La diabetis mellitus tipus 2 (DM2) és un trastorn metabòlic que es caracteritza per un nivell alt de glucosa o sucre en sang (hiperglucèmia), a causa d'una manca de resposta corporal a la insulina o a una disminució de la seva producció.
Aquest increment de la glucosa es produeix perquè el pàncrees no és capaç de generar la insulina necessària, i perquè hi ha alteracions en l'organisme, com l'obesitat, que impedeixen que la insulina realitzi la seva funció correctament (el que s'anomena resistència a la insulina), o per ambdues coses alhora.
La DM2 és el tipus de diabetis més freqüent arreu del món, i en gran part el resultat de l'excés de pes corporal i la inactivitat física.
La incidència (nous casos en un període determinat) de la DM2 augmenta arreu del món i arriba a proporcions epidèmiques.
El 2010 s'estimava que afectava 285 milions de persones (aproximadament el 6% de la població adulta del món i representava prop del 90% de tots els casos de diabetis).
A Catalunya i Espanya, la proporció estimada de persones amb diabetis (coneguda o no) és del 13-14%, similar a les dades actuals obtingudes a la resta de països mediterranis.
Aquesta proporció està augmentant, sobretot en els països en vies de desenvolupament, a causa de canvis en l'estil de vida (alimentació poc saudable i vida sedentària) que comporten una epidèmia d'obesitat.
Així mateix, en països industrialitzats com el nostre, els fluxos d'immigració contribueixen a augmentar considerablement la prevalença de la malaltia (proporció de persones afectades en relació amb el nombre total d'habitants d'una àrea geogràfica o social durant un període de temps concret).
La seva incidència augmenta amb l'edat i es triplica en el grup de més de 65 anys.
Fins fa poc aquest tipus de diabetis només s'observava en adults, però ara també comença a ser cada vegada més freqüent en els nens.
La insulina és una hormona produïda al pàncrees per cèl·lules especials, anomenades beta.
El pàncrees està per sota i darrere de l'estómac.
La insulina és necessària per moure el sucre en la sang (glucosa) fins a les cèl·lules.
Dins de les cèl·lules, la glucosa s'emmagatzema i s'utilitza posteriorment com a font d'energia.
En la DM2 les cèl·lules del teixit gras, del fetge i dels músculs no responen de manera correcta a aquesta insulina.
Com a conseqüència el sucre de la sang no pot entrar en aquestes cèl·lules per emmagatzemar-se com a font d'energia i s'acumula a la sang.
En general, la DM2 es desenvolupa lentament amb el temps.
La majoria de les persones amb aquesta malaltia tenen sobrepès o són obeses en el moment del diagnòstic.
Un baix nivell d'activitat, una alimentació deficient i el pes corporal excessiu al voltant de la cintura augmenten el risc d'aparició de diabetis.
L'augment del greix dificulta al cos l'ús correcte de la insulina.
La DM2 pot presentar-se també en persones primes, pecialment en la gent gran.
S'estima que el 80% de la DM2 es pot atribuir a l'efecte combinat de la inactivitat física (sedentarisme) i el sobrepès/obesitat sobre una predisposició genètica.
Els antecedents familiars i els gens també hi tenen un paper important.
Generalment les persones amb diabetis mellitus tipus 2 no en presenten símptomes al principi i és possible que no en tinguin durant molt de temps.
A causa d'això, la malaltia es pot diagnosticar diversos anys després de l'inici, un cop les complicacions ja han sorgit.
Només quan el sucre ja està molt alt o bé hi ha una infecció que el fa pujar de cop, poden aparèixer símptomes: set excessiva, boca seca, moltes ganes d'orinar, cansament i pèrdua de pes.
Aquesta situació s'ha de tractar amb fàrmacs urgentment.
El metge pot sospitar que teniu diabetis mellitus si el vostre nivell de sucre en la sang és superior o igual a 126 mg / dl. Per confirmar el diagnòstic, s'han de fer una o més de les següents proves:
El dejuni es defineix com la no ingesta calòrica durant almenys vuit hores.
* Una xifra diagnòstica de diabetis amb qualsevol dels tests (excepte si hi ha símptomes d'hiperglucèmia o hiperglucèmia severa) ha de confirmar-se mitjançant una segona determinació, preferentment amb el mateix test.
De vegades es disposa de resultats de dos tests diferents (per exemple, glucèmia en dejú i hemoglobina glicosilada) d'un mateix pacient.
Si els resultats de tots dos tests estan per sobre del punt de tall, s'estableix el diagnòstic de diabetis.
Si són discordants, s'ha de repetir el que estigui per sobre del punt de tall per poder confirmar el diagnòstic.
Si aquesta segona determinació estigués per sota del punt de tall de diagnòstic, el metge farà seguiment del pacient i repetirà la prova en 3-6 mesos.
S'ha demostrat que els canvis en els estils de vida poden ser eficaços en la prevenció o retard de l'aparició de la DM2.
Per ajudar a prevenir la malaltia i les seves complicacions, les persones haurien de:
Hi ha dues tècniques disponibles per al control glucèmic: l'automonitorització de glucèmia capil·lar (AMGC) i la determinació de l'hemoglobina glicosilada (HbA1c).
L'automonitorització de la glucèmia
Per comprovar el nivell de glucèmia, s'utilitza un dispositiu anomenat glucòmetre.
Generalment, es punxa el dit amb una agulla petita, anomenada llanceta, per aconseguir una petita gota de sang.
Aquesta gota es col·loca a la tira reactiva del mesurador.
Actualment també hi ha al mercat aparells que monitoritzen el sucre de forma contínua, en forma de pegats que s'enganxen a la pell i que eviten la necessitat de punxar-se el dit.
Parleu amb el/la vostre/a metge/ssa o la infermera sobre la necessitat de fer controls de sucre a casa i la freqüència d'aquestes revisions.
En funció dels resultats, és possible que necessiteu fer canvis en els àpats, l'activitat o els medicaments, per tal de mantenir els nivells de sucre en sang apropiats.
Si us tracteu amb insulina, heu de fer autocontrol de la glucèmia en sang capil·lar amb tires reactives amb la freqüència que us indiqui l'equip mèdic.
Com a orientació, sol ser d'almenys una vegada per setmana si el control és estable, i més freqüentment si és inestable o el tractament amb insulina és de tipus intensiu.
El tractament intensiu suposa un estricte control de la glucosa en sang, mitjançant múltiples injeccions d'insulina (diabetis tipus 1) o combinació de diversos fàrmacs antidiabètics oral amb/sense injeccions d'insulina (diabetis tipus 2); per això l'autocontrol de la glucèmia ha de ser força més freqüent.
És perjudicial i enganyós observar la glucèmia capil·lar per veure si aquest dia, per exemple, es pot menjar una mica més o prendre un tros de pastís o fer més exercici.
La mesura de la glucèmia capil·lar no millora el control metabòlic de la malaltia.
Determinació de l'hemoglobina glicosilada (HbA1c)
L'hemoglobina glicosilada A1c (HbA1c) reflecteix els nivells de glucèmia dels últims 2-3 mesos i, per tant, és menys variable que les altres formes de mesurament.
Aquest és el paràmetre més utilitzat per mesurar el grau de control de la diabetis mellitus tipus 2 i predir complicacions.
Es determina amb una anàlisi de sang en dejú, però hi ha també tires reactives per mesurar-la amb una petita punció al dit.
Es recomana la determinació de l'hemoglobina glicosilada (HbA1) almenys dues vegades l'any.
La freqüència amb què s'ha de realitzar dependrà de la situació clínica del pacient, del tipus de tractament emprat i del criteri del professional de la salut.
Els següents exàmens us ajudaran a la vostra diabetis i a prevenir problemes:
En el moment del diagnòstic de la DM2, cal fer una valoració completa, incloent-hi anàlisi de sang i orina, revisió de peus, de la vista, del ronyó i de l'aparell cardiovascular.
La freqüència dels controls posteriors dependrà de la situació de cada persona amb diabetis.
En general, s'haurien de fer almenys dos controls anuals amb anàlisis de sang i orina.
La DM2 és més freqüent en persones grans, que en moltes ocasions ja tenen altres problemes de salut i altres factors de risc, com alteracions en els nivells de colesterol i triglicèrids, hipertensió arterial i obesitat abdominal.
La suma d'aquests factors de risc és el que es coneix com a síndrome metabòlica.
En les persones amb DM2 es multiplica per cinc el risc de malaltia cardiovascular i coronària.
Per aquest motiu, és tan important controlar la glucèmia com la resta de factors de risc cardiovascular.