projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Entenem que la superació d'un trastorn de la conducta alimentària (TCA) no es limita a la millora de l'estat físic i del pes, ni tan sols dels hàbits alimentaris alterats per la malaltia.
Tot i que aquest objectiu és primordial, i en casos greus, prioritari i vital, en la base de tot procés terapèutic s'han de considerar i treballar en particular els aspectes motivacionals vinculats a la consciència de malaltia, així com l'actitud de l'individu cap al seu tractament i el compliment que en fa.
Al llarg del procés de tractament s'han de poder treballar els factors causals que van influir en l'aparició del trastorn, però és necessari abordar els factors mantenidors actuals.
La família adquireix una gran importància en el moment d'iniciar un procés de tractament amb pacients amb trastorn de la conducta alimentària (TCA), sobretot si es té en compte, des d'un punt de vista més sistèmic, que de vegades el pacient identificat pot ser el senyal d'un funcionament familiar patològic.
El trastorn no només el pateix la persona afectada, sinó tot el nucli familiar.
La teràpia ha d'incloure necessàriament familiars propers.
Els familiars han d'entendre el trastorn des d'una vessant de reeducació alimentària (de la qual els familiars s'han de convertir en referents saludables) i des de la vessant més emocional.
Se'ls ha d'ajudar a descentralitzar el problema de la part més física i reforçar altres aspectes com ara la comunicació, la capacitat de posar límits i les emocions entre pares i fills.
L'excés de crítiques, d'hostilitat o la sobreimplicació poden mantenir el problema alimentari, i el pacient difícilment el podrà resoldre sense una intervenció familiar.
Els membres de la família han de recuperar les seves vides i aprendre a potenciar l'autonomia de les persones afectades.
La varietat de símptomes i de conductes relacionades amb l'alimentació i la percepció del propi cos, ens posen en alerta davant la possibilitat de patir un trastorn de la conducta alimentària (TCA).
Tots estem implicats en la possible detecció i en la demanda d'ajuda especialitzada.
És important parlar directament amb la persona afectada i fer-li veure que han vist conductes estranyes que els fan pensar que té algun tipus de problema.
Amb sort, si la persona es troba al límit, pot obrir-se un camí per demanar ajuda.
Malauradament, la resposta acostuma a ser una negació i minimització de la situació; per tant, no s'aconsegueix la demanda d'ajuda.
Si després d'aquesta primera conversa no es veuen canvis en la conducta, és recomanable tornar a parlar amb la persona per comunicar-li la intenció de fer saber als seus familiars que s'han detectat aquestes conductes i poder-hi trobar una solució.
És possible que no ho entengui, però a la llarga ho agrairà.
Tot i que la família probablement ja haurà advertit canvis en els hàbits alimentaris del seu fill o filla, és convenient que rebi aquesta informació dels amics amb qui habitualment es relaciona per poder buscar ajuda professional.
Les associacions de famílies i pacients amb trastorns de la conducta alimentària (TCA) vetllen per la salut i pels drets dels malalts i per dotar-los d'eines per comprendre i implicar-se positivament en el procés terapèutic.
El primer objectiu de les associacions és l'acolliment de la família i del malalt, el coneixement de l'estructura i la dinàmica familiar, amb la finalitat d'orientar-los i acompanyar-los; tot això es fa a través d'entrevistes.
Durant el tractament es presta atenció a:
Les persones afectades d'un trastorn de la conducta alimentària poden no tenir consciència de la malaltia.
Aquesta absència és un símptoma dels més greus de la malaltia: no s'adonen del seu trastorn i de la gravetat que té.
Per tant, sovint, cal la intervenció de la justícia per autoritzar un ingrés involuntari pel bé del malalt i del seu tractament.
Per poder rebre un tractament mèdic cal que el pacient en doni el consentiment després de ser informat tal com marca la legislació vigent.
El consentiment l'ha d'emetre una persona amb la capacitat mental conservada i, en cas de no ser així, admet l'excepció.
Les lleis permeten excepcionalment la intervenció mèdica sense consentiment de l'afectat si el malalt està en situació de risc greu immediat per a la seva salut física i psíquica.
L'obesitat infantil de causa conductual per adquisició de mals hàbits alimentaris i per absència d'una educació alimentària correcta en els adults s'inclou entre els trastorns de la conducta alimentària perquè les pautes de prevenció de l'anorèxia i la bulímia nervioses són semblants a les pautes de prevenció d'aquest tipus d'obesitat infantil.
D'altra banda, és el trastorn alimentari més freqüent entre els infants.
Les conseqüències de l'obesitat infantil són greus: dificultat per respirar, ofec, somnolència, problemes ortopèdics, transpiració excessiva, inflor dels peus i els turmells.
A tots aquests trastorns físics, cal sumar-hi els problemes psicològics provocats en la infància per la discriminació social i les dificultats per relacionar-se amb els altres, l'angoixa que provoca en l'infant la discriminació dels companys de l'escola i amics.
Tot això genera baixa autoestima, aïllament, introversió, insatisfacció corporal, rendiment escolar dolent i discriminació en jocs i esports per la qual cosa el problema del pes s'incrementa.
En el context dels trastorns de la conducta alimentària, la imatge psicosocial de l'obesitat presenta una doble dimensió: la imatge social de l'obesitat i la imatge que l'obès té de si mateix en l'àmbit d'aquesta societat.
En ambdues circumstàncies, la pressió social actua com un factor de risc de descompensació psicològica vinculada a la insatisfacció corporal, situació que en definitiva incrementa les possibilitats de desenvolupar un trastorn de la conducta alimentària.
Denominem TCANE (Trastorns de Comportament Alimentari no Especificats, atípics o incomplets) als quadres d'anorèxia nerviosa o de bulímia nerviosa que no compleixen tots els criteris diagnòstics i, per tant, són incomplets.
Es considera que existeix un trastorn de la conducta alimentària no especificat, per exemple, en els casos següents:
- Dones que compleixen criteris per a l'anorèxia, però tenen una menstruació regular.
- Anorèxia, però amb un pes dins la normalitat (típic de pacients obesos).
- Bulímia, però amb una freqüència d'afartaments i/o conductes compensatòries menor a dos cops per setmana o durant menys de tres mesos.
- Ús regular de conductes compensatòries després d'ingerir petites quantitats d'aliments.
- Trastorn per afartament amb absència de conductes compensatòries.
- Fòbia a la majoria d'aliments i/o conductes de vòmit que justifiquen el baix pes i l'escassa ingesta d'aliments, però sense una por intensa d'augmentar de pes.
Per tant, en els TCANE veurem símptomes similars a l'anorèxia o la bulímia nervioses però no arribaran a configurar un quadre complet.
Tot i això, no són trastorns menys greus ni tenen menys necessitats de tractament.
En els TCA es presenten quadres fòbics específics (fòbia a certs aliments, fòbia social, etc.) i altres com ara la claustrofòbia o les fòbies simples no relacionades.
El mateix podem dir de les crisis de pànic o crisis d'angoixa.
Les persones amb TCA presenten una prevalença important de trets de personalitat obsessius.
Moltes són persones rígides, estrictes, ordenades, responsables, constants, intransigents i poc tolerants, trets de personalitat que predisposen i acompanyen els TCA.
Al voltant del 30% de casos de trastorns de la conducta alimentària presenten trastorns de la personalitat.
La depressió està també íntimament relacionada amb els TCA.
Trastorns del control dels impulsos
Algunes de les conductes pertorbades dels trastorns de la conducta alimentària suposen una pèrdua de l'autocontrol (conducta de sobreingesta, conductes de purga, autoagressions, etc.), però també hi ha altres trastorns del control dels impulsos com poden ser la cleptomania o la tricotil·lomania.
Monogràfic Central de Resultats
Aquesta publicació suposa la implementació de les recomanacions més importants de la Guia de pràctica clínica adaptades al sistema sanitari català.
El document se centra en el diagnòstic i tractament de les persones amb TDAH des de la Xarxa de Salut Mental Infantil i Juvenil i els equips de neuropediatria, i incorpora, a més, recomanacions de circuit i relació en l'àmbit d'ensenyament.
L'atenció integral sanitària i educativa als infants i adolescents amb TDAH és una de les actuacions per millorar l'atenció de la població infantil i juvenil amb problemes de salut mental que estableix el Pla integral d'atenció a les persones amb trastorns mentals i addiccions, pla impulsat pel Govern de la Generalitat, en la línia de la Unió Europea, i conjuntament amb les entitats del sector de la salut mental (persones afectades, famílies, proveïdors i professionals).
Aquest Pla planteja el repte de millorar la salut mental de la població, la qual cosa implica, a més de la millora de l'assistència a les persones que pateixen trastorns mentals, la promoció de les condicions de vida que reforcen la salut de les persones i la prevenció de les malalties.
Actualment no existeix cura per al TDAH.
El tractament té com a objectiu millorar els símptomes i prevenir l'aparició d'altres trastorns associats.
El tractament es realitza de manera individualitzada en funció de cada pacient i la seva família, i és multidisciplinari: combina teràpia psicològica conductual, intervenció psicopedagògica i administració de fàrmacs.
Aporta les estratègies conductuals i cognitives necessàries perquè el pacient, la família i l'entorn escolar puguin abordar correctament el trastorn.
Es basa en els principis de la teràpia cognitivo-conductual (TCC), un tipus de tractament psicoterapèutic que ajuda els pacients a comprendre que els pensaments i els sentiments influeixen en el comportament.
Inclou diferents tipus d'intervencions:
Té com a objectiu millorar l'adaptació de l'infant a l'entorn escolar.
Ajuda a reduir els símptomes del TDAH, millora el rendiment escolar i el comportament de l'infant i les relacions tant a casa com a l'escola.
Al mateix temps, potencia l'efecte de les intervencions psicològiques i psicopedagògiques.
El tractament farmacològic ha de ser prescrit i controlat per un especialista en medicina amb experiència en el TDAH i en el maneig d'aquests medicaments i els seus possibles efectes secundaris.
Actualment hi ha dos grups de medicaments indicats per al tractament del TDAH en nens i adolescents: els estimulants (metilfenidat i lisdexamfetamina) i els no estimulants (atomoxetina).
L'elecció d'un o altre fàrmac dependrà de:
Una vegada escollit el fàrmac, es comença amb dosis baixes que s'incrementen cada 1 o 3 setmanes en funció de la resposta del pacient i de l'aparició d'efectes secundaris.
El metge serà el responsable d'avaluar l'eficàcia i la tolerabilitat del fàrmac mitjançant visites periòdiques, molt més freqüents a l'inici del tractament i més distanciades en el temps (cada 3-6 mesos) un cop ajustada la dosi del fàrmac adequadament.
La detecció precoç és imprescindible per poder dur a terme a una intervenció efectiva que permeti ajudar l'infant a desenvolupar tot el seu potencial i evitar l'aparició de possibles trastorns associats.
El diagnòstic l'ha de realitzar un professional (especialista en psiquiatria, neuropediatria, psicologia clínica) amb experiència en la detecció d'aquest trastorn i les patologies associades més freqüents.
Per tant, davant una sospita de TDAH, cal consultar amb el pediatre d'atenció primària, el qual, en funció de la disponibilitat de la zona, pot fer la derivació del cas a un centre especialitzat en salut mental infantojuvenil, servei de psiquiatria i psicologia infantil o de neuropediatria.
No hi ha cap prova que per si sola determini l'existència de TDAH.
Per tant, cal realitzar una avaluació integral de l'infant per establir un diagnòstic, descartar altres causes, i determinar la presència de trastorns associats.
El diagnòstic s'ha de basar en l'aparició de les manifestacions conductuals que caracteritzen el trastorn a partir de la informació obtinguda del pacient, els pares i els educadors, però no tots els infants nerviosos i amb problemes d'atenció pateixen TDAH.
Per poder parlar de trastorn i no de símptomes transitoris els comportaments avaluats han de:
Per avaluar els símptomes s'utilitzen escales de valoració.
També és freqüent utilitzar escales més àmplies de psicopatologia general per detectar l'existència d'altres trastorns associats.
Els símptomes del TDAH acostumen a aparèixer a partir dels 6 anys i es manifesten en tots els entorns, com ara la família, l'escola i altres contextos socials, tot i que es poden percebre amb intensitat diferent.
Les persones afectades poden presentar:
En funció de quina manifestació presenti, aquest trastorn pot ser de tres tipus:
Alguns d'aquests símptomes poden semblar comportaments normals en els infants, però en cas que pateixin TDAH les dificultats per mantenir l'atenció i les conductes d'hiperactivitat-impulsivitat es presenten amb més intensitat i freqüència que en la resta d'infants de la mateixa edat i afecten diferents àmbits i contextos (acadèmic, domèstic, social, etc.).
Les manifestacions conductuals d'aquest trastorn sovint persisteixen durant l'etapa adulta, però amb l'edat tendeix a disminuir la hiperactivitat i es manté la impulsivitat i la manca d'atenció.
Tot i que no se'n coneix la causa exacta, es creu que el TDAH és el resultat d'una combinació de diversos factors:
Els estudis científics han identificat algunes diferències entre el cervell de les persones amb TDAH i el de les que no en pateixen:
L'herència és probablement el component que més contribueix a l'aparició del trastorn.
Les investigacions mostren que els pares i els germans d'un infant afectat de TDAH tenen de quatre a cinc vegades més probabilitats de tenir el trastorn que els d'un infant que no n'estigui afectat.
Desenvolupar una criança positiva, realitzar àpats en família i evitar comentaris negatius sobre el físic poden ser accions claus per la prevenció i en la recuperació dels trastorns alimentaris.
Conegueu els materials divulgatius i les recomanacions de la campanya "Implica't: ingredients per un creixement saludable i feliç".
És una iniciativa de la Taula de Diàleg per a la prevenció dels Trastorns de la Conducta Alimentària (TCA), amb la col·laboració de l'Agència Catalanyua de Consum.
Durant les darreres dècades, la indústria del tabac ha provat de desenvolupar productes nous que contribueixin a mantenir el guany econòmic, que garanteixin la incorporació de nous addictes a la nicotina entre els adolescents i que debilitin el consens social i sanitari favorable a les polítiques de prevenció i control del tabaquisme.
Un d'aquests darrers intents és la introducció al mercat del tabac sense combustió, un producte a mig camí entre les cigarretes convencionals i les electròniques.
Amb l'evidència científica actual, aquests dispositius no es poden considerar menys perjudicials per a la salut de les persones que el tabac convencional ni tampoc mètodes eficaços per deixar de fumar.
Consell Assessor sobre Tabaquisme de Catalunya, Xarxa Catalana d'Hospitals sense Fum, Programa d'Atenció Primària sense Fum i Societat Catalana d'Atenció i Tractament del Consum de Tabac
Els següents organismes han difós el seu posicionament en relació amb el tabac sense combustió:
En aquest informe adverteixen dels riscos que se'n deriven i recorden que s'hi ha d'aplicar la legislació vigent en matèria de tabac quant a limitacions de venda i de consum, i que està exclòs de qualsevol forma de patrocini i publicitat.
La normativa és aplicable perquè els dispositius de tabac sense combustió es consideren productes del tabac, que el Reial decret llei 17/2017, de 17 de novembre defineix com 'els productes que poden ser consumits i constituïts, totalment o parcialment, per tabac, genèticament modificat o no'.
El tabac sense combustió és un producte semblant a la cigarreta electrònica: funciona mitjançant un dispositiu electrònic i no produeix fum ni cendra.
La diferència principal entre tots dos és que el tabac sense combustió utilitza tabac en fulla, mentre que les cigarretes electròniques es consumeixen amb un líquid que pot contenir o no nicotina.
El tabac sense combustió està format per tres elements:
La legislació catalana actual regula les condicions tècniques i sanitàries dels establiments que fan pírcings, tatuatges i micropigmentacions, així com la formació necessària dels professionals que s'hi dediquen.
També estableix l'obligació del consentiment informat, un document que ha de signar tothom qui vulg � ui fer-se una d'aquestes tècniques, i que informa de la mena de pràctica a què s'ha de sotmetre, de les indicacions i contraindicacions que té, dels riscos sanitaris, de les possibles complicacions i de les cures necessàries per a la cicatrització.
A més, les persones menors de setze anys han de presentar un certificat de maduresa signat pel pare, la mare o el tutor legal.
El pírcing consisteix a penjar joies i altres objectes de metall mitjançant la perforació de la pell, mucoses o qualsevol altre teixit corporal.
El tatuatge és un dibuix o senyal indeleble que es fa introduint pigments a la pell a base de puncions.
La micropigmentació fa servir la mateixa tècnica a fi d'embellir llavis, celles, ulls i arèola mamària o de dissimular cicatrius i cremades.
Totes aquestes tècniques tenen en comú que trenquen la barrera de protecció natural més externa del cos humà, composta per la pell i les mucoses.
Aquests canvis estètics tampoc no estan exempts de riscos, els més importants dels quals es relacionen amb les infeccions.
Les complicacions més importants que es poden presentar es relacionen amb les infeccions.
La col·locació d'un pírcing o la pràctica d'un tatuatge en condicions no adequade � s, pot ser la causa d'infeccions potencials pels virus transmesos per la sang, com els de les hepatitis B i C o el de la immunodeficiència humana.
Aquestes pràctiques també es poden associar a infeccions bacterianes, tant en el punt on s'ha fet l'actuació corporal com a distància.
La utilització de tintes defectuoses per fer tatuatges o tècniques de micropigmentació han estat les causes responsables de brots d'infeccions per bacteris o fongs.
Aquestes pràctiques també poden comportar problemes derivats d'al·lèrgies als materials utilitzats o cicatritzacions exagerades amb l'aparició de queloides, que són lesions de la pell produïdes per creixements exagerats del teixit que constitueix la cicatriu.
Les complicacions secundàries a la col·locació d'un pírcing també tenen a veure amb el lloc anatòmic.
El temps de cicatrització (habitualment llarg) varia segons el lloc triat i com més llarg és, més s'incrementa la probabilitat d'infecció.
Els pírcings que perforen el cartílag no són recomanables, ja que tenen més risc de complicacions i, per tant, moltes vegades han de ser retirats.
A banda de les complicacions mèdiques, també se'n poden presentar de psicosocials.
Especialment en el cas dels tatuatges, que poden estigmatitzar les persones i ser una font de problemes, com la de trobar una feina.
Moltes persones que s'han fet un tatuatge en un lloc visible se l'acaben traient, la qual cosa tampoc no està exempta de dificultats.
Aquests són els consells que cal tenir en compte a l'hora de fer-se un tatuatge o posar-se un pírcing:
La Llei 28/2005, de 26 de desembre, de mesures sanitàries davant del tabaquisme i reguladora de la venda, el subministrament, el consum i la publicitat dels productes del tabac, modificada parcialment per les lleis 42/2010 i 3/2014, prohibeix fumar en tots els espais públics tancats i l'ús de cigarretes electròniques en dependències de les administracions públiques, centres sanitaris i educatius, parcs infantils i vehicles de transport públic.
S'estima que l'aplicació d'aquesta llei ha contribuït a evitar entre 700 i 800 morts anuals per malalties causades per l'exposició al fum ambiental de tabac.
• Centres i dependències de les administracions públiques i entitats de dret públic.
• Centres, serveis i establiments sanitaris, així com en els espais a l'aire lliure o coberts compresos als seus recintes.
• Centres docents i formatius, excepte en els espais a l'aire lliure dels centres universitaris i dels exclusivament dedicats a la formació d'adults, sempre que no siguin accessos immediats als edificis i voreres circumdants.
• Mitjans de transport públic urbà i interurbà, mitjans de transport ferroviari i marítim, així com en aeronaus de companyies espanyoles o vols compartits amb companyies estrangeres.
• Recintes de parcs infantils i àrees o zones de joc per a la infància.
Espais a l'aire lliure acotats que continguin equipament o condicionament destinats específicament per al joc i esplai de menors.
Si teniu problemes per descarregar-vos el fitxer, consulteu aquesta informació.
Espai lliure de fum; Espai lliure de fum.
Espai lliure de fum i també del fum de les cigarretes electròniques
Tabac de cargolar: Cigarrets fets a mà.
Es rebaten algunes creences errònies en relació als cigarrets fets a mà: no són alternatives més naturals als cigarrets industrials, contenen additius i altres substàncies tòxiques, no són una alternativa efectiva per reduir el consum de tabac ni per deixar de fumar.
Cigarretes electròniques Cigarretes electròniques.
Cigarretes electròniques Què cal saber-ne?
Sobre aquests aparells electrònics amb forma de cigarreta que vaporitzen una barreja de nicotina, propilenglicol i altres compostos químics i s'utilitzen inhalant el vapor produït.
El Fum ambiental del tabac El fum és fatal Campanya que informen sobre molts dels components indesitjables del tabac, i ofereix propostes d'actuació per a persones que en fumen i per a les que no ho fan.
Estàs pensant en deixar de fumar?
Classe sense Fum, Un programa per retarda o evitar l'inici en el tabaquisme entre adolescents.
Adreçat a estudiants de secundària entre 12 i 14 anys que signen un compromís per no fumar durant tot un any escolar.
Embaràs sense fum, L'embaràs és un bon moment per abandonar el consum del tabac.
Si necessiteu ajuda, podeu consultar els professionals de l'equip de ginecologia perquè us informin dels mètodes per deixar de fumar.
Infància sense Fum Protegiu el vostre fill del fum del tabac.
Consells per a pares i mares per evitar els efectes del fum i les substàncies tòxiques del tabac en els seus fills o filles.
El tabac, ben lluny (2000) La campanya s'adreçava a les dones de vint-i-cinc a seixanta-cinc anys amb un triple objectiu: Conscienciar la població femenina de Catalunya dels perills generals i específics de gènere que comporta el tabaquisme, Emfasitzar els aspectes positius de l'abandonament i Oferir informació pràctica de com deixar de fumar.
Johan Cruyff (1991) Es va aprofitar la col·laboració desinteressada i el testimoniatge de Johan Cruyff, que havia patit recentment un procés cardíac greu arran del qual va deixar de fumar.
El tabac sense combustió és un producte a mig camí entre les cigarretes convencionals i les electròniques.
Amb l'evidència científica actual, aquests dispositius no es poden considerar menys perjudicials per a la salut de les persones que el tabac convencional ni tampoc mètodes eficaços per deixar de fumar.
Les cigarretes electròniques es promouen sovint com a productes segurs i com a substitutius del tabac que poden ajudar a deixar de fumar.
Ara per ara no hi ha estudis que, a llarg termini, en demostrin la seguretat.
I, a curt termini, poden tenir efectes respiratoris similars als de les cigarretes convencionals.
Descobriu si és cert o no que el tabac per cargolar és més natural i menys perjudicial que el tabac manufacturat; si el consum és tan minoritari com sembla, si costa menys esforç deixar de fumar aquest tipus de tabac i què hi ha darrere de la idea que amb el tabac per cargolar es fuma menys i se sap el que es fuma.
Cinc dades que desmunten falses creences sobre les pipes d'aigua, l'impacte de l'exposició al fum ambiental que generen i la seva innocuïtat per a la salut, fins i tot quan són "lliures de tabac".