projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
El Departament de Salut i l'Arxiu Nacional de Catalunya han digitalitzat el Diccionari de medicina de Corachan de 1936, l'obra que va assentar les bases al segle XX del modern llenguatge mèdic en català.
El Diccionari de medicina va ser una obra pionera en l'àmbit de les ciències de la salut i de la medicina en català.
L'any 1930 l'Associació de Metges de Llengua Catalana el va encarregar al doctor Corachan, qui va coordinar un equip nombrós d'experts dels àmbits de la medicina i de les lletres, motiu pel qual també és conegut com a «Diccionari Corachan».
Tot i que es va començar a publicar en fascicles el 1932, va ser presentat íntegrament el juliol de 1936, pocs dies abans de l'inici de la Guerra Civil.
Durant el franquisme, el Diccionari de medicina va formar part de les publicacions prohibides pel règim.
Tanmateix, se'n van dipositar alguns exemplars al soterrani del Casal del Metge (aleshores seu de l'Acadèmia) i al Col·legi de Metges de Barcelona.
Aquest dipòsit va ser custodiat per l'oficial major del Col·legi de Metges, que en va fer una distribució discreta i selectiva, ja que només l'oferia, ben embolicat en paper de diari, a les persones que creia que guardarien el seu secret.
Aquest fet, sens dubte, va contribuir a la seva conservació i posterior recuperació als anys vuitanta i noranta com a fonament lexicogràfic del Diccionari enciclopèdic de medicina (1990).
Restaurada la Generalitat de Catalunya, l'aleshores Conselleria de Sanitat i Assistència Social, davant la manca de seguretat a l'hora d'escriure correctament en català el nom de les malalties en les publicacions que es començaven a editar, va aconseguir un exemplar del «Corachan» del Col·legi de Metges de Barcelona.
És justament aquest exemplar, conservat pel Departament de Salut al llarg dels darrers quaranta anys, el que s'ofereix ara digitalitzat per l'Arxiu Nacional de Catalunya amb el coneixement i l'autorització dels hereus del doctor Corachan.
El Diccionari consta de 829 pàgines; inclou un vocabulari català-castellà i un de francès-català, i conté els pròlegs d'August Pi i Sunyer, que era aleshores president de l'Acadèmia de Medicina de Barcelona, i també de Pompeu Fabra, membre de l'Institut d'Estudis Catalans, del qual enguany es commemoren els 150 anys del naixement i el centenari de la publicació de la Gramàtica catalana.
Els objectius d'aquesta publicació eren donar una eina per escriure els termes mèdics en català correctament i amb precisió, poder copsar millor les expressions que empraven els malalts i interpretar amb exactitud els manuscrits de medicina antics; tot això en el context d'una disciplina que des de finals del segle xix havia evolucionat ràpidament, fet que havia afavorit la introducció de neologismes i manlleus d'altres llengües.
El Diccionari va servir per adaptar al català termes d'origen grecollatí molt sovint traduïts defectuosament directament del castellà.
Es tractava, doncs, d'una eina valuosa i necessària per fixar, ordenar i normalitzar el lèxic mèdic que ha esdevingut amb el pas del temps patrimoni cultural i lingüístic del català modern.
En els informes mèdics es recomana que consti només la informació relacionada amb el procés assistencial concret que s'estigui tractant.
Nota: Aquesta fitxa és una recomanació de la Comissió Tècnica en Matèria de Documentació Clínica (CTMDC) per a l'ajuda de la documentació clínica en els processos assistencials.
La implantació de la història clínica compartida de Catalunya (HC3) genera que hi hagi una història clínica única per pacient i possibilita l'ús compartit de les històries clíniques entre els centres assistencials de Catalunya, a fi que pacients atesos en diversos centres no s'hagin de sotmetre a exploracions i procediments repetits, i els serveis assistencials tinguin accés a tota la informació clínica disponible.
D'aquesta manera, els professionals sanitaris disposen de tota la informació sanitària de cada pacient, la qual cosa és essencial per poder donar una atenció de qualitat.
L'actuació sanitària d'un pacient es documenta mitjançant un informe assistencial, que és el document generat per un o varis professionals sanitaris que inclou les dades rellevants sobre el procés d'atenció concret de la persona.
En l'elaboració dels informes assistencials dels pacients sovint es fa constar informació inclosa en la seva història clínica que fa referència a antecedents mèdics o episodis assistencials passats, però que no té cap incidència en el procés assistencial concret que motiva l'actuació sanitària i no aporta cap valor afegit a la continuïtat assistencial.
De vegades aquesta informació és seleccionada pel propi sistema informàtic de forma automàtica.
És el cas, per exemple, dels antecedents del pacient que s'arrosseguen en qualsevol actuació assistencial.
Aquesta informació prescindible, no és actual ni necessària als efectes de l'assistència que ha de rebre.
L'article 4 de la Llei orgànica 15/1999, de 13 de desembre, de protecció de dades de caràcter personal, preveu el principi de qualitat de les dades que exigeix que les dades de caràcter personal sotmeses a tractament han de ser adequades, pertinents i no excessives en relació amb l'àmbit i les finalitats determinades, explícites i legítimes per a les quals s'han obtingut.
Es recomana que els professionals sanitaris siguin especialment curosos amb la informació que es fa constar en els informes assistencials per tal que només s'inclogui aquella que sigui l'adequada a cada procés assistencial, evitant els "copia i enganxa".
Així mateix, es recomana que, amb caràcter previ a la generació o impressió dels informes mèdics, els professionals sanitaris confirmin que el contingut és aquell que resulta necessari i indispensable, sense més dades de les que són requerides.
Podeu fer-nos comentaris o suggeriments al formulari de contacte de la Comissió Tècnica en Matèria de Documentació Clínica.
En cas d'eliminació de documentació clínica, els centres sanitaris, els professionals sanitaris a títol individual, els arxius i centres de documentació, han de comptar amb un registre d'eliminació d'històries clíniques.
Els camps mínims que haurien de constar en aquest registre son:
A més, el centre/professional sanitari hauria de garantir que disposa d'un sistema que permeti relacionar el número d'història clínica amb la identitat del pacient (fitxer de pacients, etc.), de manera que si fos necessari es pogués comprovar el contacte del pacient amb el centre en el passat.
En tots els casos, la documentació eliminada haurà d'haver superat el temps de conservació establert en la normativa sobre documentació clínica vigent en cada moment, la qual cosa podrà ser verificada, si cal, amb l'any de referència i la data d'eliminació.
Nota: Aquesta fitxa és una recomanació de la Comissió Tècnica en Matèria de Documentació Clínica (CTMDC), que té per objectiu garantir la disponibilitat d'un mínim d'informació orientativa en el cas d'eliminació definitiva de documentació clínica (no afecta, per tant, l'eliminació per canvi de suport) de manera que, en el cas que fos necessari, se'n pogués tenir coneixement en el futur.
La legislació vigent estableix que de la història clínica s'ha de conservar, juntament amb les dades d'identificació de cada pacient, com a mínim durant quinze anys des de la data d'alta de cada procés assistencial, la documentació següent:
La documentació que integra la història clínica no esmentada anteriorment es pot destruir un cop hagin transcorregut cinc anys des de la data d'alta de cada procés assistencial.
A tenir en compte: malgrat el que s'estableix anteriorment, s'ha de conservar la documentació que sigui rellevant a efectes assistencials, a efectes epidemiològics, de recerca o d'organització i funcionament del Sistema Nacional de Salut i a efectes judicials.
També, cal tenir present els terminis de conservació que estableixen altres normatives sectorials/específiques.
Podeu fer-nos comentaris o suggeriments al formulari de contacte de la Comissió Tècnica en Matèria de Documentació Clínica.
Les institucions sanitàries, els professionals sanitaris individuals i els centres d'arxiu des de fa anys realitzen translacions (canvis de suport) de la informació que conté la història clínica ja sigui per millorar la disponibilitat de la documentació i les dades clíniques com per guanyar espai físic (en el cas de la digitalització).
Aquests processos de translació s'han realitzat i s'estan realitzant sense un marc jurídic clar ni unes especificacions tècniques concretes.
Davant d'aquesta realitat i en compliment de les seves competències, la CTMDC ha elaborat uns criteris que donen especificacions que puguin permetre a les institucions dotar-se de protocols interns per realitzar les translacions d'informació dintre de la història clínica i alhora els permeti garantir-ne les condicions d'inalterabilitat, autenticitat i perdurabilitat de la informació.
La CTMDC en compliment de les seves competències i després d'un debat amb els seus membres més altres experts i representants dels col·lectius professionals afectats per l'aplicació de la Llei 19/2015, de 13 de juliol, de mesures de reforma administrativa en l'àmbit de l'Administració de Justícia i del Registre Civil, en el seu article segon, apartat tres, que modifica l'article 46 de la Llei 20/2011 del Registre Civil ha emès una nota informativa sobre l'aplicació d'aquesta modificació.
Dictamen CNS 40/2015 de l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades (APDCAT) en relació amb el criteri a seguir davant la petició d'accés d'un ciutadà per conèixer la identitat de les persones que han accedit a la seva història clínica així com si, en cas de delectar-se un accés indegut a la mateixa, aquest s'ha de comunicar al titular de les dades o s'ha de resoldre des de la mateixa entitat.
Arran d'una qüestió sorgida en el si de la Comissió Tècnica en Matèria de Documentació Clínica, el Departament de Salut formula consulta a l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades en relació amb la possibilitat de facilitar la informació continguda en el registre d'accessos tant a petició del propi titular de la història clínica com en els supòsits que es detecta un accés indegut sense que el titular de la història a la qual s'ha accedit hagi formulat cap sol·licitud d'informació en aquest sentit.
El Dictamen conclou que la normativa vigent no estableix l'obligació de comunicar a les persones afectades les pèrdues o accessos indeguts a la informació que les afecta.
Així mateix, fa constar que el responsable del fitxer o tractament ha de prendre les mesures adequades per evitar l'accés indegut a les dades i, en cas que es produeixi, establir els mecanismes oportuns per fer cessar aquest accés indegut i si escau exigir les corresponents responsabilitats internes al causant de la mateixa.
El Protocol defineix el procediment a seguir per atendre les sol·licituds d'exercici dels drets d'accés, de rectificació, de cancel·lació i d'oposició en matèria de protecció de dades de caràcter personal presentades pels ciutadans en relació amb la seva història clínica.
Així mateix, i amb la finalitat de facilitar l'exercici d'aquests drets, el Protocol incorpora formularis de sol·licitud per a cadascun d'ells, els quals seran a l'abast dels ciutadans.
S'està duent a terme la implantació del Protocol, després d'un llarg procés de tramitació que ha inclòs la validació per diverses unitats del Departament de Salut, la revisió per la Comissió Tècnica en Matèria de Documentació Clínica, el pronunciament de l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades i la seva aprovació per part de la secretària General, òrgan responsable del fitxer que conté les dades de la Història Clínica Compartida de Catalunya (HC3).
La Terminologia de la cronicitat conté 80 termes de l'àmbit de l'atenció i la prevenció de la cronicitat.
És resultat del treball terminològic dut a terme entre els professionals del Programa de prevenció i atenció a la cronicitat (PPAC) del Departament de Salut i el TERMCAT, que ha tingut la col·laboració d'institucions i organismes dels sectors implicats.
Aquesta obra, que fixa els conceptes més habituals en la prevenció i atenció dels problemes de salut crònics, és una iniciativa pionera, concebuda per oferir una eina útil de consens terminològic per a l'exercici professional a Catalunya i també per ser un referent en el debat internacional que la cronicitat està promovent.
Conté denominacions i definicions en català, i equivalents en castellà i anglès.
El 061 CatSalut Respon ofereix un servei de traducció telefònica, en temps real, per als professionals de la xarxa sanitària pública, amb la finalitat de solucionar les dificultats idiomàtiques que poden sorgir en les consultes mèdiques a pacients procedents d'altres països.
El servei de traducció es pot sol·licitar trucant al telèfon 061.
Un teleoperador del 061 CatSalut Respon demanarà l'idioma sol·licitat i, un cop localitzat el traductor corresponent, s'establirà immediatament una trucada a tres bandes en què el traductor facilitarà el diàleg entre el professional sanitari i el pacient, sempre sota la supervisió del professional del 061 CatSalut Respon, que vetllarà per la correcta realització del servei.
L'any 2011 es van realitzar més de 800 serveis de traducció.
Servei de traducció telefònica, en temps real, per als professionals de la xarxa sanitària pública de Catalunya.
Aquest lèxic recull prop de quatre-cents termes que designen els additius alimentaris autoritzats a l'Estat espanyol d'acord amb la normativa vigent.
Cada terme inclou les denominacions en català i els equivalents en castellà, francès i anglès, a més del número d'identificació i les seves classes funcionals més habituals, les quals també es poden consultar a través de l'Accés temàtic.
Convé fer notar que s'han sistematitzat les denominacions d'additius en català, castellà i francès que corresponen a noms de compostos químics amb l'expressió del segon formant amb un sintagma preposicional introduït amb la preposició de en comptes de recórrer a l'adjectivació (per exemple, acetat de sodi, en lloc de acetat sòdic; acetato de sodio, en lloc de acetato sódico; acétate de sodium, en lloc de acétate sodique ).
El TERMCAT ha elaborat aquest lèxic a partir d'un corpus terminològic cedit per l'Agència de Protecció de la Salut, del Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya, i amb l'assessorament científic de l'Associació de Fabricants i Comercialitzadors d'Additius Alimentaris (AFCA).
Ressenya extreta del web del Termcat
Aquest llibre vol ser una eina útil per a totes aquelles persones que necessiten conèixer el llenguatge de les ciències de la salut.
S'adreça, per tant, a tots els professionals que treballen en l'àrea de salut, però també als estudiants que es preparen per incorporar-s'hi i a totes aquelles persones interessades en el coneixement i la normalització de la terminologia catalana.
En la primera part s'expliquen les característiques i l'origen de la terminologia mèdica.
En la segona, s'exposen els recursos de què disposa la terminologia científica per construir nous termes i es dedica una atenció especial a la formació dels mots mitjançant la derivació, la composició i l'abreviació.
La tercera part presenta les arrels, els prefixos i els sufixos més utilitzats en l'àmbit de la medicina.
Finalment, la quarta part, i més extensa, ofereix un recull de les abreviacions més utilitzades en l'àmbit sanitari, ja siguin abreviatures, símbols o sigles.
MARTÍN, O; MARTÍN, N. Manual de terminologia sanitària bàsica.
Barcelona: Generalitat de Catalunya.
Departament de Sanitat i Seguretat Social, 2004.
Més de 1.300 termes en català, castellà i anglès, amb la definició, i un índex dels noms científics usats internacionalment en anatomia, basat en la Nomina anatòmica.
A més dels termes d'anatomia, fisiologia i patologia, s'hi recullen termes relatius a la correcció auditiva, als aparells i instruments que es fan servir en les exploracions i a la patologia de la veu, entre d'altres.
Ressenya extreta del web del Termcat
Diccionari amb 1.430 termes sobre aquesta especialitat medicoquirúrgica.
A més dels termes d'anatomia, basats en la Nomina anatòmica, s'hi inclouen els relatius a les patologies, les tècniques, els aparells i els instruments per a l'exploració, i també els termes d'òptica d'ús més freqüent.
El diccionari presenta les definicions, que recullen els trets essencials per a la comprensió dels conceptes i que han estat elaborades amb l'aportació d'especialistes reconeguts en aquesta disciplina, amb la intenció que serveixi tant als oftalmòlegs i als òptics com als estudiants i la resta de professionals de la medicina.
Ressenya extreta del web del Termcat
Diccionari amb més de 1.600 termes catalans, amb la categoria gramatical, la definició, les equivalències en castellà, francès i anglès i, en alguns casos, notes amb informació complementària, relatius al sistema immunitari (base citològica i histològica de la immunitat, interacció amb l'antigen i mecanismes reguladors), la resposta immunitària, la immunopatologia, la immunointervenció i la base metodològica i experimental de la immunologia.
L'obra es complementa amb quatre quadres que presenten més de 400 denominacions en català de termes d'immunologia relacionats amb la biologia molecular (autoanticossos, citocines, quimiocines i grups de diferenciació).
Ressenya extreta del web del Termcat
A l'empara de l'Ordre de 9 d'octubre de 1986 es pot atorgar el reconeixement d'interès sanitari a les activitats de congressos i a les activitats formatives de les institucions que el sol·licitin.
A partir dels canvis en la formació dels professionals del sistema sanitari s'han actualitzat els criteris per a l'atorgament del reconeixement d'interès sanitari amb el nou model de sol·licitud i una guia per a l'elaboració de la memòria.
Aquest reconeixement el poden sol·licitar corporacions, fundacions, associacions, societats o qualsevol entitat de naturalesa pública o privada que acreditin tenir personalitat jurídica, que estiguin legalment constituïdes i que tinguin entre els seus objectius la millora de la competència dels professionals dels sistema sanitari i la promoció, l'ampliació i la difusió dels coneixements científics i de les tècniques relacionades amb la salut.
sobre odontòlegs i altres professions relacionades amb la salut dental.
que desenvolupa la Llei 10/1986 de 17 de març, reguladora de la professió d'odontòleg i altres professions relacionades amb la salut dental.
per la qual es regulen les Comissions de Docència i els sistemes d'avaluació de la formació de metges i farmacèutics especialistes.
de cohesió i qualitat del Sistema Nacional de Salut.
d'ordenació de les professions sanitàries.
de l'Estatut marc del personal estatutari dels serveis de salut.
pel qual es determina la composició de la Comissió de Recursos Humans del Sistema Nacional de Salut.
sobre especialistes d'infermeria.
pel qual es regula la relació laboral especial de residència per a la formació d'especialistes en ciències de la salut.
pel qual es determinen i classifiquen les especialitats en Ciències de la Salut i es desenvolupen determinats aspectes del sistema de formació sanitària especialitzada.
El Departament de Salut ha elaborat un Projecte de decret de formació sanitària especialitzada a Catalunya.
Amb la finalitat de permetre la participació de la ciutadania en el procés d'elaboració del Projecte de decret esmentat, aquest se sotmet a informació pública d'acord amb el que disposa l'article 68 de la Llei 26/2010, del 3 d'agost, de règim jurídic i de procediment de les administracions públiques de Catalunya, durant el termini de quinze dies hàbils comptats des de l'endemà de la data de publicació d'aquest Edicte al DOGC.
L'expedient del Projecte de decret es pot examinar, durant el període esmentat en hores d'oficina, i formular-hi les al·legacions que es considerin oportunes, a la seu del Departament de Salut (travessera de les Corts, 131- 159, pavelló Ave Maria, 08028 Barcelona).
La resta d'especialitats no tenen encara un nou programa formatiu publicat al BOE i són vigents els que consten en la Guia de Formació.
La nova Ordre d'acreditació de tutors presenta algunes particularitats respecte les anteriors convocatòries dels anys 2005, 2006 i 2010 publicades per reconèixer l'acció tutorial:
La Comissió Tècnica d'Acreditació (CTA) de tutors es reunirà la tercera setmana de febrer (del dia 18 al 22), la primera setmana de maig (del dia 6 al 10), la tercera setmana de setembre (del dia 16 al 20) i la segona setmana de desembre (del dia 9 al 13), per avaluar les sol·licituds que hagin tingut entrada.
Sens perjudici d'aquestes dates, la CTA es reunirà en qualsevol altre moment si el volum d'expedients a validar així ho requereix.
La normativa d'incompatibilitats afecta el personal inclòs en l'àmbit d'aplicació de la Llei 21/1987, de 26 de novembre, d'incompatibilitats del personal al servei de l'Administració de la Generalitat (article 1.2), que ha de sol·licitar la compatibilitat, sigui quina sigui la seva relació jurídica de treball: personal funcionari, personal laboral o personal estatutari.
En aquest sentit, queda inclòs dins de l'àmbit d'aplicació de la normativa d'incompatibilitats el personal que presta serveis en el sistema sanitari públic català i en els supòsits següents:
a) Sector públic Salut: el personal al servei de les entitats sanitàries del sector públic vinculades al Departament de Salut.
Aquestes entitats són les que figuren a la llista que es pot trobar actualitzada en el Registre del sector públic de la Generalitat de Catalunya, a l'apartat corresponent al Departament de Salut.
b) Entitats privades del sistema sanitari integral d'utilització pública de Catalunya (SISCAT) i mútues col·laboradores amb la Seguretat Social: el personal que presta serveis en entitats privades (societats mercantils, fundacions, etc.) que formen part del SISCAT mitjançant un concert amb el Servei Català de la Salut o bé en mútues col·laboradores amb la Seguretat Social, només en el cas que realitzi una altra activitat (principal o secundària) que s'incardini en les activitats del col·lectius de l'article 1.2 de la Llei 21/1987.
Aquestes entitats són les que figuren en l'annex del Decret 196/2010, de 14 de desembre, del sistema sanitari integral d'utilització pública de Catalunya (SISCAT) però no al Registre del sector públic de la Generalitat de Catalunya.
L'actuació del personal al servei de les administracions públiques i les entitats que en depenen s'ha de subjectar a un seguit de principis que garanteixin una actuació imparcial i objectiva al servei dels ciutadans.
En aquest sentit, la normativa sobre incompatibilitats s'inspira en el principi general de la dedicació d'aquest personal a un sol lloc de treball i determina els col·lectius afectats i quines activitats es poden desenvolupar amb autorització prèvia, així com les condicions i els límits que cal respectar.
Pel que fa a les activitats públiques, la regulació de les incompatibilitats estableix de manera excepcional la possibilitat de desenvolupar una segona activitat al sector públic, si bé aquesta possibilitat resta sotmesa a l'interès públic que eventualment determini el Govern mitjançant un acord de govern.
En aquest sentit, pel que fa al personal mèdic i d'infermeria, actualment hi ha dos acords de Govern que declaren l'interès públic per desenvolupar un altre lloc de treball de caràcter assistencial, amb les limitacions i condicions que la normativa d'incompatibilitats, els mateixos acords de Govern i els criteris tècnics del Departament de Salut estableixen a aquest efecte.
Pel que fa a les activitats privades, és possible autoritzar el desenvolupament d'activitats secundàries sempre que no impedeixin o interfereixin en el compliment estricte dels deures inherents a l'activitat pública, ni comprometin la independència o imparcialitat del personal que realitza una activitat de caràcter públic i d'acord amb les limitacions i condicions que la normativa d'incompatibilitats i els criteris tècnics del Departament de Salut estableixen a aquest efecte.
En tots els casos, per dur a terme una segona activitat, de caràcter públic o privat, es requereix que s'hagi obtingut l'autorització de compatibilitat corresponent, amb la prèvia declaració d'activitats de l'empleat públic i la tramitació administrativa corresponent.