Allison McCulloch és professora associada de Ciència política a la Universitat de Brandon (Canadà).
La seva recerca se centra en el disseny de les institucions de poder compartit en les societats profundament dividides.
Actualment la seva investigació analitza si el poder compartit i el disseny constitucional poden ser més inclusius per a aquelles identitats que no estan subjectes a la divisió etnonacional, amb atenció especial a la inclusió de gènere.
Hi ha dues perspectives contraposades sobre el paper del federalisme en les societats dividides: l'acomodació i la integració.
La interpretació acomodatícia del federalisme proposa definir els límits de les subunitats perquè els grups minoritaris es puguin autogovernar, mentre que les formes integracionistes entenen que les unitats s'han de dissenyar amb la voluntat de travessar els límits de cada grup.
Encara que ambdues perspectives ofereixen importants elements de judici per garantir la democràcia en les societats dividides, totes dues passen per alt les repercussions del disseny federal en els «altres», és a dir, en els grups que s'enfronten a l'exclusió en el disseny de les institucions polítiques i en els processos de governança posteriors al conflicte.
Aquest article analitza els punts de vista dels experts en la matèria pel que fa al federalisme i als «altres» en les societats dividides, centrant-se en el gènere i la sexualitat.
Les societats dividides estan marcades per tres característiques que dificulten especialment el disseny de la democràcia: presenten una «divisió molt arrelada» que té el potencial de generar violència (sovint per motius ètnics, però de vegades també per raons lingüístiques, d'identitat nacional i religió) (Guelke, 2012: 29); la seva política està afectada per la «filtració ètnica» (Horowitz, 2001: 8), és a dir, les qüestions polítiques tendeixen a adherir-se a l'indicador primari de la divisió; i s'enfronten a «una manca de consens sobre el context en el qual s'han de prendre les decisions» (Guelke, 2012: 32).
Dues perspectives contraposades dominen el debat al voltant del disseny constitucional i la gestió de conflictes en les societats dividides.
La integració busca «una única identitat pública que estigui en consonància amb el territori de l'estat», mentre que l'acomodació afavoreix «les identitats públiques duals o múltiples», així com «la igualtat amb respecte institucional per les diferències» (McGarry, O'Leary i Simeon, 2008: 41).
Tant l'acomodació com la integració consideren que el federalisme és un mecanisme democràtic útil per gestionar la diversitat, però defensen diferents configuracions institucionals.
Una federació inspirada en l'acomodació dissenya les seves subunitats per garantir l'autogovern dels grups minoritaris en les seves pròpies unitats i mantenir alhora el govern compartit amb els grups situats al centre, com a Bòsnia i Hercegovina, Bèlgica i Canadà.
En canvi, les subunitats de les federacions integracionistes són unitats heterogènies que travessen els límits de cada grup quan és possible.
Aquesta forma de federalisme es promou per la seva dispersió del poder, i per tant dels conflictes, al marge de la divisió ètnica, i s'inspira en la pràctica federal de països tan diversos com els Estats Units i Nigèria (Horowitz 2001).
Els experts en la matèria continuen debatent activament la capacitat de les dues formes de federalisme per gestionar la diversitat, generar confiança entre els grups en conflicte i crear les condicions idònies per a l'estabilitat i la democràcia en les societats dividides (per exemple, Hale 2004; Zahar 2013; McGarry i O'Leary 2009; Roeder 2009; Horowitz 2001).
Tanmateix, tot i que la integració i l'acomodació ofereixen diferents concepcions del disseny federal, totes dues parteixen del mateix punt de referència: les divisions ètniques.
En conseqüència, ambdues presenten un biaix institucional a favor del que es podrien considerar grups «políticament rellevants».
Els grups que no arriben al llindar de rellevància política —ja sigui perquè són massa petits, estan massa dispersos en el territori o perquè s'identifiquen amb la divisió ètnica dominant— s'enfronten a l'exclusió durant l'etapa de disseny constitucional i, posteriorment, en els processos de governança.
És a dir, la inclusió d'alguns grups en el disseny de les institucions comporta l'exclusió d'altres.
Si bé l'etnicitat pot ser la principal clivella d'una societat dividida, no és l'única forma en què els ciutadans organitzen la seva vida.
Què es perd quan només ens centrem en un tipus de grup en el disseny de les institucions?
El disseny de les institucions democràtiques, tant per a la integració com per a l'acomodació, presenta un biaix institucional a favor dels grups ètnics concentrats territorialment que tenen una grandària significativa i són capaços d'alterar els processos estatals.
La inclusió d'aquests grups dominants comporta l'exclusió dels grups no dominants, sovint etiquetats com a «altres».
Aquest «dilema de l'exclusió entre la inclusió» (Agarin i McCulloch 2017) l'experimenten almenys tres classes de grups:
Podria resultar temptador desestimar el paper dels «altres», argumentant que són grups que tenen poques possibilitats de desestabilitzar les funcions de l'estat.
Per exemple, ni les minories de gènere ni LGBTI estan concentrades territorialment, ni tampoc busquen solucions territorials als problemes d'exclusió entre la inclusió.
Com assenyala Anne Phillips (1995: 15), «ningú no espera que les dones s'escindeixin».
Tanmateix, hi ha un corpus emergent de literatura que suggereix que el disseny de les federacions afecta la igualtat sexual i de gènere.
En un important article que sintetitza aquests treballs, Jill Vickers identifica almenys disset possibles hipòtesis sobre els efectes federals en les reformes de gènere (vegeu Vickers 2013a: 9, taula 1).
Encara que aquesta literatura continua oferint interpretacions dels efectes federals sobre els «altres», hi ha tres preguntes que són especialment importants:
Malgrat que cal més investigació empírica, és clar que els dissenys institucionals que només es fixen en l'etnicitat —ja sigui per reforçar-la o per travessar-la— tendeixen a tapar la complexitat de les formes a través de les quals els ciutadans organitzen les seves vides, fet que qüestiona la seva legitimitat democràtica a llarg termini.
El disseny de les institucions democràtiques sol ser un procés controvertit i la promoció de la legitimitat institucional continua sent un repte.
Com ha assenyalat Donald Horowitz (1993: 18), les societats dividides mostren una «tendència a barrejar la inclusió en el govern amb la inclusió en la comunitat, i l'exclusió del govern amb l'exclusió de la comunitat».
Per aquesta raó, és important dissenyar institucions que apuntalin la democràcia per als grups dominants, incloent-hi les minories ètniques.
No obstant això, els grups no dominants —els «altres»— també mereixen reconeixement, representació i accés als canals democràtics de presa de decisions.
Tot i que els orígens d'una federació tinguin una base ètnica, això no hauria d'impedir que el gènere, la sexualitat, la classe i altres identitats no ètniques s'incorporessin al procés de disseny.
Així, es reconeixeria que les identitats dels ciutadans són complexes i estan formades per múltiples capes.
Probablement, el fet de reflectir les diferents maneres en què els ciutadans organitzen la seva vida en les institucions de govern augmentaria la legitimitat i l'estabilitat institucionals, qualitats que solen escassejar en les societats dividides.
Citació proposada: McCulloch, A. 2017.