Aureli Capmany tenia per costum fer xerrades, sessions o classes en les que tractava al mateix temps les cançons, els balls, les rondalles i també els jocs i les joguines.
Molts cops era indissociable parlar d'un tema barrejant-lo amb l'altre perquè una activitat pot ser una cançó que al mateix temps és un ball i que també és un joc.
Als jocs i les joguines dedicà alguns dels seus escrits, publicats especialment en una etapa concreta de la seva trajectòria que va de 1909 a la Guerra Civil.
Per ell, el joc era un element irrenunciable en l'educació dels nens, molt més enllà del lleure que també és important, a través del qual l'infant aprèn pautes de comportament, normes i maneres de fer que podrà aplicar al llarg de tota la vida.
Però les publicacions només són una cara del joc a la vida de Capmany.
L'altra és l'ús que en feia a les classes, conferències i sessions.
A les que va donar a l'Institut de Cultura i Biblioteca Popular per a la Dona, als infants de la Casa de la Caritat, o les moltes que feia en associacions culturals de tota mena, tant a Barcelona com arreu de Catalunya.
Un dels aspectes desconeguts és el tractament que fa Capmany sobre els menjars i els àpats, als quals dedicà alguns dels seus articles, i d'aquests, en especial, a les menges dolces o postres.
El tema dels menjars i els àpats, sobre el que publica especialment en el període 1925-1933, és tractat des de diverses aproximacions, ja sigui en els aspectes històrics d'una menja concreta: les neules, els torrons, la mona o la xocolata per exemple, tractant els aspectes gremials dels artesans i les seves normatives i disposicions, els costums sobre els àpats festius i els paraments, o bé acostant-s'hi des de la perspectiva de la llengua, comentant els refranys o les frases fetes relacionades amb el menjar i el beure.
Destaquen, en el conjunt de l'obra de Capmany sobre aquest tema, els nombroses comentaris sobre els àpats, les menges i els costums nadalencs, en especial a la història i elaboració de les neules i els torrons.
Un dels temes predilectes d'Aureli Capmany i potser un dels més primerencs, llevat de la música i el teatre, és l'hagiografia, és a dir: el tractament de les vides de sants, santes i mares de déu d'arreu de Catalunya i són vistes a cavall de la religió, la llegenda, el conte i la vida quotidiana.
A més d'articles monogràfics, l'autor s'hi refereix en altres escrits que poden parlar de festes, costums, cançons, refranys o balls, aportant informació sobre el santoral que dona context a cada una d'aquestes manifestacions.
La imbricació dels temes és un tret recurrent en tota l'obra d'Aureli Capmany i així la presència dels sants, santes i mares de déu es justifica per diferents raons: per la pura relació biogràfica d'un d'ells, per relacionar-los amb les festes de les poblacions catalanes o bé per tenir relació amb un fet o activitat tractada per l'autor.
Però Capmany també es refereix als protagonistes del calendari català quan parla de les festes als pobles i ciutats: a Girona, amb sant Narcís; a Rubí, sant Mus; a Tarragona, santa Tecla i sant Magí; a Vilaseca, sant Esteve; a Barcelona, santa Eulàlia i la Mare de déu de la Mercè; etc. Per Capmany, els protagonistes del santoral són vistos a cavall del seu pes religiós, el paper llegendari que tenen, els referents mitològics que amaguen i la importància social de la seva advocació.
Un dels temes que Aureli Capmany desenvolupà és el de la història i els costums dels gremis, confraries i, en general, de les associacions professionals, la majoria de vegades de la ciutat de Barcelona, sigui en escrits monogràfics sobre aquest tema i, de manera tangencial, en textos referits a altres temes, ja siguin de temàtica hagiogràfica o vides de sants, en els de descripció d'esglésies o municipals, o en els molts que dedicà a festes i costums.
Aquests textos van ser publicats, la majoria, entre 1923 i 1944 i d'entre els rams que són més tractats per Capmany sobresurten els del tèxtil i els del ram de la pastisseria.
Quan són escrits monogràfics sobre un gremi concret, també acostuma a parlar de les normatives que regeixen l'organització, del sant, santa o mare de déu que és el patró o patrona del gremi, de la data de la seva diada i com la festegen i d'on es troba l'altar i la imatge, fent-ne alguns cops una descripció.
Capmany també parla de les organitzacions gremials en textos que parlen d'altres temes, especialment en els escrits dedicats a les festes.
Parlar del tema de les festes, els costums i el folklore en Aureli Capmany és parlar de tota la seva vida.
No podem oblidar que va néixer al barri del Born, un dels enclavaments festius claus de la Barcelona vuitcentista, que va absorbir la informació de l'avi rubinenc que li va traspassar el gust pels costums, i que va viure a la Rambla, l'altre enclavament barceloní important.
La seva producció escrita i publicada sobre el tema abasta pràcticament del principi al final de la seva obra: des de 1902 fins gairebé la dècada dels anys cinquanta del segle XX.
Una opinió de Capmany que cal destacar és que les festes, com la música o la dansa, no poden ser vistes només com a curiositats, sinó com a manifestacions importants per a l'home i la societat.
Aureli Capmany era un enamorat i apassionat del calendari, del constant esdevenir temporal de les hores, els dies i els anys.
El calendari és present a la seva obra des de ben aviat i en dues formes: el tractament de la formació, l'establiment i els canvis de calendaris i la presentació en forma de calendari d'un tema.
No podem oblidar tampoc que els textos que tracten de la vida de sants i santes, sempre el primer que fa és situar la seva diada en el calendari anual.
El mes de desembre de 1904 publica el primer calendari a la revista infantil En Patufet.
Per als seus escrits, Capmany s'ajudava de reculls d'informació que transcrivia en fitxes o llibretes i ordenava cronològicament i és així com la podem consultar entre la seva documentació personal, en la que també hi trobem algun escrit inèdit en forma de calendari anual, com l'anomenat Calendari folklòric amb informació de les festes, balls i tota mena de manifestacions festives relatives als dies de l'any.
Per acabar, comentar que la seva gran afició a la paremiologia, fa que en els seus escrits puguem localitzar gran quantitat de refranys relatius a diades o moments concrets del calendari anual.
Aureli Capmany tenia dots innates d'actor.
Hi ha qui afirma que des de ben petit distreia els seus veïns amb petites obres teatrals en les que ell mateix feia d'actor, organitzades a l'obrador de la cistelleria familiar.
Ja de més gran, el van portar a actuar en diversos muntatges teatrals, entre els quals destaquen les obres de Molière.
Segons la seva filla Maria Aurèlia a l'obra Això era i no era, li agradaven tots els gèneres teatrals: music-hall, ballet, prosa, òpera, titelles, etc., de manera que era un fervent entusiasta de totes les arts escèniques.
Segurament la suma de la vocació d'actor, la pràctica de la lectura en veu alta i la facilitat de paraula el portaven a explicar les rondalles de forma creïble per al públic que l'escoltava; en definitiva, podríem dir que era un home que quan parlava es feia escoltar.
Un dels gèneres més estimats per Capmany és el de titelles, cosa que el porta a escriure sobre elles però també a dirigir la temporada de l'any 1921 de la Sala Reig de Barcelona.
També organitza sessions de titelles en associacions culturals, titelles que no atreien només els infants, sinó també el públic adult.
La imatgeria festiva feia les delícies d'Aureli Capmany.
La seva vida es va moure en la Barcelona antiga on els gegants eren peces conegudes i imprescindibles per tota la població: els gegants, la mulassa, els cavallets,...i la seva presència a les processons com a representants gremials.
Va escriure diversos articles sobre la imatgeria festiva i també s'hi va referir en altres que parlaven de festes i costums en els quals la imatgeria festiva es comenta com a part de la festa.
Quan l'any 1902 comença la seva llarguíssima etapa de col·laboracions a la premsa en diaris i revistes, a l'entrar com a redactor especialitzat en folklore al diari La Renaixensa, ben aviat publica un article sobre el Corpus i els gegants: l'Hereu i la Pubilla.
Els seus escrits no es limiten només als gegants, sinó també als nans, capgrossos i elements del bestiari festiu, entre els que destaca l'àliga.
No és estranya la fascinació de Capmany per la imatgeria ja que en ella hi veia un compendi dels molts temes que l'atreien: la festa, l'art, l'escenografia, el ball, la música, els gremis i l'ésser humà.
Aureli Capmany era un gran defensor de la llengua i de la parla i també dels coneixements que transmetem mitjançant els refranys, les dites, l'aforística i la paremiologia.
Una faceta molt remarcable en la seva vida i obra és l'ús continu de les dites i frases fetes que feia aparèixer en qualsevol text o xerrada i que relligava amb qualsevol tema que tractés.
Capmany va escriure diversos textos sobre refranys i dites, però l'ús no es redueix només als textos monogràfics, sinó que Capmany els usa en qualsevol tipus de text i d'obra.
Així pot començar un article amb una dita, usar-les com a subtítol d'un escrit o fer-los aparèixer entre el text per il·lustrar o complementar qualsevol dels molts temes sobre els que escriu.