El cinema és una bona eina per treballar diversos temes a les aules.
En aquest cas a través del film La professora d'història, es planteja una reflexió sobre com treballar el concepte d'holocaust a les escoles.
A propòsit del film La professora d'història (Les héritiers), plantegem en aquest article una reflexió sobre com treballar l'Holocaust a les aules, especialment en contextos multiculturals, per tal que els alumnes s'apropiïn d'un passat que els és comú i els dóna lliçons i raons per millorar el seu present.
El film La professora d'història (2014) es basa en uns fets reals: una docent que ensenya història en un institut dels afores de París, en un context complex i multicultural, proposa als seus alumnes de participar en un concurs de projectes sobre la resistència i la deportació.
A partir d'aquesta experiència, els alumnes, desmotivats i amb poques expectatives personals, accediran d'una manera vivencial a la història i se n'apropiaran, malgrat els pocs referents previs que tenen sobre el tema.
El film, ja des de l'inici, no deixa dubtes en la seva postura amb relació al debat sobre el concepte de laïcitat a l'escola francesa, en què qualsevol símbol que pugui interpretar-se com a religiós és prohibit.
Les noies són obligades a treure's el vel, els penjolls amb creus no han de ser visibles, etc. La primera escena descriu una situació surrealista: una exalumna, que porta el hijab, es dirigeix a la secretaria del centre per recollir el seu títol de batxillerat.
L'escrupolositat en el compliment de la norma fa que se li negui el tràmit si no es treu el vel.
Les protestes de la noia —que al·lega que durant la seva escolaritat va respectar la llei però que ja no és alumna del centre— topen amb el mur de la intransigència del personal del centre.
El debat sobre la subtil frontera entre el principi de laïcitat i la llibertat personal està servit.
«No són necessàriament les lleis les que protegeixen l'escola laica.
Hem de pensar en altres patrons.
L'actriu Ariane Ascaride interpreta el personatge d'Anne Guéguen, una professora d'història, geografia i història de l'art, que és la tutora del grup més difícil de seconde (equivalent a quart d'ESO) de l'Institut Léon Blum de Créteil, un municipi de la banlieu parisenca.
El grup està format per alumnes fracassats, desmotivats o bé que no han aconseguit prou nota per accedir a altres opcions.
Amb algunes excepcions, la baralla i la discussió és la manera usual de relació entre ells.
Són alumnes amb realitats familiars diverses, i amb cultures i religions diferents, molts dels quals amb pocs o nuls referents sobre la història i la cultura occidental.
Anne Guéguen s'esforça durant les seves classes perquè la ignorància i el prejudici donin pas a l'esperit crític.
El rendiment del grup no millora, malgrat els esforços de la tutora, la qual decideix proposar als alumnes de participar en un concurs nacional de projectes sobre la resistència i la deportació, sota el tema «Els infants i els adolescents dins el sistema concentracionari nazi».
Els nois i noies, amb expectatives molt limitades sobre si mateixos, dubten de l'èxit de la proposta, però accepten majoritàriament el repte.
Inicialment, la professora els demana que aportin informació sobre l'Holocaust i, a partir d'aquí, constitueixin grups per treballar diversos temes.
La classe magistral dóna pas a la recerca per part dels alumnes: el protagonisme és ara a mans dels joves.
La mestra els acompanya en el procés de fer-se preguntes —més que donar-los respostes— i els ajuda a ser rigorosos amb les seves fonts d'informació, i a tenir cura dels continguts i no només de la forma.
El grup fa una visita conjunta al Memorial de la Shoah a París, on la mestra constata l'interès dels alumnes per les històries individuals dels que patiren la deportació.
Una de les alumnes més conflictives, amb una realitat familiar difícil —probablement ignorada pels seus mestres—, s'anima a unir-se al projecte en identificar-se amb el caràcter rebel de Simone Veil, advocada i política francesa, que va patir la deportació.
Un punt d'inflexió serà la sessió en què un supervivent —real— de la Shoah, mort recentment, Léon Zyguel, explicarà el seu testimoniatge als camps d'Auschwitz i Buchenwald quan tenia quinze anys i la pèrdua dels seus familiars.
Anne Guéguen fa veure als alumnes que tant Simone Veil (nascuda Simone Jacob) com Léon Zyguel eren de família jueva però que, sobretot, eren francesos i, en conseqüència, una part dels seus conciutadans van ser còmplices de la seva deportació.
Durant el testimoniatge de Zyguel, les llàgrimes dels joves són la demostració que s'han posat en la seva pell, alhora que senten indignació.
Una alumna li pregunta si creu en Déu i Zyguel respon negativament, deixant incògnites.
Cal recordar, tanmateix, que alguns deportats tenien poca o nul·la consciència de ser jueus; de fet, molts no eren creients, i només conservaven alguns costums o rituals a l'àmbit familiar, però això no els va estalviar les persecucions.
Els noms i cognoms delataven el seu origen, de la mateixa manera que dir-se Ahmed o Fàtima a Europa.
L'Holocaust, un episodi que els era a penes conegut, es converteix en part de la seva història i entenen la importància de comprendre el passat.
«No digueu mai jueu de merda, negre de merda, àrab de merda, perquè tot el que jo he viscut no hauria servit per res», són les darreres paraules que Zyguel adreça als joves.
Els alumnes adquireixen progressivament coneixements, esperit crític, autonomia i valors, i decideixen, per compte propi, prescindir de la competitivitat entre grups i treballar veritablement en equip, ajudant-se els uns als altres, i aportant cada un el millor per al col·lectiu, amb un esperit de cooperació i respecte mutu que afecta positivament les relacions interpersonals, alhora que augmenta la seva autoestima.
Més enllà del resultat del projecte, el que interessa de la pel·lícula és el procés que permet que aquests adolescents d'origen divers reconeguin l'alteritat i s'apropiïn d'un passat que perceben comú i que els dóna lliçons i raons per millorar el seu present.
Per què serveix ensenyar història, si no?
Tot i que, com diu la mestra: «la història no s'ensenya; es comprèn».
L'exemple de la pel·lícula, però, no descriu un cas excepcional.
Des de fa temps, el professorat d'història, també a casa nostra, ha pres consciència de la necessitat d'oferir als joves un discurs més obert i «en construcció», un relat centrat en la recerca i la crítica de fonts i en l'ús de metodologies —com la història oral— que facin més vivencial la matèria.
Des d'aquesta perspectiva, la història permet entendre el present com una fase d'un procés inacabat, configurat a partir d'elements del passat sobre els quals és possible actuar per modelar el futur.
Els alumnes actuals, molt «presentistes», han de copsar que el passat no és quelcom allunyat de la seva realitat, sinó que el seu present és fruit de la història i que ells poden ser-ne agents actius per canviar-lo o millorar-lo.
En contextos multiculturals, en què l'alumnat té referents molt diversos, la necessitat de trobar elements comuns —la guerra i la pau, la riquesa i la pobresa, la justícia i la injustícia, la religió i la laïcitat, etc., malgrat que el context pugui diferir— és encara més peremptòria.
L'estudi de l'Holocaust i la deportació és un tema habitual en els currículums dels sistemes escolars europeus, inclòs el nostre.
Encara hi ha, però, qui creu que aquest genocidi només ens toca de gairell.
Res més lluny de la realitat: mentre hi hagi morts, víctimes de règims totalitaris i prejudicis ètnics i religiosos, cap genocidi no ha de quedar oblidat.
La història de l'Holocaust és també part de la nostra història: perquè forma part de la història de la humanitat i perquè té una relació directa amb la història de Catalunya al llarg del segle xx, especialment durant la Guerra Civil i la II Guerra Mundial, en què molts ciutadans, des de l'exili forçat, van continuar lluitant per les llibertats i la democràcia i contra la intolerància i el feixisme, i van ser víctimes de la deportació als camps de concentració nazis.
Pot ser el moment per recordar, també, que el col·lectiu jueu a la península Ibèrica va patir episodis d'intolerància al llarg de la història, com els pogroms i l'expulsió definitiva l'any 1492.
Conscients de la importància de treballar la memòria històrica entre els escolars, l'any 2008 es va subscriure un conveni entre el Departament d'Ensenyament de la Generalitat i el Memorial Democràtic, que implica acords de col·laboració entre les dues institucions per a la formació dels docents i l'elaboració conjunta i difusió de materials didàctics i de la xarxa d'espais memorials.
L'any 2011 es va fer el primer curs sobre l'exili, la deportació i l'Holocaust, i, poc després, es va constituir un grup de treball amb el mateix nom, format per ensenyants, tècnics del Memorial i experts universitaris, que ha treballat incansablement en la creació de materials, en la recuperació d'històries de vida i en l'organització d'activitats, com la que se celebra amb motiu del Dia Internacional en Memòria de les Víctimes de l'Holocaust.
Any rere any, els alumnes han anat adquirint protagonisme en l'acte, durant el qual s'ha donat veu a persones que patiren l'Holocaust i als seus descendents, i també a víctimes d'altres genocidis.
Des d'altres plataformes —com l'Amical de Mauthausen— més docents han treballat amb un mateix esperit: mantenir viva la memòria de la deportació, per mitjà d'activitats diverses, com és el viatge d'estudis i homenatge als camps de concentració.
Recentment, la instauració del Premi de Recerca en Memòria Democràtica ha servit per estimular l'elaboració de treballs de recerca entre l'alumnat de batxillerat.
Per mitjà d'aquestes activitats i projectes, els alumnes comprenen la utilitat de la història per al seu present i desenvolupen competències personals i cíviques.
També aprenen a treballar en equip, a prendre decisions i a sentir-se protagonistes del propi aprenentatge, tot prenent un rol actiu i responsable en activitats d'índole molt diversa: dramatitzacions, recerques, creacions plàstiques, audiovisuals i literàries, etc. En espais multiculturals, és un antídot per reforçar l'esperit de convivència i el respecte per la diversitat.
El professorat hi participa des d'àrees molt diverses: història, filosofia, literatura, arts plàstiques, música, etc., i progressivament les activitats s'han convertit en part de l'ADN dels centres.
A diferència del que mostra la pel·lícula que hem analitzat: la professora com a heroïna solitària que s'implica en un projecte sense el suport del centre —una realitat que també es dóna a les nostres escoles—, cada cop és més necessari donar una magnitud transversal a aquest tipus de projectes, fer convergir professorat de diferents especialitats i tenir la complicitat de la direcció, les famílies i l'entorn, per assegurar-ne l'impacte i la sostenibilitat.
De la mateixa manera, també s'han fet jornades, que han servit per posar en contacte docents de diferents centres per intercanviar experiències i desenvolupar projectes comuns, fins i tot més enllà de les nostres fronteres.
Per acabar, no és casualitat que el títol original del film amb el qual hem iniciat aquest article sigui Les héritiers ('Els hereus').
Per als adolescents i joves, hi ha un abans i un després de la participació en aquest tipus d'experiències.
Cal confiar, per tant, que aquest fet sigui la garantia que la memòria històrica dels genocidis es mantingui i passi de generació en generació.