Les paparres són àcars que parasiten externament diversos mamífers, aus i rèptils –tant salvatges com domèstics– i també poden picar les persones.
Son hematòfagues, és a dir, necessiten xuclar sang de la persona o animal per alimentar-se i completar el seu cicle biològic.
Hi ha més de 1.000 espècies descrites arreu del món i es classifiquen en dos grups, segons la duresa de la cutícula o membrana que els revesteix el cos: les toves (família Argasidae) i les dures (família Ixodidae).
Les que poden afectar més les mascotes i l'ésser humà són les dures.
L'aspecte de les paparres varia segons l'espècie, l'estadi de desenvolupament (les larves poden ser tan petites com un cap d'agulla i les femelles adultes tan grans com una mongeta) i el grau d'alimentació (són més planes quan no s'han alimentat i més arrodonides quan l'abdomen és ple).
Les paparres passen per quatre estadis de maduració durant el seu cicle biològic: ou, larva, nimfa i adult.
El cicle complet dura habitualment 2-3 anys, però pot ser més curt en funció de l'espècie i si les condicions ambientals són favorables.
Una paparra pot desenvolupar-se completament sobre un mateix hoste o pot tenir dos o tres hostes diferents (és el més freqüent en les espècies de paparres presents a Europa).
Necessiten alimentar-se de sang d'un hoste per passar a l'estadi següent i completar el seu cicle biològic.
Les fases de nimfa i adult són les etapes on les paparres poden atacar les persones i transmetre malalties.
Es troben principalment on abunda la vegetació i habiten animals silvestres, en entorns rurals i als boscos.
També es poden trobar a zones cobertes d'herba en espais urbans, generalment associades a la presència d'animals domèstics.
Acostumen a buscar un lloc adequat en la vegetació i esperen fins que passi un possible hoste al qual accedeixen per contacte directe.
Un cop a l'hoste, busquen una zona adequada per picar i alimentar-se.
Algunes espècies s'han adaptat a viure a l'interior dels caus dels seus hostes o en construccions humanes, com les granges, gosseres o els estables.
Prefereixen les temperatures càlides i la humitat, per això estan més actives des de la primavera fins a la tardor, sobretot a l'estiu.
En general, les picades de les paparres no són perilloses i només provoquen una lesió local lleu.
Però, en alguns casos, poden transmetre agents infecciosos mentre s'alimenten i causar malalties com la febre botonosa, la malaltia de Lyme, la febre recurrent, l'encefalitis transmesa per paparres, la babesiosi, la tularèmia o la febre hemorràgica de Crimea-Congo, entre d'altres.
Si desenvolupeu la vostra activitat professional en contacte amb la natura o amb animals, extremeu les mesures per evitar la picada:
Podeu consultar la Relació de biocides autoritzats per al control de paparres del Ministeri de Sanitat, Serveis Socials i Igualtat
Aquestes recomanacions s'adrecen especialment als següents tipus de treballadors:
En el cas que una paparra infectada s'adhereixi a una persona (o a un animal), necessita algunes hores per transmetre l'agent infecciós, per això és molt important treure-la tan aviat com es detecti.
Tot i que actualment hi ha descrites moltes malalties transmeses per aquests àcars, la majoria de paparres no són portadores d'organismes patògens.
En cas que estiguessin infectades, si s'extreuen de manera ràpida i adequada és molt probable que la infecció no es transmeti.
És preferible que l'extregui un professional sanitari.
Si ho heu de fer vosaltres mateixos:
Si en el decurs d'un mes després de la picada apareix febre, erupció a la pell o algun altre malestar, cal que us adreceu al centre de salut més proper i expliqueu que us va picar una paparra (informeu el personal mèdic quan i on).
Centers for Disease Control and Prevention (CDC) (pàgina en anglès)
Guia d'actuació davant la picada d'una paparra.
Relació de biocides autoritzats per al control de paparres.