projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
El sistema limfàtic és una part del sistema immunològic (les defenses) del nostre cos, que té la funció de protegir l'organisme davant les infeccions o altres malalties.
El sistema limfàtic es composa d'una sèrie de vasos, similars a les venes, per on circula un líquid de color clar, anomenat limfa.
Al llarg d'aquests recorreguts s'hi troben uns ganglis o nòduls limfàtics, els quals estan agrupats al coll, les aixelles, el tòrax, l'abdomen i la zona engonal.
En aquests nòduls s'hi troben un gran nombre de limfòcits (glòbuls blancs de la sang), que tenen per funció atrapar als bacteris o altres substàncies que circulen pels vasos limfàtics i que poden ser perjudicials per al cos.
Altres parts del sistema limfàtic són les amígdales, el timus i la melsa.
També es pot trobar teixit limfàtic a l'estómac, la pell i el budell prim.
Els limfòcits (glòbuls blancs de la sang) són les cèl·lules que bàsicament composen el teixit limfàtic.
Els limfòcits principalment són de dos tipus: limfòcits B (o cèl·lules B) i limfòcits T (o cèl·lules T).
En els dos tipus es pot desenvolupar el limfoma.
El limfoma de cèl·lula B (85% de tots els casos d'LNH) és més freqüent que el limfoma de cèl·lula T (15% dels casos d'LNH).
La funció normal de les cèl·lules B i T és diferent en el sistema immunològic.
Les cèl·lules B generen anticossos o immunoglobulines per ajudar a protegir el cos de microorganismes.
Els anticossos ataquen certes substàncies de la superfície del bacteri (antígens) i atrauen altres cèl·lules del sistema immunològic que eliminen els bacteris que es troben coberts amb els anticossos.
Les cèl·lules T no produeixen anticossos, sinó que ataquen directament els antígens reconeguts com estranys.
Les cèl·lules T també poden segregar una substància anomenada citocina, la qual atreu altres tipus de glòbuls blancs que s'encarreguen de digerir les cèl·lules infectades.
D'altra banda, les cèl·lules T destrueixen alguns tipus de cèl·lules canceroses i també cèl·lules procedents d'òrgans trasplantats.
També tenen un paper important ajudant o bloquejant el treball d'altres cèl·lules del sistema immunològic.
Existeixen diferents tipus de cèl·lules T, cada una amb una funció específica, i també diferents estadis de desenvolupament tant de les cèl·lules B com de les T. Quan es produeix un creixement anormal dels limfòcits i no moren quan ho haurien de fer, perden la seva funció protectora i poden disseminar-se a qualsevol altre lloc del cos. Conèixer el tipus de cèl·lula on s'està generant el càncer és fonamental per establir el tractament.
Existeixen molts tipus diferents d'LNH (al voltant de 30), motiu pel qual s'agrupen en relació al seu creixement:
Tant els agressius com els altament agressius generalment solen respondre bé als tractaments.
La cirurgia és el tractament més freqüent del càncer colorrectal per extirpar el tumor.
El tractament amb quimioteràpia es refereix a l'ús de medicaments específics que tenen com a objectiu destruir les cèl·lules canceroses.
La quimioteràpia que s'utilitza en el tractament del càncer colorrectal s'administra principalment per via endovenosa (a traves de les venes) i de forma ambulatòria.
Generalment la quimioteràpia s'aplica després de la cirurgia per eliminar les cèl·lules canceroses restants.
En els casos de càncer de recte, se sol administrar conjuntament amb radioteràpia abans de la cirurgia amb l'objectiu de disminuir la mida del tumor.
També és el tractament d'elecció en càncer colorrectal avançat o metastàsic.
La radioteràpia és un tractament que utilitza raigs d'alta energia per eliminar les cèl·lules canceroses.
En el càncer de recte la radioteràpia s'utilitza al mateix temps que la quimioteràpia, és a dir, de forma concomitant.
Es pot administrar abans (teràpia neoadjuvant) o després de la cirurgia (teràpia adjuvant).
Tenen diferents avantatges i desavantatges, però essencialment la mateixa finalitat: eliminar possibles restes de cèl·lules malignes dels marges que la cirurgia no pot garantir.
L'elecció d'una o altra opció és valorada per l'equip assistencial d'acord a la situació individual de cada persona.
Les teràpies biològiques actuen ajudant el sistema immunològic (de les defenses del cos) a lluitar contra el càncer.
Segons el mecanisme d'acció, n'hi ha de dos tipus principals: els anticossos monoclonals i les petites mol·lècules de baix pes mol·lecular.
En el càncer colorectal s'utilitzen les primeres, per exemple cetuximab, panitumumab o pevacizumab.
De moment s'utilitzen en casos de càncer colorectal metastàsic.
Efectes secundaris en el càncer de còlon i recte
Específicament, el Cetuximab destaca per la seva típica afectació cutània en forma de rash acneïforme (recorda l'acne juvenil) en cara i tronc.
El Bevacizumab pot produir petits sagnats (pel nas, o rectorràgies tumorals per exemple) i hipertensió arterial, i pot augmentar mínimament el risc d'accidents vasculars.
El símptomes del càncer colorrectal són diversos i poc específics.
Els més comuns són els següents:
Aquests símptomes també poden ser causats per altres problemes de salut.
El càncer colorrectal en fases inicials no sol presentar símptomes molt alarmants.
Davant la seva aparició és millor no esperar a veure si empitjoren.
S'ha de consultar al metge per tal de fer el diagnòstic el més aviat possible.
Es desconeixen exactament quines són les causes del càncer colorectal.
La investigació mostra que algunes persones amb certs factors de risc tenen més probabilitat que d'altres de desenvolupar un càncer de còlon o recte.
Un factor de risc és qualsevol element que fa augmentar les possibilitats que una persona pugui desenvolupar càncer, però la majoria no en són una causa directa.
Hi ha factors de risc controlables —com el tabaquisme— i d'altres que no ho són, com ara l'edat i els aspectes hereditaris.
Per als membres de les famílies que tenen diversos individus afectes especialment en edats joves es pot fer un test de risc genètic.
Segons el risc estimat es proposen una sèrie de mesures per tal de reduir el risc de càncer colorectal o aconseguir una detecció precoç.
El còlon i el recte són parts de l'aparell digestiu.
Formen un tub llarg muscular anomenat budell gruixut, els últims 15 cm del qual corresponen al recte, que en la seva part final es connecta amb l'anus.
Part dels aliments que han estat digerits a traves de l'esòfag, estómac i budell prim arriben al còlon.
En aquesta part de l'aparell digestiu s'absorbeix l'aigua i els nutrients minerals, i es formen els residus o femta, la qual arriba al recte i, a traves de l'anus, s'expulsa a l'exterior del cos.
El còlon es divideix en quatre seccions: el còlon ascendent, que correspon a la part dreta de l'abdomen; el còlon transvers, que creua per la part superior de l'abdomen, de dreta a esquerra; el còlon descendent, ubicat a la part esquerra de l'abdomen i, finalment, el còlon sigmoide que en la part final es connecta amb el recte.
Tot el còlon està irrigat per vasos sanguinis (venes i artèries) i vasos limfàtics (semblants a les venes).
Els vasos sanguinis són els que aporten la sang a les cèl·lules.
Els vasos limfàtics formen part del sistema de defenses del cos i es connecten amb els ganglis, que són els que atrapen els bacteris, les cèl·lules canceroses i d'altres substàncies perjudicials que li arriben a traves de la limfa, un líquid de color clar que circula pels vasos limfàtics.
Els ganglis limfàtics es troben al llarg de tot el budell gruixut.
El càncer de còlon comença a la mucosa de l'òrgan (capa més interna) i pot afectar més o totes les capes de la paret del budell.
Aquest és un aspecte important per determinar el grau d'afectació del càncer.
Quan el càncer colorrectal es dissemina més enllà del la mucosa on s'ha originat, es poden trobar cèl·lules malignes en els ganglis limfàtics propers (quan les cèl·lules han migrat a través dels vasos limfàtics), o bé metàstasis en altres òrgans (quan les venes que recullen la sang del còlon i el recte, la porten cap al fetge i després cap el cor, i d'aquest cap a la circulació sistèmica).
Habitualment, el primer òrgan estació de les cèl·lules tumorals és el fetge (o els pulmons, en cas dels càncers originats en el darrer terç del recte).
El càncer que s'origina en el fetge té el mateix tipus de cèl·lules que el colorrectal, per tant es tracta d'un càncer colorrectal amb metàstasis hepàtiques.
El tractament serà per al càncer colorrectal, no per al càncer de fetge.
És l'opció de tractament recomanada quan el càncer es troba en fases inicials.
La intervenció consisteix a extirpar el càncer i l'úter i s'anomena histerectomia.
L'extirpació de l'úter comporta la impossibilitat de poder tenir fills en el futur.
En alguns casos, si el càncer es detecta en una fase molt inicial, es pot realitzar un altre tipus de cirurgia, mínimament invasiva, que s'anomena traquelectomia.
Consisteix a extirpar el coll uterí i la part superior de la vagina.
L'úter, per tant, es manté i es torna a unir a la secció inferior de la vagina.
Per tant, aquesta intervenció preserva la capacitat de quedar embarassada.
La radioteràpia és un tractament que empra raigs d'alta energia per eliminar les cèl·lules canceroses.
En cas que el càncer de coll d'úter es trobi en fases inicials, es pot administrar sola o combinada amb la cirurgia.
Per al càncer avançat, es pot combinar amb quimioteràpia, per controlar el sagnat i el dolor.
Generalment, per tractar el càncer de cèrvix, es combinen dos tipus de radioteràpia: l'externa i la interna.
La radioteràpia pot provocar menopausa precoç i infertilitat.
El tractament amb quimioteràpia es refereix a l'ús de medicaments específics que tenen com a objectiu destruir les cèl·lules canceroses.
Es pot combinar amb radioteràpia per tractar el càncer de coll uterí o administrar-se com a cura pal·liativa en els casos més avançats.
Habitualment s'utilitza un fàrmac únic, anomenat cisplatí, o una combinació de diversos medicaments.
Hi ha dues proves que poden ajudar a prevenir o a detectar el càncer de coll d'úter en les fases inicials:
Si es detecta la presència d'anomalies, s'acostumen a realitzar altres proves per estudiar-ne la importància i confirmar el diagnòstic, com ara:
Després del diagnòstic, cal realitzar altres proves per determinar si el càncer s'ha disseminat a altres parts del cos. Aquestes proves són de diagnòstic per la imatge i poden incloure:
Els estadis del càncer de coll d'úter són els següents:
Avui dia se sap, gràcies a les investigacions científiques, que el virus del papil·loma humà (VPH) és l'agent principal causant d'aquest tumor.
Això vol dir que tots els càncers de coll uterí presenten una infecció prèvia pel VPH.
La infecció pel VPH és una condició necessària, però no suficient, per al desenvolupament del càncer de coll uterí o cèrvix.
Les dones amb una infecció persistent pel VPH d'alt risc tenen més probabilitats de desenvolupar-lo.
El període de temps entre la infecció i l'aparició de càncer és variable, però normalment llarg, al voltant dels vint anys o més.
L'úter o matriu és un òrgan de l'aparell reproductor femení constituït per dues parts totalment diferenciades: la primera és el cos uterí en el qual es produeix la gestació i la segona, el coll uterí o cèrvix que ocupa la part més inferior i contacta amb la vagina.
Les cèl·lules glandulars i les cèl·lules escamoses es troben en un lloc anomenat zona de transformació.
La majoria dels càncers de coll d'úter s'originen en les cèl·lules d'aquesta zona.
Aquestes cèlul·lules experimenten canvis de forma gradual i, en algunes dones, esdevenen canceroses.
Els tipus de càncer d'úter més freqüents són els següents:
En alguns casos, el càncer de coll uterí presenta característiques tant de carcinoma de cèl·lules escamoses com d'adenocarcinoma.
En general, com més petit és el tumor més opcions quirúrgiques es poden donar.
És un dels tractaments més freqüents en el càncer de mama.
La quimioteràpia que es fa servir en el tractament del càncer de mama pot ser administrada per via oral o per via endovenosa (a través de les venes), segons els medicaments que s'emprin.
Generalment l'aplicació d'aquests tractaments no requereix ingressar a l'hospital i es desenvolupa als hospitals de dia, és a dir, ambulatòriament.
La radioteràpia és un tractament que empra raigs d'alta energia per eliminar les cèl·lules canceroses.
En el càncer de mama és habitual aplicar radioteràpia després de la intervenció quirúrgica amb l'objectiu de destruir possibles restes de cèl·lules tumorals.
Alguns tumors de mama necessiten hormones per créixer.
La teràpia hormonal és útil per controlar i tractar els tumors amb resultats positius a les anàlisis de receptors de l'estrogen i la progesterona (vegeu Proves diagnòstiques ).
Aquesta teràpia consisteix a administrar hormones, generalment per via oral, que bloquegen l'acció dels estrògens sobre les cèl·lules malignes del càncer de mama o la seva formació.
Amb aquesta acció n'impedeixen el creixement i el tumor pot disminuir i fins i tot desaparèixer.
El tractament hormonal es pot administrar sol o bé combinat amb quimioteràpia.
Els efectes secundaris d'aquest tractament depenen del tipus de fàrmac utilitzat, com també de la resta de les característiques individuals de la persona.
Els més generals són similars al del procés natural de la menopausa.
A continuació exposem els més comuns.
Principalment es donen en els dones properes al període de la menopausa.
Hi ha tractaments farmacològics (no hormonals) que poden millorar aquesta situació.
Es pot produir sequedat o irritació vaginal, que pot ser molesta i afectar les relacions sexuals.
Les pèrdues petites de sang o menstruació irregular no són normals i si apareixen s'ha de consultar sempre amb el metge.
És la pèrdua de calç als ossos amb augment del risc de fractura.
Es pot prevenir amb l'exercici, una dieta rica en calç i fàrmacs específics.
Les teràpies biològiques actuen ajudant el sistema immunològic (de les defenses del cos) a lluitar contra el càncer.
Aquest tractament està indicat quan són alts els nivells del gen HER2/neu (vegeu Proves diagnòstiques ), el qual participa en el creixement cel·lular.
El fàrmac actua bloquejant aquest gen, cosa que fa més lent o atura el creixement de les cèl·lules malignes.
El fàrmac emprat és el trastuzumab, i es pot aplicar sol o amb quimioteràpia.
L'administració es fa per via venosa.
En fases inicials de la malaltia el càncer de mama no acostuma a presentar símptomes.
Quan es diagnostica en aquestes fases, normalment és perquè la dona està seguint un programa de prevenció (cribratge) o perquè es fa una mamografia per una altra causa.
Aquests símptomes també poden ser causats per altres problemes de salut.
Davant la seva aparició s'ha de consultar el metge per tal de fer el diagnòstic al més aviat possible.
Es desconeix quines són les causes exactes del càncer de mama.
La investigació mostra que algunes dones amb certs factors de risc tenen més probabilitat que altres dones de desenvolupar càncer de mama.
Un factor de risc és qualsevol element que augmenta les possibilitats que una persona pugui desenvolupar càncer, però la majoria no en són causa directa.
Hi ha factors de risc que es poden controlar, com el tabaquisme, i d'altres que no, com l'edat i els aspectes hereditaris.
La mama està situada sobre els músculs que cobreixen les costelles.
Principalment està formada per teixit adipós (de greix) que és el que li dóna consistència i volum.
La mama es compon de lòbuls que a la vegada contenen els lobels, on hi ha les glàndules de secreció de la llet.
Hi ha uns petits conductes, anomenats ductes, que connecten les glàndules, els lòbuls i els lobels.
Mitjançant els ductes la llet arriba fins al mugró, que es troba en el centre de l'arèola (la zona de pell més fosca que envolta el mugró).
Tota la mama està irrigada per vasos sanguinis i vasos limfàtics.
Els vasos sanguinis aporten la sang a les cèl·lules.
Els vasos limfàtics formen part del sistema de defenses del cos i es connecten amb els ganglis, que són els que atrapen els bacteris, les cèl·lules canceroses i altres substàncies perjudicials que li arriben a traves de la limfa, un líquid de color clar que circula pels vasos limfàtics.
Els ganglis limfàtics més propers a la mama són a l'aixella, a l'artèria mamària i a la zona supraclavicular (per sobre de la clavícula, a la base del coll).
El càncer de mama es pot trobar en diferents situacions:
Davant del diagnòstic de càncer en un fill poden aparèixer reaccions emocionals intenses i variades (ràbia, tristesa, culpa, por...) que són normals per la situació.
Cal donar-se temps perquè la intensitat d'aquestes emocions disminueixi i alhora anar-se fent la idea del que passa.
Aquest temps pot variar en funció de cada persona.
És important permetre's diferents moments per expressar i compartir els sentiments i les emocions.
És convenient que sol·liciteu als equips mèdics que tracten el vostre fill, la informació necessària per entendre la malaltia i els tractaments, tantes vegades com necessiteu.
En els moments de fort impacte emocional és difícil captar tota la informació o costa més entendre el que s'explica.
Tenir coneixement de les proves que s'han de fer, quant tardaran els resultats etc. us ajudarà a tenir més control de la situació i, per tant, a disminuir l'angoixa.
És recomanable que la informació que necessiteu us la facilitin els professionals sanitaris.
Si consulteu pàgines web o altres fonts d'informació, no dubteu a comentar-la amb el vostre equip assistencial per tal que disposeu en tot moment de la informació més fidedigna possible.
El vostre equip assistencial us podrà orientar en com podeu col·laborar amb l'atenció al nen.
La vostra participació activa en el tractament us ajudarà a familiaritzar-vos amb la malaltia.
És important parlar amb el fill malalt i els germans de la malaltia tan aviat com pugueu.
Pot ser que el fet d'explicar al vostre fill el què té us angoixi, però una comunicació oberta i sincera augmentarà la seva confiança.
Això farà que disminueixi la por, el que els ajudarà a seguir més fàcilment els tractaments, els ingressos i, molt especialment, a poder compartir les emocions; d'aquesta manera no se sentiran sols o incompresos.
Fomentar amb els fills l'expressió emocional, les pors o les preocupacions que poden anar sorgint en tot el procés els ajudarà a adaptar-se a la nova situació.
Durant els ingressos i anades i vingudes a l'hospital és recomanable que considereu alguns aspectes que poden afectar la vida diària i els aspectes emocionals, tant a vosaltres mateixos com als germans, si teniu més fills:
En tot moment, feu totes les preguntes que considereu, inclús si ja les heu fet abans.
Si necessiteu assessorament per a qualsevol situació consulteu-ho amb el vostre equip assistencial.
Durant tot aquest procés les emocions són diverses i de diferent intensitat, com ara la tristesa, angoixa, desànim, etc. Generalment, passat un temps solen estabilitzar-se i no us han d'incapacitar per continuar amb la vostra vida.
Si considereu que la intensitat o persistència d'aquestes emocions us afecta de forma negativa o redueix les vostres capacitats, consulteu amb el vostre equip assistencial per tal de valorar la millor opció terapèutica d'acord amb les vostres circumstàncies, com ara el suport professional d'un psicooncòleg.
El sarcoma de teixit tou infantil és un càncer que s'inicia en els teixits tous de qualsevol part del cos.
Els teixits tous inclouen els músculs, els tendons, el greix, els vasos sanguinis, els nervis, els teixits sinovials (teixits que estan al voltant de les articulacions).
La funció general d'aquests teixits és connectar, donar suport i envoltar altres parts del cos i dels òrgans.
Aquests tipus de tumors són poc freqüents en els infants i adolescents.
Quan apareixen es localitzen habitualment en el tòrax, els braços o les cames.
Aquests tipus de tumors s'observen amb més freqüència en nens amb condicions genètiques específiques o que han rebut radioteràpia.
Els sarcomes de teixits tous es classifiquen segon el tipus de teixit on s'originen:
El primer símptoma del sarcoma de teixit tou pot ser una massa sòlida o bony.
Si aquesta afecta una part del cos, pot donar altres símptomes, com el dolor.
El tractament depèn de si la malaltia està localitzada o disseminada i de si el nen ha fet el seu desenvolupament complet.
Les teràpies emprades en el tractament són: la cirurgia, la radioteràpia i la quimioteràpia.
Es poden administrar individualment o bé combinades entre sí.
El retinoblastoma és un tumor que s'inicia en la retina de l'ull.
La retina és un teixit nerviós, situat en la zona posterior de l'ull, que és sensible a la llum i responsable de la formació de les imatges.
És una malaltia poc habitual, però és el tumors dels ulls més freqüent en els infants.
La forma hereditària pot presentar-se en un o en els dos ulls i generalment afecta més els nens que els joves (edat mitjana de 7 mesos).
La majoria dels retinoblastomes que es presenten en un sol ull no són hereditaris i solen aparèixer en infants de més edat (edat mitjana de 23 mesos).
Es tracta d'un tumor que creix ràpidament.
Com més petit és el tumor en el moment del diagnòstic, major és la possibilitat de conservar la visió.
Generalment sol detectar-se en etapes inicials, però en els casos que el tumor ha tingut l'oportunitat de créixer ho fa al llarg del nervi òptic fins al cervell.
També es pot disseminar a la medul·la òssia, als ossos, als ganglis limfàtics i a d'altres òrgans.
Els nens amb antecedents familiars de retinoblastoma s'haurien de realitzar revisions periòdiques, incloent una orientació genètica per tal de determinar el risc de desenvolupar la malaltia i detectar-la el més aviat possible en cas que es desenvolupés.
En general es fan servir diverses proves per diagnosticar el càncer i per determinar el seu grau d'extensió a altres òrgans ( estadiatge ).
No totes les proves es fan a tots els nens, depèn de factors com l'estat de salut, el tipus de càncer, la gravetat dels símptomes i els resultats de proves anteriors.
En el cas del retinoblastoma es poden realitzar les proves següents:
El tipus de tractament depèn de si la malaltia està localitzada en l'ull, si afecta un o els dos ulls o si s'ha disseminat.
Les diferents teràpies en aquest tipus de càncer poden ser:
És un càncer que s'inicia en les cèl·lules musculars dels teixits tous del cos.
Pot presentar-se en diferents parts del cos, però les localitzacions més habituals són el cap, el coll, la bufeta urinària, la pròstata, els braços, les cames i la vagina.
Altres localitzacions menys freqüents són el tòrax, l'abdomen, l'àrea genital i l'àrea anal.
Més de la meitat de tots els sarcomes de teixit tou que es diagnostiquen en els infants són rabdomiosarcomes.
Aquest tumor es dona en nens menors de 9 anys, tot i que pot aparèixer a qualsevol edat.
És una mica més freqüent en nens que en nenes.
Els símptomes depenen de la localització del tumor, per exemple:
En general es fan servir diverses proves per diagnosticar el càncer i per determinar el seu grau d'extensió a altres òrgans ( estadiatge ).
No totes les proves es fan a tots els nens, depèn de factors com l'estat de salut, el tipus de càncer, la gravetat dels símptomes i els resultats de proves anteriors.
En el cas del rabdomiosarcoma es poden realitzar les proves següents:
El rabdomiosarcoma és un tumor altament maligne i es tracta amb la combinació de diferents teràpies: cirurgia, quimioteràpia i radioteràpia.
El tipus de tractament es planifica d'acord amb la localització i l'extensió del tumor, l'edat del nen, el seu estat de salut i les seves característiques individuals.