La publicació entre 2011 i 2014 del Diccionario Biográfico Español, l'obra magna de la Reial Acadèmia de la Història, va generar un ampli debat sobre la forma en què aborda una sèrie de biografies.
Aquest article repassa aquests dubtes i interrogants, i valora el resultat global a partir d'una sèrie de biografies referides al segle XX i en particular als anys de la Segona República i la Guerra Civil.
José Luis Ledesma, Professor d'Història Contemporània (Universidad de Complutense de Madrid)
Manifestació en contra de la publicació del Diccionario davant de la Real Academia de la Historia (11/02/2012, Público)
Entre els historiadors/es, el que la premsa va filtrar d'aquesta obra va caure com una bomba i va generar respostes en forma d'articles i fins i tot algun llibre.
Bona part dels problemes d'aquells primers volums persisteixen en els altres 25 que han estat publicats entre 2012 i 2014.
És cert que pot resultar injust avaluar una obra tan descomunal a partir d'unes quantes entrades.
Són 50 volums de 850 pàgines cadascun; en conjunt superen les 40.000 biografies i els 5.500 autors.
Entre aquestes entrades, ha d'haver-hi de tot.
N'hi ha de molt bones, bones, regulars, molt millorables i d'altres de pitjors.
Amb tants autors, devia ser ben difícil trobar un criteri comú, i ja no diguem imposat.
De manera que algunes de les paraules més gruixudes amb què es van obsequiar l'obra no feien justícia a tantes persones i mitjans involucrats, sobretot si es feien a partir de lectures precipitades de biografies molt concretes.
Però res d'això serveix perquè es pugui projectar un judici crític.
La primera apunta a la immensitat de recursos econòmics destinats a aquesta obra des de 1999.
Com que aquests recursos, més de 6 milions d'euros, han procedit al llarg de 14 anys de l'erari públic, és lògic que la ciutadania pugui fiscalitzar-ne els resultats.
Però el que també pot qüestionar-se és l'oportunitat ara d'un treball com aquest.
Quan va començar, no solament ens trobàvem ja molt lluny de l'edat d'or dels grans diccionaris biogràfics vuitcentistes.
Cap al 1999, començava a generalitzar-se Internet, les grans obres enciclopèdiques en paper anunciaven la seva fi i s'albirava un nou temps en el qual la informació estaria disponible en xarxa, a l'abast d'un clic.
Tot, a més, a un preu molt més barat que en suport físic i molt més fàcil d'actualitzar, corregir i posar al dia.
La segona raó remet al paper que pot tenir a llarg termini en l'articulació, reconstrucció i gestió del passat.
Una obra així aspira a ser una referència per a dècades i generacions.
I, sobretot, se situa en la tradició dels grans diccionaris biogràfics nacionals, que es van forjar al segle xix com a genealogies de la pàtria i que edificaven la comunitat nacional a través de les vides i obres dels seus integrants.
[2] Encara que arriba molt tard respecte d'altres països, el DBE no és del tot aliè a tot això.
D'una banda, la institució que l'edita i dirigeix ha estat històricament vinculada a la construcció de la nació espanyola.
I, d'una altra, potser no és només casual, que, amb prou feines dos mesos després d'aprovar la generosa subvenció per al DBE, el govern d'Aznar demanava a l'Acadèmia un dictamen sobre l'ensenyament de la història: el dur informe que la RAH oferia era implacable amb les «tergiversacions» en la història posada al servei de les identitats nacionalistes perifèriques, però demandava salvar els «elements comuns» del «procés històric» de la nació espanyola.
És clar que tot això obre un interrogant sobre la mateixa RAH.
Si el DBE és l'obra més important de la seva història centenària, i havia arribat amb aquests problemes, no era estrany que la polèmica de 2011 obrís la pregunta de si seguia tenint sentit la seva existència.
El sentit que va poder tenir al segle xix i part del xx —exercir de guardiana oficial de la història nacional— és, com a poc, discutible avui dia, [4] i no ajuden els seus opacs mecanismes de cooptació o l'avançada edat mitjana dels acadèmics.
Malgrat tot, la tasca podia haver estat esplèndida.
En realitat, no li manca gaire per a això.
La impressió general entre els especialistes és que les contribucions sobre història antiga, medieval o moderna, o sobre història de la ciència, l'art, la música, les lletres i l'economia, són en general sòlides i solvents.
Fins i tot semblen ser-ho la majoria de les relatives a l'edat contemporània.
No obstant això, una part de les biografies grinyola tant que llança ombres sobre el conjunt del DBE.
L'exemple més espectacular és la dedicada a Franco, narrada amb un asfixiant to apologètic i capaç, entre altres agudeses, de no emprar els termes dictadura, dictador o repressió i sí el de «Generalísimo» i «cap de l'Estat espanyol».
[5] Però hi ha molts altres exemples.
L'obra és tan vasta que resulta impossible una anàlisi mínimament exhaustiva.
El que aquí s'ha fet és explorar al voltant de 300 biografies de personatges del segle xx presents en els volums I a XXV.
La primera conclusió és que la major part de les biografies són correctes i útils.
Però aquí i allà sorgeixen els problemes.
Són diverses les coses que criden l'atenció.
Una d'elles són els criteris d'elecció dels biografiats.
Com a mostra, serveix la constant presència dels assassinats durant la Guerra Civil a la zona republicana —desenes de biografiats—, i que no hi hagi res semblant sobre els assassinats a l'altra zona i que traspuïn un intens to hagiogràfic-martirial.
[6] Destaca també la manera com s'han construït algunes d'aquestes biografies, perquè bona part de les dedicades a «màrtirs» bolquen paràgrafs sencers dels seus expedients de beatificació, i el mateix succeeix amb els fulls de serveis en el cas de nombrosos militars del bàndol franquista.
Per aquest motiu s'hi troben expressions com «aconseguí la palma del martiri» i «va morir màrtir de Jesucrist» o que es qualifiqui als republicans com «l'enemic» o «rojos».
Això mostra el que pot passar quan es fan encàrrecs com aquests no solament a qui no està familiaritzat amb les tècniques de la historiografia, sinó, a més, als qui estan lligats a fundacions i institucions properes als personatges dels quals retraten les vides.
En molts d'aquests casos, i en els de personatges més cèlebres (la casa reial actual, Aznar, Botín, Esperanza Aguirre, Durruti, Felipe González, Escrivá de Balaguer i, per descomptat, Franco), s'ignora olímpicament un requisit bàsic per a tota biografia: que hi hagi una mínima distància entre el biògraf i el seu biografiat.
De manera que són de primer nivell els problemes qualitatius que planteja una part de l'obra.
La pregunta seria fins a quin punt aquesta part és significativa.
Per avaluar-ho, hem ponderat les biografies d'una sèrie de personatges de poc dubtosa transcendència, triant 50 actors històrics capitals de la II República i la Guerra Civil, els més citats en una sèrie d'obres de referència sobre aquest període, entre aquells els cognoms dels quals comencen per les lletres A fins a la H. El resultat d'aquesta exploració respon simplement al parer de qui signa això.
Si això fos un dels informes als quals és norma sotmetre els articles enviats a les publicacions científiques, fins a 31 de les 50 biografies el nostre judici seria que es recomana la publicació en l'estat actual del text (9) o amb algunes correccions de detall (22).
En canvi, hi ha unes altres 19 entrades sobre les quals el dictamen podria ser que requereixen modificacions substancials (15) o que no es recomana la seva publicació en absolut (4).
Entre les primeres, la tipologia és variada.
Hi trobem errades sorprenents, o afirmacions tan discutibles com que la Komintern «havia assenyalat el dia 'R' (principis d'agost) per a l'assalt al poder» en 1936, o que el 18 de juliol es va donar l'ocasió esperada per l'esquerra per dur a terme «una política de terror revolucionari que van compartir totes les organitzacions del Front Popular».
Tampoc falten malbarataments encomiàstics que causen enrogiment o l'oblit de tot aspecte discutible de les seves vides, com a les de Durruti, Alfonso XIII, Calvo Sotelo, el general Dávila o Gomá.
En altres casos, les entrades traspuen el contrari, espessa animadversió si no menyspreu, com les de Casares Quiroga, José Díaz, el Campesino o el mateix Azaña, que apareix definit com a pur «sectarisme», «ressentiment» o «intransigències».
I encara faltarien les quatre biografies pitjor valorades.
Les altres tres, la de l'aviador Ansaldo i les dels generals Asensio i Fanjul, són només avorrides relacions de les seves accions militars i «serveis de guerra», sense cap depuració del llenguatge ni més informació.
El Diccionario dista de parlar amb una sola veu.
La gran majoria dels seus milers d'entrades sembla adequar-se als cànons d'un treball d'aquest tipus.
Però una part grinyola tant que el soroll arriba al conjunt de l'orquestra.
El projecte era ambiciós, però per aquest abast haurien d'haver-se extremat la prudència per tibar cordes i afinar veus.
Hauria estat útil obrir la tasca de coordinació i supervisió més enllà de la RAH, o comptar amb protocols d'avaluació externa independents; també ampliar els terminis previstos i l'equip de treball per complir millor tots els passos del procés; i per descomptat redoblar les atencions davant les entrades i èpoques potencialment més sensibles i preveure mecanismes de resolució de possibles problemes.
Perquè problemes, n'hi ha hagut.
Dos són almenys els àmbits d'una valoració crítica.
En primer lloc, l'obra conté aspectes que s'oposen a les més bàsiques regles del mètode historiogràfic.
En nombrosos casos succeeix que no hi ha distància entre biografiats i biògrafs, o que es colen sense rubor les valoracions i prejudicis dels segons sobre els primers, i en diversos exemples brilla per la seva absència una labor de revisió real de les comissions que van coordinar l'obra per temes.
I, en segon terme, la crítica no implica negar la llibertat d'escriptura dels biògrafs.
Però fugir de la paraula dictador a la biografia de Franco, fer pròpies les paraules de propaganda dels contemporanis, assumir els mites d'ahir enfront de la recerca històrica actual o abraçar explicacions en clau martirial en les quals intervé la Providència suposen renunciar a qualsevol intent de representació objectivable i seriosa del passat.
En aquest sentit, no sembla desgavellat que es poguessin exigir correccions i revisions substancials d'una obra com aquesta.
De fet, el clam que es va aixecar el 2011 semblava moure's en aquesta direcció.
Es va crear una «comissió permanent a fi de fixar els procediments de millora i revisió segons que correspongui», que va incorporar un expert extern i que actuaria com a comitè editorial en els 25 volums restants.
[8] Com a resultat, és més difícil veure en aquests últims els disbarats que es troben en els anteriors.
Però, encara que se'ls hagi passat una llima, els disbarats persisteixen.
Com que segueix havent-hi biografies en les quals preval un to amable i en tons suaus cap a militars, polítics i eclesiàstics vinculats al bàndol dels vencedors de 1939, alguna cosa que contrasta amb el to aspre i fiscalitzador que autors com Stanley Payne i alguns altres utilitzen en les de Dolores Ibárruri, Juan Negrín, Largo Caballero o Vicente Rojo.
En realitat, en el marc d'una obra tan voluminosa, el que calia corregir en els primers volums o revisar i arreglar en els següents era només una petita part.
Cert que el dany ja estava fet a la primera part de l'obra i quedarà per sempre imprès en gruixuts volums de llom blau cel en biblioteques de mig món.
Però rectificar hauria estat de savis, i s'ha perdut l'oportunitat de ser-ho i d'avançar cap a un debat sòlid sobre l'escriptura i representació del passat recent.
Barcelona: Pasado y Presente, 2012, que és molt més que un «contradiccionari».
La referència de l'obra que aquí es repasa és Diccionario Biográfico Español.