Em dic Teresa Casserras Moreno, tot i que a Solsona tothom em coneix per Sessa (que és el nom amb què em cridava ma germana quan érem petites).
Vaig néixer a Solsona l'any 1990, ciutat on visc i treballo actualment.
Vaig estudiar a Vic, i després a Barcelona, la llicenciatura de Biotecnologia i un màster en Medicina Translacional.
Durant uns anys vaig encarar la meva carrera professional en el camp de la recerca.
Analitzava dades mèdiques amb eines bioinformàtiques en un laboratori del Centre de Recerca IDIBAPS.
Vaig créixer entre els gegants i les bèsties que feien el meu avi i el meu pare: Manel Casserras Boix i J.Manel Casserras Solé, dos grans escultors molt coneguts, pel gran nombre d'imatgeria festiva que van construir per arreu del país així com per la seva faceta artística com a dibuixants o restauradors de patrimoni.
Durant molts anys pare i fill van treballar en tàndem però, quan el meu avi va morir, el meu pare es va fer càrrec del taller.
Quan el 2015 va morir el meu pare, vaig fer un gir a la meva vida i vaig decidir que volia dedicar-me completament al taller, aprofitant tot el que m'havia ensenyat el meu pare.
Actualment treballo al Taller d'Escultura Casserras amb el meu xicot, i també rebo l'ajuda de la meva mare i ma germana.
Simultàniament estic acabant el grau de Restauració i Conservació de Béns Culturals de l'ESCRBCC.
En el nostre dia a dia, ens dediquem a la conservació dels centenars de figures que ja s'han creat al taller, així com la creació de nova imatgeria festiva, entre moltes altres facetes.
Sempre intentant respectar la tècnica tradicional catalana de construcció de gegants i conservant la marca Casserras, mantenint i conservant el gegant com una peça escultòrica digna i de qualitat.
L'activitat laboral del nostre dia a dia és molt agraïda, però a la vegada és bastant lligada.
Per una part té una component creativa que et permet desenvolupar-te i provar coses; per altra banda és molt dedicat, s'hi ha de destinar moltes hores i sovint estàs sotmès als encàrrecs inesperats: petites (o grans) reparacions de gegants i altres elements que et demanen de fer d'un dia per l'altre.
Amb tot, és molt reconfortant veure com entra una peça molt malmesa per una caiguda, per exemple, i com abandona el taller tal i com es trobava abans de l'accident, directament per retornar a la seva localitat i poder ballar per la seva festa.
O, per exemple, la cara dels nens quan fas un gegant nou i el veuen per primera vegada el dia de la seva estrena.
Segurament el fet de regentar un negoci propi em fa pensar que el que més hem de treballar els de la nostra generació és la constància i la cerca de fer sempre les coses bé, sense escatimar en esforços.
El treball diari meticulós i l'amor per la feina que fas com a motor de l'activitat laboral de cada persona.
A la vegada, crec que s'ha de vetllar per mantenir els treballs artesanals, que hem heretat de generacions anteriors i que cal actualitzar-los al moment actual, en lloc de, directament, abandonar-los per solucions més modernes i fàcils, més tecnològiques però menys relacionades amb la nostra herència cultural.
Sempre havia ajudat el meu pare i havia tingut interès en aprendre la feina i les tècniques del taller, però va ser un canvi molt gran abandonar la meva feina de recerca biomèdica a Barcelona i venir a treballar al taller de Solsona a temps complet.
A curt termini, acabar l'etapa acadèmica, el grau de Restauració i Conservació de Béns Culturals de l'Escola Superior de Conservació i Restauració de Béns Culturals de Catalunya - ESCRBCC.
Més a llarg termini, tinc la intenció de continuar conservant i preservant les figures sortides del Taller Casserras, així com fer-ne de noves.
Personalment m'han afectat bastant les notícies relacionades amb l'entrada de la Covid-19 als hospitals i residències de la Catalunya Central.
La regió de la Catalunya Central compta amb una elevada esperança de vida i, qui més qui menys, ha tingut o té algun familiar d'avançada edat en aquests centres.
Personalment, ho relaciono amb Pinós, que és el centre geogràfic de Catalunya.
Des d'aquell raconet del Solsonès s'aprecia el paisatge de la meva comarca i, per extensió, de la Catalunya Central: totes les planes agrícoles, els boscos dels petits massissos, Montserrat al fons, les muntanyes blavoses del Prepirineu...
Per mi, la Catalunya Central és això, aquest paisatge i aquest tipus de territori.
Suposo que per a cadascú serà una cosa diferent.
Una de les coses que més m'agrada de la Catalunya Central és tenir l'oportunitat, quan la feina ho permet, de visitar-la entre setmana.
De vegades aquella masia abandonada, aquell camp, aquella font, de tan simples i solitaris es converteixen en llocs espectaculars.
Però, en tot cas, tornaré a escombrar cap a casa i recomanaria a la gent visitar la Cripta i el Cementiri de l'església de Sant Esteve d'Olius, perdre's pels carrers del nucli antic de Solsona, així com pujar al Port del Comte i veure com al nord segueixen les muntanyes i al sud la Catalunya s'aplana fins a Montserrat, el Montseny, Sant Llorenç del Munt, Serrateix...
El que m'agrada fer és poder tenir temps lliure, una cosa de la qual darrerament, amb la compaginació del vessant acadèmic i laboral, no en gaudeixo massa.
Sí que és veritat que m'agrada molt sortir a passejar amb la meva gosseta, viatjar i descobrir noves ciutats i cultures, visitar museus, anar a la natura a aprendre alguna planta i animal nou... o coses senzilles com degustar els primers tomàtecs de l'hort.
Darrerament, molts llibres per estudiar...
Suposo que, com la majoria de la gent de la nostra edat, abusem de les xarxes socials tant per al lleure com per trobar la informació sobre les notícies d'actualitat diària.
Tot i que de vegades en fa falta més.
També és important saber que comunicació i certesa no sempre van de la mà...
Que algun dels molts grups científics del món, que estan treballant buscant una vacuna per a aquesta malaltia, sigui capaç de desenvolupar una vacuna efectiva el més aviat possible.