La presència de nazis i feixistes a Catalunya durant la Guerra
La col·laboració d'Espanya amb l'Eix durant la Segona Guerra Mundial
Von Obernitz, cap de les Milícies d'Assalt, explica "les darreres impressions sobre el discurs pronunciat la setmana passada pel canceller Hitler al Reichstag" durant la celebració de la festa nacional de l'1 de maig al Col·legi Alemany.
Actes commemoratius del 450è aniversari de l'arribada de Cristòfor Colom a Barcelona.
L'acte era una imitació del que feia la lliga de les joves alemanyes durant els congressos del partit nazi.