L'11 de setembre del 1714 va marcar la fi de la lluita al Principat i l'arrencada d'una època en què es van perdre les llibertats seculars.
Europa sortia aleshores d'un dels conflictes bèl·lics més importants de la seva història, la Guerra de Successió espanyola, en què Catalunya havia jugat un paper protagonista.
La Diada Nacional de Catalunya recorda la derrota i la pèrdua de llibertats, en una jornada, l'11 de setembre, per a la reivindicació i la resistència activa enfront de l'opressió.
La darrera ciutat de capitular va ser la vila de Cardona, el 18 de setembre de 1714, seguint les condicions de la rendició de Barcelona, que ho va fer l'11 de setembre.
El 1714 Catalunya estava immersa en la Guerra de Successió espanyola, que es lliurava pel tron hispànic.
El 1700 va morir Carles II d'Espanya sense descendència i es van presentar dos aspirants a la Corona: per un costat, el duc Felip de Borbó, i per un altre, l'arxiduc Carles d'Habsburg, membres de les dinasties més poderoses de l'època.
Contra l'amenaça que significaria una possible unió de França i Espanya en la persona de Felip, Anglaterra, Holanda i el Sacre Imperi Romanogermànic van crear una coalició, la Gran Aliança de l'Haia, que va declarar la guerra als Borbó el 1702.
A Espanya, el contenciós va adquirir caràcter de guerra civil, ja que els partidaris d'ambdós candidats estaven repartits pel tot el territori: els filipistes o borbònics estaven majoritàriament a la Corona de Castella (Castella, Andalusia i el nord-oest de la Península Ibèrica); i els austriacistes estaven a la Corona d'Aragó (Regne d'Aragó, Principat de Catalunya, Regne de València i Regne de Mallorca).
Catalunya temia que una monarquia encapçalada per Felip V, de tarannà absolutista, topés amb l'organització política catalana, de tall parlamentari i pactista.
A més, els mercaders del país aspiraven a desenvolupar un capitalisme comercial inspirat en el model holandès, que se sustentava en una base republicana.
Aquests sectors volien usar les Constitucions i les institucions catalanes, com les Corts, la Generalitat i el Consell de Cent, per impulsar el seu projecte.
Tot i això, Catalunya es va mantenir lleial a Felip V fins al 1705, quan l'actuació hostil dels representants reials va causar el malestar del poble i les autoritats del Principat.
Una representació de prohoms catalans va signar a Gènova un pacte amb Anglaterra pel qual, a canvi del respecte cap a les nostres lleis, es comprometien a facilitar el desembarcament de tropes de la Gran Aliança a la costa catalana.
Efectuada aquesta operació, els caps borbònics van ser expulsats i l'arxiduc Carles, ja amb el nom de Carles III, va establir la seva cort a Barcelona.
L'empenta aliada, però, va ser breu.
Mentre a Europa les seves armes assolien victòries, a la península Ibèrica no van aconseguir cap èxit rotund.
Per contra, el triomf borbònic a la batalla d'Almansa, el 25 d'abril del 1707, va permetre la conquesta de València i d'Aragó, la supressió dels seus furs i l'inici de la invasió de Catalunya.
El 1711 va morir sense descendència l'emperador austríac, germà de Carles III.
Aquest va marxar cap a Viena per assumir la corona imperial, i el joc d'aliances se'n va ressentir.
No era convenient una unió dels trons espanyol i imperial en una sola persona.
Això i l'esgotament econòmic dels contendents van dur a converses de pau en què, a canvi de conservar el tron, Felip V va cedir territoris i privilegis comercials, sobretot a favor dels britànics, però sense oblidar el greuge que, segons ell, havien comès els catalans en revoltar-se contra seu.
Amb aquestes condicions, es va signar el Tractat d'Utrecht l'abril del 1713, que cloïa la guerra i ignorava les llibertats de Catalunya malgrat l'afany dels ambaixadors catalans per fer-se sentir en les negociacions.
Les garanties del Pacte de Gènova s'havien esvaït.
El juny del 1713, després del tractat que va acabar amb la guerra a Castella, la Junta de Braços, l'organisme superior convocat per la Generalitat i equivalent a unes Corts, va proclamar la resistència armada contra els borbònics, tot i la retirada de les tropes aliades i la traïció d'Anglaterra.
La defensa de la ciutat va quedar en mans d'una força armada no professional formada per menestrals i artistes, la Coronela, de la qual Rafael Casanova fou el comandant en cap.
La voluntat d'implicar la majoria dels ciutadans en la defensa de Barcelona era una conseqüència del model polític de la ciutat, en què els sectors populars també participaven en els òrgans de govern del Consell de Cent a través de les organitzacions gremials i d'artistes.
Així doncs, l'ingrés a la Coronela era percebut com un deure cívic dels ciutadans, inherent a l'exercici dels seus drets polítics.
L'abandonament de les autoritats reials i dels exèrcits aliats va fer recaure la resistència de la ciutat exclusivament en les institucions catalanes, que van recórrer a la mobilització ciutadana apel·lant a la defensa dels drets i les lleis pròpies dels catalans.
La darrera fase del conflicte es va centrar en el setge de Barcelona, entre el juliol del 1713 i el setembre del 1714, que va captar l'atenció de tot el continent.
La ciutat va ser defensada per les companyies creades pels gremis, sota les ordres d'Antonio Villarroel i Rafael Casanova.
L'assalt definitiu a la ciutat es produí l'11 de setembre, quan les tropes borbòniques van atacar als punts on la muralla estava més malmesa, entre els baluards del Portal Nou, Santa Clara i Llevant.
Casanova va liderar el contraatac i va ser ferit.
Per la seva banda, Villarroel va contraatacar a la plaça del Born però també va ser greument ferit.
Gaspar Ferran, milicià de la Coronela de Barcelona a la companyia dels Argenters
La derrota del 1714 va tenir conseqüències que van afectar tothom.
Els Decrets de Nova Planta, el conjunt de regles promulgades per Felip V després de la guerra per implantar l'absolutisme en els seus dominis, van significar l'abolició de les constitucions catalanes i de les institucions pròpies amb la intenció de reduir els territoris de la monarquia hispànica a les lleis de Castella.
Els catalans van perdre drets seculars com les garanties processals, mitjançant les quals ningú no podia ser empresonat sense l'exprés manament del jutge i s'assegurava que tothom tingués accés a la justícia.
També va ser suprimit el dret que permetia que el dany que provoqués un empleat públic a un ciutadà fos immediatament reparat, i la legislació a propòsit de la inviolabilitat del domicili i de la correspondència.
En conclusió, els Decrets de Nova Planta van suposar per a Catalunya la pèrdua del control econòmic, fiscal, judicial, duaner i monetari propi i d'una capacitat legislativa tradicionalment avançada a la seva època.
Les seqüeles encara es perceben en àmbits com el cultural, ja que va ser aleshores quan la llengua castellana va passar a ser oficial i obligatòria a l'Administració i a la judicatura, i el fiscal, atès que el país no ha tornat a tenir en aquest aspecte la sobirania anterior als esmentats decrets.
D'altra banda, després del setge borbònic, els vencedors van decidir aixecar una fortalesa per controlar la població de Barcelona.
La construcció de la Ciutadella va provocar més destrucció a la zona més dinàmica de la ciutat, el barri de la Ribera, que la causada pels mesos de setge.
L'1 de març del 1716 es col·locà la primera pedra de la Ciutadella.
Els Reials Decrets configuraven la Nova Planta -nova estructura- de la Reial Audiència de Catalunya per