Resum: Aquest article analitza les representacions històriques de dues de les principals comunitats nacionals del Canadà, és a dir, la comunitat canadencoanglesa i la comunitat quebequesa.
En la historiografia canadencoanglesa es constata la presència d'un projecte nacional ambiciós.
La construcció nacional canadenca suggereix l'existència d'un model de govern neutre malgrat que, si s'analitza amb atenció, es pot percebre que hi preval la dinàmica inversa.
Els historiadors anglòfons del país han acostumat a presentar la concepció unitària del federalisme com la forma més perfecta del projecte integrador canadenc.
Aquest federalisme integrador, i no emancipador, s'origina a partir de la visió centralitzadora de John A. Macdonald, un dels pares de la federació canadenca.
Aquest enfocament s'ha mantingut durant més de 140 anys d'història en comú i continua sent, encara en l'actualitat, un dels principals esculls que han de superar les nacions minoritàries del Canadà.
Per validar la seva tesi, els autors recorren a una extensa anàlisi que explora tres de les grans estratègies que utilitza el Govern central per mantenir la seva autoritat sobre els estats membres de la federació canadenca a llarg termini: l'ús del poder judicial, la centralització dels poders i la globalització.
Les estratègies emprades han variat segons la conjuntura econòmica, els líders polítics i les relacions de força política respecte dels vincles entre la federació i les províncies.
Paraules clau: Canadà; Quebec; historiografia; federalisme; centralització/descentralització; nacionalisme; diversitat.
Professor emèrit de la Universitat de Fribourg, Suïssa
Resum: El federalisme suís es basa en diversitats tradicionals i, en certa manera, també en diversitats modernes.
Des de l'edat mitjana, la Confederació Suïssa s'ha anat enriquint mentre feia front a reptes de diversitats econòmiques, religioses, culturals i lingüístiques.
Des que Suïssa es va fundar com a estat modern, el 1848, la Constitució del país ha estat esmenada més de 100 vegades amb disposicions específiques.
A banda d'això, ha estat revisada completament dues vegades, el 1874 i el 1999.
Amb la nova Constitució, l'equilibri federal entre el govern compartit i l'autogovern ha canviat lleugerament.
S'han centralitzat alguns poders, i la pèrdua d'autogovern s'ha vist compensada amb més govern compartit, la qual cosa dóna als cantons l'oportunitat d'augmentar la participació en els processos de presa de decisions d'àmbit federal.
Pel que fa a les diversitats, la nova Constitució federal ha introduït disposicions importants dirigides a consolidar la legitimitat federal i facilitar eines democràtiques per a la gestió de conflictes.
Paraules clau: Confederació; legitimitat; sobirania cantonal; autogovern; govern compartit; drets col·lectius; democràcia directa; compromís; federalisme ascendent; municipis; revisió constitucional; poder judicial.
Resum: Es descriu el federalisme judicial argentí, ja que existeix un poder judicial federal i a més un poder judicial per a cada una de les províncies i la ciutat autònoma de Buenos Aires.
S'analitza la competència dels respectius poders judicials, d'acord amb la llei suprema, així com el que estableix la Convenció Americana de Drets Humans.
Es destaca el control de constitucionalitat difús, que implica que qualsevol jutge federal o provincial està habilitat per a això, encara que la Cort Suprema de Justícia federal és la intèrpret final de la Constitució.
Es consideren els sistemes de designació en les justícies provincials, els principis d'inamobilitat i la independència dels jutges i les característiques del control de constitucionalitat.
Pel que fa als drets fonamentals, s'estudien la doble font nacional i internacional d'aquests, que reconeixen els drets civils i polítics i els de tipus econòmics, social i cultural, tant en l'ordre federal com en les constitucions provincials.
S'analitza la garantia específica de l'empara per a aquests, tant en l'ordre federal com en les províncies.
Paraules clau: federalisme judicial; Cort Suprema de Justícia de la nació; justícia provincial; control de constitucionalitat difús; drets fonamentals de doble font; empara.
Professor titular de Dret Constitucional i Dret de la Unió Europea de la Universidad de Granada
Resum: En aquest treball s'analitza una secció de l'informe del Consell d'Estat sobre la inserció del dret europeu en l'ordenació espanyola.
En concret, s'estudien els suggeriments proposats per ordenar la relació entre el dret de l'estat i el dret autonòmic.
L'article fa èmfasi en el diagnòstic de la situació que fa el Consell d'Estat –la pertorbació de les comunitats autònomes en la incorporació del dret europeu– i les propostes de millora –especialment el recurs a la llei d'harmonització i un dret substitutiu de l'Estat central.
A continuació s'intenta provar que el problema descrit pel Consell d'Estat no existeix, o que almenys no existeix en una intensitat diferent de l'incompliment de l'Estat central.
Per això es defensa que l'informe del Consell d'Estat busca un objectiu més ampli, orientat a mantenir una determinada interpretació de l'Estat autonòmic davant les recents reformes estatutàries.
Finalment, es presenta una visió alternativa en la construcció del sistema jurídic que marca l'accent en la tutela judicial.
Paraules clau: dret europeu; Estat autonòmic; drets subjectius; tutela judicial, Consell d'Estat.
Professora visitant de Dret Constitucional a la Universitat Pompeu Fabra
Resum: El treball estudia com la reforma federal alemanya de 2006 té l'objectiu de respondre a les demandes del sistema competencial de la Unió Europea.
L'increment de les competències comunitàries ha impactat particularment en el sistema competencial dels lands, i es mostra insuficient la participació d'aquests en les institucions i òrgans de la Unió Europea.
Per aquest motiu, la reforma federal considera el procés comunitari per configurar un sistema eficient de competències multinivell.
Partint d'aquesta premissa, s'analitza la desaparició de la normativa marc i el repartiment de la responsabilitat per l'incompliment de les obligacions comunitàries, i es posa en relleu la necessitat de tenir en compte els imponderables del procés comunitari també en la definició dels sistemes competencials.
Paraules clau: reforma federal; sistema de competències multinivell; repartiment de la responsabilitat.
Catedràtic de Dret Constitucional de la Universitat del País Basc
Resum: El treball analitza els problemes de constitucionalitat que concorren en la Llei basca de la consulta, amb la qual el Govern presidit pel lehendakari Ibarretxe va pretendre materialitzar l'anomenat "dret a decidir" del poble basc, aprofitant l'ocasió que ofereix la publicació de la Sentència del Tribunal Constitucional 103/2008, d'11 de setembre, per la qual la Llei es declara contrària a la Constitució.
L'autor intenta fonamentar la correcció de llacunes de les posicions que sosté el jutge sobre la constitucionalitat mentre discrepa d'algunes de les argumentacions que s'utilitzen en la Sentència.
Finalment, analitza la viabilitat en la nostra ordenació constitucional de la incorporació de la figura del referèndum consultiu als estatuts d'autonomia, tenint en compte que la Constitució fa possible aquesta incorporació, dins dels límits en què el constituent va recollir el referèndum, alhora que tracta de justificar les cauteles amb què s'hauria d'incorporar raonablement una figura semblant; si es fes així, lluny de les actituds que sostenen el caràcter essencial del referèndum com a expressió suprema de democràcia.
Paraules clau: País Basc; consulta popular; referèndum autonòmic; dret a decidir; procediment legislatiu de lectura única; sobirania i reforma constitucional.
Resum: És superflu insistir en l'òbvia complexitat d'articular i fixar en moltes matèries un marc estable i operatiu de distribució competencial.
La viabilitat pràctica d'aquest, com del mateix Estat autonòmic, inclou necessàriament l'efectiva assumpció col·lectiva d'un principi bàsic de col·laboració.
Si exceptuem els casos –per força, minoritaris– enjudiciats directament pel Tribunal Constitucional, l'harmonia, la seguretat i la racionalitat del sistema de distribució de competències queda al final a les mans de la responsabilitat dels diversos intervinents, de la seva consideració de les competències alienes i del grau de col·laboració lleial assumit entre aquests.
L'examen de la regulació en la nostra ordenació de la responsabilitat civil per danys provocats per espècies cinegètiques evidencia molt bé la caòtica situació normativa provocada pel que es pot qualificar de manca de subjecció lleial al sistema competencial.
Paraules clau: competències; caça; responsabilitat; accidents de trànsit; lleialtat.
Resum: El nou Estatut català conté, com a novetat, una regulació detallada dels governs locals; regulació que necessita el desenvolupament legislatiu oportú.
Dins d'aquest desenvolupament estatutari la futura Llei reguladora dels governs locals catalans està cridada a ocupar un lloc central.
L'objecte final d'aquest article és analitzar els problemes que planteja la qualificació d'aquesta Llei com a Llei de desenvolupament bàsic de l'Estatut.
Les lleis de desenvolupament bàsic de l'Estatut són un tipus especial de llei presents en algunes ordenacions autonòmiques, entre les quals hi ha el català, que té, ara, un reconeixement estatutari exprés.
Malgrat els anys d'existència i la seva rellevància, es tracta d'un tipus normatiu mancat d'una elaboració dogmàtica suficient.
La primera part de l'article s'ha d'entendre com una contribució dirigida a pal·liar aquesta manca.
S'analitzen amb detall les qüestions principals que planteja aquest tipus especial de llei autonòmica: la denominació, naturalesa, concepte, element material (matèries reservades), elements formals (iniciativa conjunta i quòrum reforçat), relació amb les altres lleis i límits estatutaris que l'envolten.
Paraules clau: fonts del dret; llei autonòmica; Llei de desenvolupament bàsic de l'estatut; Estatut d'autonomia; Govern local.
Resum: L'impost sobre la renda de les persones físiques a Alemanya, juntament amb l'IVA i l'impost sobre societats, es troba entre els impostos compartits o comuns en dos o més ens polítics territorials, ja que aquests ens participen en el rendiment de l'impost.
En l'impost sobre la renda, hi participen la federació, els estats federats i els municipis.
Aquests últims tenen una participació del 15% en el rendiment de l'impost esmentat.
En aquest treball s'analitzen els criteris per repartir els recursos procedents d'aquesta participació municipal en l'impost sobre la renda, tant en el pla estatal com en el pla municipal.
Així mateix, es fa una anàlisi del paper que té aquest recurs impositiu per a la hisenda municipal, ja que en els grans municipis constitueix la segona font més important de recursos, mentre que en els petits municipis és la més important.
Aquesta anàlisi, lògicament, té en compte la perspectiva de l'autonomia municipal, de la suficiència financera i de la solidaritat intermunicipal.
Paraules clau: federalisme fiscal; participació en impostos estatals; autonomia tributària; impost sobre la renda; suficiència financera; hisenda local.