projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Si passegem pels carrers de qualsevol poble, de qualsevol ciutat, és evident el canvi que hi ha hagut en les darreres dècades.
La migració espanyola ha estat substituïda per gent del nord d'Àfrica, del sud d'Amèrica, de l'est d'Europa, d'arreu d'Àsia.
Als patis de les escoles s'hi senten més llengües cada dia, però els personatges dels llibres que llegeixen a classe aquestes criatures continuen sent els mateixos.
Alguns dels fills i els nets dels migrants de la segona meitat del segle xx ens hem incorporat a la literatura catalana (i a totes les formes de cultura) amb penes i treballs, però no som pocs ni excepcionals.
Tot i haver-nos-hi vist poc representats i només com a subalterns durant tota la infantesa, tot i haver sigut considerats únicament com a receptors de la cultura, i no com a possibles constructors d'aquesta cultura, som una bona colla els que no hem dubtat a apropiar-nos-la, no pas per reproduir-ne models acríticament, sinó per aportar-hi el que podem des d'on podem.
Ara que som uns quants els que passem la quarantena, potser la nostra experiència pot contribuir a millorar com encarem la incorporació a la cultura catalana de les noves generacions.
No només pel que fa a recordar que els catalans tenim orígens familiars diversos, sinó sobretot per mirar de salvar la bretxa de classe indiscutible que, d'entrada, empeny o frena a l'hora de veure possible un horitzó més enllà de la fàbrica, el súper o Glovo.
L'accés universal a la cultura, tan fàcil de demanar i tan complicat d'organitzar, és imprescindible.
Però hem d'anar més enllà: cal pensar en programes que col·loquin els que ho tenen més difícil en la situació no només de receptors de la cultura que fan els altres, sinó en posició d'imaginar-se també com a creadors.
No en recollirem els fruits demà, però si no comencem a sembrar ja, correm el risc que siguin escadussers i ignorats.
D'on surt aquesta por que sembla nova quan, en realitat, és la de sempre?
On érem, que havíem perdut la certesa de la nostra incertesa, de la nostra petitesa, de la fràgil vulnerabilitat de la nostra condició?
Quin miratge sostenia (sosté) els nostres rituals, que no ens confronta ja amb cap de les nostres vertaderes pors, sinó que ens fa passar només de puntetes per damunt de les nostres contradiccions?
Aquestes preguntes ens les fa cruelment el coronavirus amb la seva implacable existència.
Matant-nos la gent gran i posant al límit uns serveis públics que teníem menystinguts.
Descorrent el teló que amagava no només les nostres misèries, sinó també, i encara molt pitjor, les nostres pors: la por de morir, d'emmalaltir, de no ser prou forts, de no saber...
Les pors que el teatre, amb l'alè compartit que ens contamina, ens permet d'exorcitzar.
Per a què l'estem fent servir, doncs, el teatre?
Ens fa de mirall valent de la nostra fràgil condició i ens descobreix qui som cada vegada amb tota la nostra complexitat, o és un tul que difumina els perills de la nostra rutina?
Aquests mesos hem entès que tots patim del mateix mal i que patim junts.
De cop, la pregunta «com esteu a casa?» ha esdevingut real, empàtica i conflictiva.
Una pregunta que admet una resposta incòmoda.
La COVID-19 ha fet visibles les diferències i ens les ha plantificat a la cara.
Una mirada que el virus ha usurpat a l'art.
Aquesta consciència del risc col·lectiu que és la vida ens fa sortir d'una zona de confort de cotó fluix i ens recorda que la por no ens ha de fer por, i que l'art és la nostra manera valenta i arriscada de compartir-la.
Que la pandèmia és un tractor destraler que arrenca tot allò que troba pel camí és un fet.
Però en la cultura, això és especialment preocupant, i en la cultura d'arrel, en el ric teixit associatiu, el cop pot ser terrible.
Les entitats han dut a terme una feina ingent a les xarxes per fer arribar la tasca d'aquests grups; des del voluntariat, amb resiliència i el convenciment que s'oferia un punt de trobada, momentani i virtual, per no apagar la flama.
Les administracions de base, majoritàriament, no es volen mullar i prefereixen confinar.
Les entitats, tot i voler-ho, no saben en quin moment es poden posar a treballar de nou i no saben com han de desenvolupar la seva activitat.
Cal determinació perquè hi ha pressa.
Pel camí es pot quedar una bona part d'aquest gruix associatiu on la cultura d'arrel és l'excusa per enfortir, cohesionar i oferir un espai de relació necessari.
I el nostre país sense aquest entramat és perpètuament gris.
Perquè és precisament aquest entramat el que ha donat suport a la societat, ha perpetuat la tradició i, durant molts anys, ha ofert l'espai de resistència cultural.
Caldrà reescriure de nou tots els protocols.
Cal que l'Administració confiï i doni directrius clares per aconseguir la màxima normalitat, dintre la nova normalitat.
S'ha de donar marge perquè es comencin a veure els locals d'assaig plens i confiar perquè la tasca d'aquestes entitats pugui ser programada de nou.
La dansa, l'acció, el moviment (de castells a esbarts, de gegants a diables, de sardanistes a bastoners...) hauran d'aventurar un nou format, o bé congelar l'activitat fins que hi hagi llum verda, i esperar que no arribi tard.
Ara mateix, només l'espontaneïtat (com ara la Patum) farà que la flama de l'arrel continuï cremant.
La cultura de l'endemà serà la que comenci avui mateix, la que ja havia d'haver començat, la que les administracions sovint han relegat a un segon pla, malgrat ser essència i fonament dels pobles.
Fa massa temps que l'Administració, i tal vegada la mateixa societat, ha deixat de preocupar-se'n, potser sabent que la força que emana de creadors i creadores l'ha mantingut viva al llarg dels anys.
Ara, però, és a l' UCI i depenent del tractament que li administrem morirà o viurà per sempre, acompanyant-nos com el que és: un bé de primera necessitat.
La pandèmia ha evidenciat la capacitat d'aquells qui creen de donar-nos respostes per tots els canals possibles, des dels patis de veïns fins a les xarxes socials; mai no han fallat, el que ha fallat estrepitosament és el valor econòmic que s'hi ha donat, tan poc que ha tendit a zero: cap retorn econòmic a la feina artística, a l'art d'ajudar una societat confinada i preocupada per superar la crisi.
La cultura ens ha d'impregnar tots els dies i cada dia, ha de fer-nos més lliures, més crítics, més sincers..., i ho ha de fer en tots els seus formats i manifestacions, arreu del territori, des dels grans equipaments fins als carrers del poble més petit, des dels creadors i creadores que arriben als grans públics, fins a aquells o aquelles que omplen carrers, espais escènics, ateneus o petites entitats culturals.
Cal recuperar l'activitat malmesa per la pandèmia amb el protagonisme indiscutible de tots els sectors culturals i del públic en general; caldrà fer més i fer-ho millor en contacte permanent entre l'Administració i els actors culturals, marcant un camí estratègic i alhora pragmàtic per reconstruir o crear de nou una societat més conscient del valor d'invertir en tot allò que ens fa i ens farà menys vulnerables davant qualsevol emergència.
Una dutxa ben freda cada dia per adaptar-nos a temperatures gèlides.
Paradoxalment, el maltractament recurrent i sistèmic del nostre sector, lluny de fer-nos més febles, pot resultar determinant per a la superació de situacions tan dramàtiques com les que estem vivint.
No és la primera ni serà la darrera.
Pensar i actuar com a sector, com a conjunt, és una de les oportunitats que s'estan generant en aquesta crisi.
La globalitat del fenomen ens hi porta.
Siguem empàtics i intentem articular aquesta realitat.
Fem pedagogia perquè s'entengui que la cultura ho és tot; que està present en tot el que som, fem i consumim; que no és únicament un sector i que, en tot cas, aquest sector que anomenem cultural és una inversió de futur, el motor que ens ha de permetre realment avançar.
En la mesura que administrem aquesta inversió, donarem forma al que podem arribar a ser.
Hem tornat a ser al centre del debat.
Com és possible que amb tan pocs diners, en termes globals, assolim un paper tan rellevant per a la societat?
La resposta té a veure amb l'altíssim rendiment d'aquesta inversió.
En aquest sentit, el nostre enfocament ha de ser estratègic.
Hem de denunciar la falsa dicotomia d'haver d'escollir entre hospitals i cultura.
Parlem més de rendiment i menys d'utilitat.
I posem el focus en qui farà la cultura del demà i no tant en quina serà la cultura del demà.
Elles ho decidiran si els donem els mitjans.
«Escriure una peça de música no serveix per a res, sentir una peça de música no serveix per a res, tocar una peça de música no serveix per a res; la nostra oïda ara està en condicions excel·lents.»
És el moment, des de la cultura, d'estar arran de la cultura.
Que les institucions estiguin a la mateixa latitud que els creadors, dels crítics, dels comissaris, dels professors universitaris, dels educadors, dels directors d'art...
D'escoltar i resoldre les seves necessitats elementals.
D'apostar més per la capil·laritat de base, i menys pels grans plans i estratègies.
Els anglosaxons, de tot això, en dirien fer una cultura de bottom-up, que es contraposa a l'idealisme paternalista del top-down.
Això és, cal elaborar una dinàmica que resolgui, per començar, les necessitats primordials dels treballadors de la cultura: l'habitatge, la formació, la producció...
Al nord fa temps que tenen molt clar que una cultura no pot ser anomenada com a tal si els seus protagonistes estan pendents de la supervivència.
Però si ens concentréssim només en el sosteniment, faríem una cultura de vol curt.
Així que també hem de ser capaços, com a societat, de donar sortida a les grans intuïcions dels creadors, per molt insurrectes que siguin, i establir cadenes professionals de transmissió de la febre de l'art a la societat.
En alguns països s'identifica aquest escenari virtuós (vocació-formació-creació-producció-transmissió) amb la plenitud cultural.
No al laissez faire de la concepció tan llatina, tan esparracada, del treball artístic per gratis et amore o com a divertimento.
No al fet que sigui el creador qui s'autofinanci els propis anhels (som el país de les autoedicions i autoproduccions).
En aquest país, en l'àmbit privat s'estila una cruel tendència a l'escanyament: a ofegar l'artista, el guia, el comissari, l'articulista.
Però aquesta situació no es pot reproduir també des de la cosa pública, que demanem que ara sigui exemplar —impulsora!— en el respecte dels drets fonamentals dels artistes i agents vertebradors del fet cultural.
Una cultura on l'assetjament comença el dia que algú qüestiona el teu anhel de crear, la teva capacitat, el teu talent; que et menysté repetidament no anomenant-te, pagant-te menys, fent-te sentir que no t'esforces prou, cedint-te un espai per caritat i en comptagotes; on tens por de denunciar contractes abusius i il·legals; on t'has de plantejar crear o maternar; on et fan dubtar de la legitimitat del teu desig; on la violència travessa la teva vida, al carrer, a la professió, amb les institucions; on et demanen paciència, això va a poc a poc, ara no toca, no sigui que s'enfonsi la nostra cultura.
Aquesta que ens demostra que no ens vol?
Una cultura on ens hem d'adaptar contínuament a estructures vuitcentistes, sostres de vidre, sostres de ciment que et cauen al damunt mentre des d'un territori vedat, condescendents, et miren la pitrera?
Agafo aire; això no és cultura.
S'han escrit centenars d'informes estadístics, anàlisis, diagnòstics, i hem realitzat documentals, pel·lícules, pintures, novel·les, assajos, poemes, cançons, manifestacions al carrer; les propostes de canvi ja estan sobre la taula, ja han estat exposades.
Aquesta resistència de la cultura, de vegades molt explícita, de vegades subtil i que penetra com una pluja fina en l'ànima de les creadores, no és sostenible, és esgotadora.
Quants arguments més es necessiten?
Nosaltres som aquí, imparables; la pulsió és massa forta.
Seguim creant, arriscant, sostenint, compartint, reflexionant, proposant, expulsant el patriarcat quan entra sigil·losament a les nostres vides, fent passes endavant per reconèixer que en les nostres reivindicacions no hi som totes: ens hem oblidat d'algunes germanes.
Sabem que no partim de zero; ens acull una genealogia molt i molt llarga de creadores, d'activistes, una cadena de sabers i coneixements que alimenten el nostre desig.
Tenim un llapis i una càmera a la mà.
Oriol Hosta, vocal de la Junta Directiva de la Federació d'Ateneus de Catalunya
L'energia del voluntariat social en les entitats de caràcter ateneista, cultural, esportiu i de lleure sempre ha tingut una dosi molt important de passió.
Aquesta passió ha estat la benzina que ha fet bategar les entitats, algunes d'elles més que centenàries.
Les entitats han viscut i generat la cultura de base, la del teatre i l'esport amateur, les corals, els grups de lectura, l'excursionisme, l'escoltisme, activitats molt diverses, però que aporten als seus usuaris el valor de ser, de sentir, de participar, de decidir i de crear, base imprescindible per ajudar a crear una societat igualitària, democràtica i culta.
Després d'una pandèmia que ho ha aturat gairebé tot, cal regenerar aquest teixit.
Les condicions han canviat, però no la necessitat de compartir i participar d'aquelles activitats que ens fan sentir que formem part d'un col·lectiu en el qual ens reconeixem com a ciutadans.
La nova situació demana no perdre aquestes oportunitats; per tant, haurem de fomentar aquesta participació des de les diferents entitats.
Per això és tan important que la ciutadania torni a fer teatre, a cantar, a caminar, a entrenar-se, a llegir plegats, a debatre, etc.; segur que d'una altra manera, adaptant-nos a la situació, aprofitant els recursos del moment, com les entitats han fet sempre.
Aquesta tasca recau en els seus responsables i les juntes directives, voluntaris apassionats que aporten el seu temps de lleure perquè la cultura de base es mantingui i creixi.
Escoltem-nos, participem i apassionem-nos com ells en les diferents activitats que ens proposen.
Amb tot, ens caldrà ser més solidaris, més flexibles, més empàtics i més atents als altres.
Només així farem que aquesta cultura creixi i ens ajudi a cohesionar la nostra societat: aquest serà, de ben segur, el millor antídot mentre esperem la vacuna de la COVID-19.
Anna Aurich, directora i copropietària de Còsmica, agència de comunicació i continguts
El món ha canviat, nosaltres som diferents i la cultura a partir d'ara no pot ser com la d'abans.
Després d'aquesta crisi no podem fer com si res.
En aquest context global, on tots hem canviat una mica, la cultura ens ha d'acompanyar per ajudar-nos a processar —des del cervell i des de l'ànima— per quina raó hem arribat fins aquí.
Com diu una amiga meva, que en sap molt, la cultura ha d'assenyalar el focus del problema i proposar nous models per viure.
Per quina raó parem dos mesos i sembla que el món s'acaba?
Per quina raó parem dos mesos i l'economia no pot aguantar sense produir i nosaltres sense consumir?
La cultura ha de contribuir a trencar amb el que no va i pensar noves maneres de funcionar.
La cultura ens ha d'ajudar en models de producció cultural més ètics, més respectuosos i més focalitzats en la transformació social.
Si no, aquests mesos sí que s'hauran perdut de debò.
I a més, perquè això passi, la cultura ha de ser un servei públic essencial, finançat per tothom i tothom n'ha de rebre els beneficis.
Amb confinament o sense, els equips de les administracions públiques i els equips dels equipaments culturals públics es deuen a tothom i, per tant, han d'esforçar-se per fer arribar la cultura a tothom i a tot arreu.
I aquesta crisi ha posat en relleu la poca adaptabilitat en temps real de molts equipaments i institucions.
És hora de repensar-ho tot, de trencar amb concepcions d'excel·lència caduques; és hora de fer arribar la cultura pública produïda amb diners públics a tot el territori, de canviar dinàmiques de treball, de funcionament i de pensament.
Cal que les administracions públiques considerin la cultura com una eina cabdal de cohesió social i que el seu accés ha de ser universal i inclusiu.
I cal que hi posin els diners, que són els de tothom.
Roberto Olivan, ballarí i coreògraf
Des que tinc ús de raó, la meva pròpia naturalesa m'ha portat sempre a entendre, transformar i condicionar tot tipus de respostes socioculturals del meu entorn i a aportar-hi beneficis.
La tasca d'adaptar-se i sumar-se al que ja existeix és una cosa que considero de vital importància.
La cultura del futur ha de ser primer de tot accessible; és a dir, cal normalitzar un ús i un consum d'un ingredient que volem que sigui la nostra base alimentària espiritual i intel·lectual.
Així mateix, entenem que cal aprendre a conrear i que les eines de treball necessiten una especificitat aplicada.
La cultura ha de ser un dret humà que ens doti d'identitat i plasmi els pensaments i les reflexions que ens toquen viure avui en dia, que haurien de definir el món que volem viure.
La cultura del futur hauria de posar l'èmfasi en el desenvolupament d'habilitats transferibles, com ara la creativitat, el pensament ètic i crític, l'alfabetització digital, la competència intercultural i l'estímul del pensament futur.
Hauria de comprendre la cultura de la diversitat per a la construcció de comunitats, transformant conflictes en oportunitats perquè els membres dels grups identifiquin les seves similituds, diferències i potencialitats.
Així mateix, hauria de promoure la col·laboració multicultural més enllà de les fronteres físiques entre països i, és clar, construir comunitats inclusives on les persones siguin el focus i l'objectiu últim.
En el context del liberalisme econòmic generalitzat i la reducció dels pressupostos a causa d'una recessió profunda i prolongada, l'exigència de la recerca en humanitats per la societat es qüestiona cada vegada més, fins i tot dins el món acadèmic.
Llevat que vulguem convertir-nos en la possible imatge visionària fosca i de ciència-ficció distòpica que vam poder observar en el llargmetratge Brazil, de Terry Gilliam, hem de fer un gir brusc al timó d'aquest vaixell.
La pregunta és: volen els governs finançar la recerca que no genera resultats computables i comercialitzables?
Valen els costos immediats els suposats beneficis socials a llarg termini?
Ariadna Papió, estilista de cinema, espectacles i moda
Per a mi, la cultura és educació, coneixement i inspiració; obre la ment i desperta la sensibilitat de les persones, i també fomenta el respecte envers el pròxim i el que ens arriba de lluny.
L'educació és la clau, i és primordial que la cultura pugui estar l'abast de tothom.
Hauria de ser una cultura pública i de qualitat, no un producte de consum de luxe.
Ens ha de fer pensadors independents, valents i lliures per expressar-nos, i també crítics amb nosaltres mateixos.
Hem d'educar i inspirar a les persones, des de ben petites, i desenvolupar el seu esperit crític, amb uns valors per fer una societat més justa, la qual replantegi els models de gènere i de classe, per aconseguir les igualtats de gènere i socials.
Perquè tot això es pugui desenvolupar, la cultura ha de tenir un pressupost digne, que garanteixi els drets socials dels artistes i treballadors d'aquest sector.
A cada districte de les ciutats i a cada poble amb un mínim d'habitants, hauria d'haver-hi unes estructures pensades per a la creació, finançades per l'Administració pública; espais públics on els artistes poguessin crear, investigar, experimentar, equivocar-se.
I per poder-ho fer, també ha d'haver-hi un ingrés bàsic garantit.
A la cultura de l'endemà, s'hi han de tenir en compte tots els canals d'expressió artística i cultural que en formen part.
La tecnologia virtual i el directe són fonamentals.
La tecnologia aplicada a la cultura ens permet arribar a una grandíssima quantitat de persones; hem de posar molt d'èmfasi en l'educació i els valors, així com en els continguts i els models de les xarxes.
Alhora, ens permet plantejar i explorar noves fórmules d'expressió cultural i artística.
El canvi en la cultura està a les mans de tots, i com a artistes, creadors, pensadors o treballadors culturals tenim el deure de posar-nos mans a l'obra.
Josep Maria Carreté, museòleg i gerent del MACBA
La COVID-19 ha representat per al món dels museus un catalitzador que ha posat en evidència la necessitat d'accelerar l'excessivament lent procés de transformació que fa uns anys havien començat.
Em refereixo a convertir-se en institucions més poroses i properes a la societat que les envolta i les finança.
Sense oblidar la necessitat de donar a conèixer la nostra cultura i patrimoni a escala internacional, cal que els museus s'acostin d'una manera decidida a les comunitats més properes a ells mitjançant noves formes de participar-hi i usar-los.
Cal generar una nova i més extensa carta de serveis, que sigui útil i atractiva al màxim nombre de capes de la nostra societat i que faci del museu una peça més dels serveis essencials dels nostres pobles i ciutats.
Això haurà d'anar acompanyat de més espais de gratuïtat, que caldrà equilibrar amb els de pagament per tal de mantenir la viabilitat de les institucions.
Caldrà també redoblar els esforços perquè les escoles utilitzin els museus com una extensió més de les seves aules: han de ser una peça més de l'escolarització dels nens i nenes del país, de manera que es generin nexes emocionals i, una vegada acabada l'escolarització, els joves continuïn considerant els museus un dels pilars bàsics de la societat i puguin fer-ne ús al llarg de la seva vida.
Per aconseguir tot això necessitem que la despesa en cultura s'entengui com una inversió de futur per al país.
La COVID-19 ha posat en evidència la feblesa del finançament de la cultura; hem de repensar-lo, i en aquest sentit és més necessari que mai disposar d'una llei de patrocini i mecenatge que incentivi la participació d'empreses d'arreu del territori per col·laborar en la sostenibilitat econòmica i social de museus petits i grans.
També haurem d'aprendre a mancomunar serveis i a intensificar el treball en xarxa per impulsar projectes comuns que permetin l'intercanvi de públics i patrimoni.
Caldrà reflexionar sobre la governança buscant mecanismes reals i efectius de participació ciutadana i, finalment, recuperar els nivells d'autonomia de gestió, els quals hem anat perdent els darrers anys i que tanta eficàcia ens han fet perdre.
Jordi Solsona Fornells, director de Binomic i del Gargar Festival de Murals i d'Art Rural
Durant el confinament, una de les realitats que molts hem comprovat és el valor incalculable que la cultura aporta a l'enriquiment i el goig de les nostres vides.
Quants de nosaltres hauríem passat en unes condicions molt pitjors aquests dies tancats sense poder gaudir de creacions artístiques i culturals?
Què hauria succeït si haguéssim hagut de viure aquest moment sense llibres, música, cinema, etc.?
Aquesta situació ha evidenciat —potser més que mai— el valor qualitativament cabdal de la cultura.
Des de la direcció del Gargar Festival de Murals i d'Art Rural, davant de la realitat —més o menys conscient— que la cultura és un eix social i vital primordial, creiem que la cultura de l'endemà ha de ser valorada i reconeguda col·lectivament i ha de poder ser autònoma creativament i en mitjans per aportar a la societat aquell valor diferencial que li és intrínsec: la humanitat.
Cada cop més, observem com el model industrial —laboral i educatiu— que arrosseguem des de fa més de dos-cents anys té problemes d'encaix i no aporta solucions ni respostes a moltes de les necessitats que tenim com a societat.
En aquest context, veiem imprescindible exigir i treballar de manera ferma i decidida en polítiques educatives destinades a impulsar i reconèixer la cultura i l'educació com a pilars fonamentals de la societat i estimular el paper que han de tenir com a agents vehiculars i de transformació a l'hora d'assolir un nou paradigma centrat en les persones i el benestar col·lectiu.
Pensem que, de la mateixa manera que en pocs anys l' street art ha passat de ser considerat poc més que vandalisme a ser reconegut i valorat com a disciplina artística i cultural, qui ens diu que no serem capaços de situar la cultura en el lloc protagonista que hauria de tenir en la nostra escala de valors com a societat?