Dels drets i deures dels menors
Àmbit i interès superior del menor
Referència a instruments internacionals
Dret a l'honor, a la intimitat i a la pròpia imatge
Dret de participació, associació i reunió
Deures relatius a l'àmbit familiar
Deures relatius a l'àmbit escolar
Deures relatius a l'àmbit social
Mesures i principis rectors de l'acció administrativa
Mesures per facilitar l'exercici dels drets
Principis rectors de l'acció administrativa
Actuacions en situació de desprotecció social del menor i institucions de protecció de menors
Actuacions en situacions de desprotecció social del menor
Obligacions dels ciutadans i deure de reserva
Actuacions en situació de desemparament
Drets i deures dels acollidors familiars
Programes de preparació per a la vida independent
Sistema d'informació sobre la protecció a la infància i a l'adolescència
Impacte de les normes en la infància i en l'adolescència
Centres de protecció específics de menors amb problemes de conducta
Acolliment residencial en centres de protecció específics de menors amb problemes de conducta
Ingrés en centres de protecció específics de menors amb problemes de conducta
Règim de visites i permisos de sortida
Règim de comunicacions del menor
Disposició final primera - Disposició final vint-i-quatrena
La Constitució espanyola de 1978 en esmentar, en el capítol III del títol I, els principis rectors de la política social i econòmica, fa referència en primer lloc a l'obligació dels poders públics d'assegurar la protecció social, econòmica i jurídica de la família i, dins d'aquesta, amb caràcter singular, la dels menors.
Aquesta preocupació per dotar el menor d'un marc jurídic de protecció adequat també transcendeix de diversos tractats internacionals ratificats els últims anys per Espanya i, molt especialment, de la Convenció de Drets del Nen, de Nacions Unides, de 20 de novembre de 1989, ratificada per Espanya el 30 de novembre de 1990, que marca l'inici d'una nova filosofia en relació amb el menor, basada en un reconeixement més profund del paper que aquest exerceix en la societat i en l'exigència d'un protagonisme superior per al menor.
Aquesta necessitat ha estat compartida per altres instàncies internacionals, com el Parlament europeu que, a través de la Resolució A 3-0172/92, va aprovar la Carta Europea dels Drets del Nen.
Conseqüent amb el mandat constitucional i amb la tendència general apuntada, s'ha portat a terme, els últims anys, un important procés de renovació del nostre ordenament jurídic en matèria de menors.
Primer va ser la Llei 11/1981, de 13 de maig, de modificació de la filiació, pàtria potestat i règim econòmic del matrimoni, que va suprimir la distinció entre filiació legítima i il·legítima, va equiparar el pare i la mare a l'efecte de l'exercici de la pàtria potestat i va introduir la investigació de la paternitat.
Després s'han promulgat, entre d'altres, la Llei 13/1983, de 24 d'octubre, sobre la tutela; la Llei 21/1987, d'11 de novembre, per la qual es modifiquen determinats articles del Codi civil i de la Llei d'enjudiciament civil en matèria d'adopció; la Llei orgànica 5/1988, de 9 de juny, sobre exhibicionisme i provocació sexual en relació amb els menors; la Llei orgànica 4/1992, de 5 de juny, sobre reforma de la Llei reguladora de la competència i el procediment dels jutjats de menors, i la Llei 25/1994, de 12 de juliol, per la qual s'incorpora a l'ordenament jurídic espanyol la Directiva 89/552/CEE, sobre la coordinació de disposicions legals reglamentàries i administratives dels estats membres relatives a l'exercici d'activitats de radiodifusió televisiva.
De les lleis esmentades, la 21/1987, d'11 de novembre, és la que, sens dubte, ha introduït canvis més substancials en l'àmbit de la protecció del menor.
Arran de la mateixa Llei, l'antiquat concepte d'abandonament va ser substituït per la institució del desemparament, canvi que ha donat lloc a una considerable agilitació dels procediments de protecció del menor en permetre l'assumpció automàtica, per part de l'entitat pública competent, de la tutela d'aquell en els supòsits de desprotecció greu d'aquest.
Així mateix, va introduir la consideració de l'adopció com un element de plena integració familiar, la configuració de l'acolliment familiar com una nova institució de protecció del menor, la generalització de l'interès superior del menor com a principi inspirador de totes les actuacions relacionades amb aquell, tant administratives com judicials; i l'increment de les facultats del Ministeri Fiscal en relació amb els menors, així com de les seves correlatives obligacions.
No obstant això, i malgrat l'indubtable avanç que aquesta Llei va suposar i les importants innovacions que va introduir, la seva aplicació ha posat de manifest determinades llacunes, alhora que el temps transcorregut des de la seva promulgació ha fet sorgir noves necessitats i demandes a la societat.
Nombroses institucions, tant públiques com privades -les dues cambres parlamentàries, el defensor del poble, el fiscal general de l'Estat i diverses associacions relacionades amb els menors-, s'han fet ressò d'aquestes demandes i han traslladat al Govern la necessitat d'adequar l'ordenament a la realitat de la nostra societat actual.
Aquesta Llei pretén ser la primera resposta a aquestes demandes; per fer-ho aborda una reforma en profunditat de les tradicionals institucions de protecció del menor que regula el Codi civil.
En aquest sentit -i encara que el nucli central de la Llei el constitueix, com no podia ser d'una altra manera, la modificació dels corresponents preceptes de l'esmentat Codi-, el seu contingut transcendeix els límits d'aquest per construir un ampli marc jurídic de protecció que vincula tots els poders públics, les institucions específicament relacionades amb els menors, els pares i familiars i els ciutadans en general.
Les transformacions socials i culturals que hi ha hagut en la nostra societat han provocat un canvi en l'estatus social del nen i com a conseqüència s'ha donat un nou enfocament a la construcció de l'edifici dels drets humans de la infància.
Aquest enfocament reformula l'estructura del dret a la protecció de la infància vigent a Espanya i en la majoria dels països desenvolupats des de finals del segle XX, i consisteix fonamentalment en el reconeixement ple de la titularitat de drets en els menors d'edat i d'una capacitat progressiva per exercir-los.
El desplegament legislatiu postconstitucional reflecteix aquesta tendència, ja que introdueix la condició de subjecte de drets a les persones menors d'edat.
Així, el concepte «ser escoltat si té judici suficient» s'ha traslladat en tot l'ordenament jurídic a totes les qüestions que l'afecten.
Aquest concepte introdueix la dimensió del desenvolupament evolutiu en l'exercici directe dels seus drets.
Les limitacions que poden derivar del fet evolutiu s'han d'interpretar de manera restrictiva.
Més encara; aquestes limitacions s'han de centrar més en els procediments, de manera que s'han d'adoptar els que siguin més adequats a l'edat del subjecte.
L'ordenament jurídic, i aquesta Llei en particular, reflecteix progressivament una concepció de les persones menors d'edat com a subjectes actius, participatius i creatius, amb capacitat de modificar el seu propi medi personal i social; de participar en la recerca i satisfacció de les seves necessitats i en la satisfacció de les necessitats dels altres.
El coneixement científic actual ens permet concloure que no hi ha una diferència contundent entre les necessitats de protecció i les necessitats relacionades amb l'autonomia del subjecte, sinó que la millor manera de garantir socialment i jurídicament la protecció a la infància és promoure'n la seva autonomia com a subjectes.
D'aquesta manera poden construir progressivament una percepció de control sobre la seva situació personal i la seva projecció de futur.
Aquest és el punt crític de tots els sistemes de protecció de la infància actualment.
I, per tant, és el repte per a tots els ordenaments jurídics i els dispositius de promoció i protecció de les persones menors d'edat.
Aquesta és la concepció del subjecte en què es basa aquesta Llei: les necessitats dels menors com a eix dels seus drets i de la seva protecció.
El títol I comença enunciant un reconeixement general de drets que contenen els tractats internacionals dels quals Espanya és part, que a més han de ser utilitzats com a mecanisme d'interpretació de les diferents normes d'aplicació a les persones menors d'edat.
D'altra banda, del conjunt de drets dels menors, s'ha observat la necessitat de matisar-ne alguns, combinant, d'una banda, la possibilitat del seu exercici amb la necessària protecció que, per raó de l'edat, els menors mereixen.
Així, amb la finalitat de reforçar els mecanismes de garantia que preveu la Llei orgànica 1/1982, de 5 de maig, de protecció civil del dret a l'honor, a la intimitat personal i familiar i a la pròpia imatge, es prohibeix la difusió de dades o imatges referides a menors d'edat als mitjans de comunicació si és contrari al seu interès, fins i tot si consta el consentiment del menor.
Amb això es pretén protegir el menor, que pot ser objecte de manipulació fins i tot pels seus representants legals o grups en què es mou.
Completa aquesta modificació la legitimació activa al Ministeri Fiscal.
El dret a la participació dels menors també s'ha recollit expressament en l'articulat, amb referència al dret a formar part d'associacions i a promoure associacions infantils i juvenils, amb certs requisits, que es completa amb el dret a participar en reunions públiques i manifestacions pacífiques, i s'estableix el requisit de l'autorització dels pares, tutors o guardadors.
La Llei regula els principis generals d'actuació davant situacions de desprotecció social, incloent-hi l'obligació de l'entitat pública d'investigar els fets que conegui per corregir la situació mitjançant la intervenció dels serveis socials o, si s'escau, assumint la tutela del menor per ministeri de la llei.
De la mateixa manera, s'estableix l'obligació de tota persona que detecti una situació de risc o possible desemparament d'un menor, de prestar-li auxili immediat i de comunicar el fet a l'autoritat o als seus agents més pròxims.
Amb caràcter específic es preveu, així mateix, el deure dels ciutadans de comunicar a les autoritats públiques competents l'absència del menor, de forma habitual o sense justificació, del centre escolar.
Es pot qualificar d'innovadora la distinció, dins de les situacions de desprotecció social del menor, entre situacions de risc i de desemparament que donen lloc a un grau diferent d'intervenció de l'entitat pública.
Mentre en les situacions de risc, caracteritzades per l'existència d'un perjudici per al menor que no assoleix la gravetat suficient per justificar la seva separació del nucli familiar, la intervenció es limita a intentar eliminar, dins la institució familiar, els factors de risc, en les situacions de desemparament, on la gravetat dels fets aconsella l'extracció del menor de la família, aquella es concreta en l'assumpció per l'entitat pública de la tutela del menor i la consegüent suspensió de la pàtria potestat o tutela ordinària.
Subjau al llarg de la Llei una preocupació basada en l'experiència extreta de l'aplicació de la Llei 21/1987, per agilitar i clarificar els tràmits dels procediments administratius i judicials que afecten el menor, amb la finalitat que aquest no quedi indefens o desprotegit en cap moment.
Aquest és el motiu pel qual, a més d'establir-se com a principi general que qualsevol actuació ha de tenir fonamentalment en compte l'interès del menor i no interferir en la seva vida escolar, social o laboral, es determina que les resolucions que apreciïn l'existència de la situació de desemparament s'han de notificar als pares, tutors i guardadors, en un termini de quaranta-vuit hores, i se'ls ha d'informar, així mateix, i, si pot ser, de forma presencial i de manera clara i comprensible, de les causes que han donat lloc a la intervenció de l'Administració i dels possibles efectes de la decisió adoptada.
Respecte a les mesures que els jutges poden adoptar per evitar situacions perjudicials per als fills, que preveu actualment el Codi civil a l'article 158, s'amplien a tots els menors, i a situacions que excedeixen l'àmbit de les relacions paternofilials, i es fan extensives a les derivades de la tutela i de la guarda, i s'estableix la possibilitat que el jutge les adopti amb caràcter cautelar a l'inici o en el curs de qualsevol procés civil o penal.
En definitiva, es tracta de consagrar un principi d'agilitat i immediatesa en tots els procediments tant administratius com judicials que afecten menors per evitar perjudicis innecessaris que puguin derivar de la rigidesa d'aquells.
Mereix ser esmentat de manera especial l'acolliment familiar, figura que va introduir la Llei 21/1987.
Aquest el pot constituir l'entitat pública competent si hi ha el consentiment dels pares.
Altrament, s'ha d'adreçar al jutge perquè sigui aquest qui constitueixi l'acolliment.
L'aplicació d'aquest precepte ha obligat, fins ara, les entitats públiques a internar els menors en algun centre, fins i tot en els casos en què la família extensa ha manifestat la intenció d'acollir el menor, pel fet de no disposar de la voluntat dels pares amb el consegüent perjudici psicològic i emocional que això comporta per als nens, que queden privats innecessàriament de la permanència en un ambient familiar.
Per solucionar aquesta situació, aquesta Llei recull la possibilitat que l'entitat pública pugui acordar en interès del menor un acolliment provisional en una família.
Aquest acolliment, el pot acordar l'entitat pública si els pares no hi consenten o s'oposen a l'acolliment, i subsisteix mentre es tramita el necessari expedient, mentre no es produeix la resolució judicial.
D'aquesta manera, es facilita la constitució de l'acolliment dels nens sobre els quals els pares han mostrat el màxim desinterès.
Fins ara, la legislació concebia l'acolliment com una situació temporal i, per tant, la seva regulació no feia distincions respecte a les diferents circumstàncies en què es podia trobar el menor, i donava sempre a la família acollidora una autonomia limitada quant a la cura del menor.
Una reflexió que actualment es fa en molts països és si les institucions jurídiques de protecció de menors donen resposta a la diversitat de situacions de desprotecció en què aquests es troben.
La resposta és que tant la diversificació d'institucions jurídiques com la flexibilització de les pràctiques professionals, són indispensables per millorar qualitativament els sistemes de protecció a la infància.
Aquesta Llei opta en aquesta direcció, amb la flexibilització de l'acollida familiar i l'adequació del marc de relacions entre els acollidors i el menor acollit en funció de l'estabilitat de l'acollida.
Atenent la seva finalitat, es recullen tres tipus d'acolliment.
Juntament amb l'acolliment simple, quan es donen les condicions de temporalitat, en les quals és relativament previsible el retorn del menor a la seva família, s'introdueix la possibilitat de constituir-lo amb caràcter permanent, en els casos en què l'edat o altres circumstàncies del menor o la seva família aconsellin dotar-lo de més estabilitat, ampliant l'autonomia de la família acollidora respecte a les funcions derivades de la cura del menor, mitjançant l'atribució pel jutge de les facultats de la tutela que facilitin el desenvolupament de les seves responsabilitats.
També es recull expressament la modalitat de l'acolliment preadoptiu que a la Llei 21/1987 consta únicament en l'exposició de motius, i que també existeix en altres legislacions.
Aquesta Llei preveu la possibilitat d'establir un període preadoptiu, a través de la formalització d'un acolliment amb aquesta finalitat, o bé perquè l'entitat pública eleva la proposta d'adopció d'un menor o bé perquè considera necessari establir un període d'adaptació del menor a la família abans d'elevar al jutge la proposta.
Amb això, se solucionen les insuficiències de l'article 173.1 del Codi civil diferenciant entre els diferents tipus d'acolliment en funció del fet que la situació de la família pugui millorar i que el retorn del menor no impliqui riscos per a aquest, que les circumstàncies aconsellin que es constitueixi amb caràcter permanent, o que convingui constituir-lo amb caràcter preadoptiu.
També es preveuen els aspectes que s'han de recollir en el document de formalització que el Codi civil exigeix.
En matèria d'adopció, la Llei introdueix l'exigència del requisit d'idoneïtat dels adoptants, que ha de ser apreciat per l'entitat pública, si aquesta és la que formula la proposta, o directament pel jutge, si no és així.
Aquest requisit, tot i que no estava expressament establert en el nostre dret positiu, apareix explícitament exigit en la Convenció dels Drets del Nen i en el Conveni de l'Haia sobre protecció de menors i cooperació en matèria d'adopció internacional i es tenia en compte en la pràctica en els procediments de selecció de famílies adoptants.
La Llei aborda la regulació de l'adopció internacional.
En els últims anys s'ha produït un augment considerable de les adopcions de nens estrangers per part d'adoptants espanyols.
En el moment de l'elaboració de la Llei 21/1987 no era un fenomen tan estès i no hi havia suficient perspectiva per abordar-lo en la reforma.
La Llei diferencia les funcions que han d'exercir directament les entitats públiques de les funcions de mediació que poden delegar en agències privades que gaudeixen de l'acreditació corresponent.
Així mateix, estableix les condicions i els requisits per a l'acreditació d'aquestes agències, entre els quals s'ha de destacar l'absència de finalitat de lucre per part d'aquestes.
A més, es modifica l'article 9.5 del Codi civil i s'estableix la necessitat de la idoneïtat dels adoptants per a l'eficàcia en el nostre país de les adopcions constituïdes a l'estranger, de manera que es compleix el compromís adquirit en el moment de la ratificació de la Convenció de Drets del Nen de Nacions Unides que obliga els estats part a vetllar perquè els nens o nenes que siguin adoptats en un altre país gaudeixin dels mateixos drets que els nacionals en l'adopció.
Finalment, també s'aborden en aquesta Llei alguns aspectes de la tutela, i es despleguen els articles del Codi civil que requereixen matisacions quan afecten menors d'edat.
Així, la tutela d'un menor d'edat ha d'estendre, quan sigui possible, a la integració del menor a la família del tutor.
A més, s'introdueix com a causa de remoció l'existència de greus i reiterats problemes de convivència i es dóna en aquest procediment audiència al menor.
En tot el text, hi consta reforçada la intervenció del Ministeri Fiscal, seguint la tendència iniciada amb la Llei 21/1987, i s'amplien els cursos d'actuació d'aquesta institució, a la qual, pel seu propi Estatut, correspon la representació dels menors i incapaços que no tenen representació legal.
Una altra qüestió que aborda la Llei és l'internament del menor en un centre psiquiàtric i que amb l'objectiu que es realitzi amb les màximes garanties pel fet de tractar-se d'un menor d'edat, se sotmet a l'autorització judicial prèvia i a les regles de l'article 211 del Codi civil, amb informe preceptiu del Ministeri Fiscal, i s'equipara, a aquests efectes, el menor al presumpte incapaç i no es considera vàlid el consentiment dels pares perquè l'internament es consideri voluntari, llevat de l'internament d'urgència.
La Llei pretén ser respectuosa amb el repartiment constitucional i estatutari de competències entre Estat i comunitats autònomes.
En aquest sentit, la Llei regula aspectes relatius a la legislació civil i processal i a l'Administració de justícia, per als quals gaudeix de l'habilitació constitucional específica en els apartats 5è, 6è i 8è de l'article 149.1.
Tot això s'estableix sense perjudici, tal com consta en una disposició final específica, de les competències de les comunitats autònomes que disposen de dret civil, foral o especial propi, per a les quals la Llei es declara subsidiària respecte a les disposicions específiques vigents en aquelles.
Així mateix, quan es fa referència a competències de caràcter administratiu, s'especifica que aquestes corresponen a les comunitats autònomes i a les ciutats de Ceuta i Melilla, de conformitat amb el repartiment constitucional de competències i les assumides per aquelles en els seus estatuts respectius.
Finalment, s'incorpora a la Llei la modificació d'una sèrie d'articles del Codi civil amb la finalitat de depurar els desajustos gramaticals i de contingut produïts per les successives reformes parcials que realitza el Codi.
Al marge d'altres reformes que tan sols van afectar tangencialment la institució de la tutela, la Llei 13/1983, de 24 d'octubre, va modificar el títol X del llibre I del Codi civil, rubricat «De la tutela, de la curatela i de la guarda dels menors o incapacitats» i va millorar el règim de la tutela ordinària que preveia el Codi civil.
Així mateix, la Llei 21/1987, d'11 de novembre, va fer una nova redacció dels articles que regulen la tutela assumida per ministeri de la llei per les entitats públiques i la reforma de la qual ara s'aborda.
La coexistència d'aquests dos vessants de la institució de la tutela demana una harmonia interna en el Codi civil que la secció primera, de dret privat, de la Comissió General de Codificació ha cobert a través de la modificació dels articles esmentats que, després de la reforma de 1983, eren incoherents o de complexa aplicació pràctica.
D'aquesta manera, i atès que la Llei té com a objectiu bàsic la protecció dels menors d'edat a través de la tutela administrativa s'ha incorporat la modificació d'altres articles en la seva majoria connexos amb aquesta matèria.
Aquesta Llei i les seves disposicions de desplegament són aplicables als menors de divuit anys que estan en el territori espanyol, llevat que en virtut de la llei que els sigui aplicable hagin assolit anteriorment la majoria d'edat.
Qualsevol menor té dret que el seu interès superior sigui valorat i considerat primordial en totes les accions i decisions que el concerneixin, tant en l'àmbit públic com privat.
En l'aplicació d'aquesta Llei i les altres normes que l'afectin, així com en les mesures relatives als menors que adoptin les institucions, públiques o privades, els tribunals, o els òrgans legislatius, preval l'interès superior d'aquests sobre qualsevol altre interès legítim que pugui concórrer.
Les limitacions a la capacitat d'obrar dels menors s'han d'interpretar de manera restrictiva i, en tot cas, sempre en l'interès superior del menor.
Als efectes de la interpretació i aplicació en cada cas de l'interès superior del menor, es tenen en compte els criteris generals següents, sense perjudici dels que estableix la legislació específica aplicable, així com dels altres que es puguin considerar adequats atenent les circumstàncies concretes del supòsit:
a ) La protecció del dret a la vida, la supervivència i el desenvolupament del menor i la satisfacció de les seves necessitats bàsiques, tant materials, físiques i educatives com emocionals i afectives.
b ) La consideració dels desitjos, els sentiments i les opinions del menor, així com el seu dret a participar progressivament, en funció de la seva edat, maduresa, desenvolupament i evolució personal, en el procés de determinació del seu interès superior.
c ) La conveniència que la seva vida i el seu desenvolupament tingui lloc en un entorn familiar adequat i lliure de violència.
S'ha de prioritzar la permanència en la seva família d'origen i s'ha de preservar el manteniment de les seves relacions familiars, sempre que sigui possible i positiu per al menor.
En cas que s'acordi una mesura de protecció, s'ha de prioritzar l'acolliment familiar davant del residencial.
Quan el menor hagi estat separat del seu nucli familiar, s'han de valorar les possibilitats i la conveniència del seu retorn, tenint en compte l'evolució de la família des que es va adoptar la mesura protectora i fent prevaler sempre l'interès i les necessitats del menor per sobre de les de la família.
d ) La preservació de la identitat, cultura, religió, conviccions, orientació i identitat sexual o idioma del menor, així com la no-discriminació d'aquest per aquestes o qualssevol altres condicions, inclosa la discapacitat, garantint el desenvolupament harmònic de la seva personalitat.
Aquests criteris s'han de ponderar tenint en compte els elements generals següents:
a ) L'edat i la maduresa del menor.
b ) La necessitat de garantir la seva igualtat i no-discriminació per la seva especial vulnerabilitat, ja sigui per la carència d'un entorn familiar, el fet de patir
maltractament, la seva discapacitat, la seva orientació i identitat sexual, la seva condició de refugiat, sol·licitant d'asil o protecció subsidiària, la seva pertinença a una minoria ètnica, o qualsevol altra característica o circumstància rellevant.
c ) L'efecte irreversible del transcurs del temps en el seu desenvolupament.
d ) La necessitat d'estabilitat de les solucions que s'adoptin per promoure la integració efectiva i el desenvolupament del menor en la societat, així com de minimitzar els riscos que qualsevol canvi de situació material o emocional pugui ocasionar en la seva personalitat i desenvolupament futur.
e ) La preparació del trànsit a l'edat adulta i independent, d'acord amb les seves capacitats i circumstàncies personals.
f ) Els altres elements de ponderació que, en el supòsit concret, es considerin pertinents i respectin els drets dels menors.
Els elements anteriors s'han de valorar conjuntament, d'acord amb els principis de necessitat i proporcionalitat, de manera que la mesura que s'adopti en l'interès superior del menor no restringeixi o limiti més drets dels que empara.
En cas que concorri qualsevol altre interès legítim al costat de l'interès superior del menor s'han de prioritzar les mesures que, responent a aquest interès, respectin també els altres interessos legítims presents.
En cas que no es puguin respectar tots els interessos legítims concurrents, preval l'interès superior del menor sobre qualsevol altre interès legítim que pugui concórrer.
Les decisions i les mesures adoptades en interès superior del menor han de valorar en tot cas els drets fonamentals d'altres persones que se'n puguin veure afectats.
Qualsevol mesura en l'interès superior del menor s'ha d'adoptar respectant les degudes garanties del procés i, en particular:
a ) Els drets del menor a ser informat, oït i escoltat, i a participar en el procés d'acord amb la normativa vigent.
b ) La intervenció en el procés de professionals qualificats o experts.
En cas necessari, aquests professionals han de tenir la formació suficient per determinar les necessitats específiques dels nens amb discapacitat.
En les decisions especialment rellevants que afectin el menor s'ha de tenir l'informe col·legiat d'un grup tècnic i multidisciplinari especialitzat en els àmbits adequats.
c ) La participació de progenitors, tutors o representants legals del menor o d'un defensor judicial si hi ha conflicte o discrepància amb ells i del Ministeri Fiscal en el procés en defensa dels seus interessos.
d ) L'adopció d'una decisió que inclogui en la seva motivació els criteris utilitzats, els elements aplicats en ponderar els criteris entre si i amb altres interessos presents i futurs, i les garanties processals respectades.
e ) L'existència de recursos que permetin revisar la decisió adoptada que no hagi considerat l'interès superior del menor com a primordial o en el cas en què el mateix desenvolupament del menor o canvis significatius en les circumstàncies que van motivar la decisió esmentada facin necessari revisar-la.
Els menors han de gaudir del dret a l'assistència jurídica gratuïta en els casos legalment previstos.
Els menors gaudeixen dels drets que els reconeixen la Constitució i els tractats internacionals dels quals Espanya és part, especialment la Convenció de drets del nen de Nacions Unides i la Convenció de drets de les persones amb discapacitat, i els altres drets que els garanteix l'ordenament jurídic, sense cap discriminació per raó de naixement, nacionalitat, raça, sexe, discapacitat o malaltia, religió, llengua, cultura, opinió o qualsevol altra circumstància personal, familiar o social.
Aquesta Llei, les seves normes de desplegament i altres disposicions legals relatives a les persones menors d'edat, s'han d'interpretar de conformitat amb els tractats internacionals dels quals Espanya sigui part i, especialment, d'acord amb la Convenció dels drets del nen de Nacions Unides i la Convenció de drets de les persones amb discapacitat.
Els poders públics han de garantir el respecte dels drets dels menors i han d'adequar les seves actuacions a aquesta Llei i a la normativa internacional esmentada.
Els menors tenen dret a l'honor, a la intimitat personal i familiar i a la pròpia imatge.
Aquest dret també comprèn la inviolabilitat del domicili familiar i de la correspondència, així com del secret de les comunicacions.
La difusió d'informació o la utilització d'imatges o nom dels menors en els mitjans de comunicació que puguin implicar una intromissió il·legítima en la seva intimitat, honra o reputació, o que sigui contrària als seus interessos, determina la intervenció del Ministeri Fiscal, que ha d'instar immediatament les mesures cautelars i de protecció que preveu la llei i sol·licitar les indemnitzacions que corresponguin pels perjudicis causats.
Es considera intromissió il·legítima en el dret a l'honor, a la intimitat personal i familiar i a la pròpia imatge del menor, qualsevol utilització de la seva imatge o el seu nom en els mitjans de comunicació que pugui implicar menyscabament de la seva honra o reputació, o que sigui contrària als seus interessos fins i tot si consta el consentiment del menor o dels seus representants legals.
Sense perjudici de les accions de les quals siguin titulars els representants legals del menor, correspon en tot cas al Ministeri Fiscal el seu exercici, que pot actuar d'ofici o a instància del menor o de qualsevol persona interessada, física, jurídica o entitat pública.
Els pares o tutors i els poders públics han de respectar aquests drets i els han de protegir davant possibles atacs de tercers.
Els menors tenen dret a buscar, rebre i utilitzar la informació adequada al seu desenvolupament.
S'ha de prestar especial atenció a l'alfabetització digital i mediàtica, de manera adaptada a cada etapa evolutiva, que permeti als menors actuar en línia amb seguretat i responsabilitat i, en particular, identificar situacions de risc derivades de la utilització de les noves tecnologies de la informació i la comunicació, així com les eines i estratègies per afrontar aquests riscos i protegir-se'n.
Els pares o tutors i els poders públics han de vetllar perquè la informació que reben els menors sigui veraç, plural i respectuosa amb els principis constitucionals.
Les administracions públiques han d'incentivar la producció i difusió de materials informatius i d'altres destinats als menors, que respectin els criteris enunciats, alhora que han de facilitar l'accés dels menors als serveis d'informació, documentació, biblioteques i altres serveis culturals, inclosa una sensibilització adequada sobre l'oferta legal d'oci i cultura a Internet i sobre la defensa dels drets de propietat intel·lectual.
En particular, han de vetllar perquè els mitjans de comunicació en els seus missatges dirigits a menors promoguin els valors d'igualtat, solidaritat, diversitat i respecte als altres, evitin imatges de violència, explotació en les relacions interpersonals o que reflecteixin un tracte degradant o sexista, o un tracte discriminatori cap a les persones amb discapacitat.
En l'àmbit de l'autoregulació, les autoritats i els organismes competents han d'impulsar entre els mitjans de comunicació la generació i supervisió del compliment de codis de conducta destinats a salvaguardar la promoció dels valors descrits anteriorment, i limitar l'accés a imatges i continguts digitals lesius per als menors, segons el que preveuen els codis d'autoregulació de continguts aprovats.
S'ha de garantir l'accessibilitat, amb els ajustos raonables necessaris, dels materials i serveis esmentats, inclosos els de tipus tecnològic, per als menors amb discapacitat.
Els poders públics i els prestadors han de fomentar el gaudi ple de la comunicació audiovisual per als menors amb discapacitat i l'ús de bones pràctiques que eviti qualsevol discriminació o repercussió negativa cap a aquestes persones.
Per garantir que la publicitat o els missatges dirigits a menors o emesos en la programació dirigida a aquests no els perjudiqui moralment o físicament, pot ser regulada per normes especials.
Sense perjudici d'altres subjectes legitimats, correspon en tot cas al Ministeri Fiscal i a les administracions públiques competents en matèria de protecció de menors l'exercici de les accions de cessament i rectificació de publicitat il·lícita.
El menor té dret a la llibertat d'ideologia, consciència i religió.
L'exercici dels drets que dimanen d'aquesta llibertat només té les limitacions prescrites per la llei i el respecte dels drets i les llibertats fonamentals dels altres.
Els pares o tutors tenen el dret i el deure de cooperar perquè el menor exerceixi aquesta llibertat de manera que contribueixi al seu desenvolupament integral.
Els menors tenen dret a participar plenament en la vida social, cultural, artística i recreativa del seu entorn, i també a una incorporació progressiva a la ciutadania activa.
Els poders públics han de promoure la constitució d'òrgans de participació dels menors i de les organitzacions socials d'infància i adolescència.
S'ha de garantir l'accessibilitat dels entorns i la provisió d'ajustos raonables perquè els menors amb discapacitat puguin desenvolupar la seva vida social, cultural, artística i recreativa.
Els menors tenen el dret d'associació que, en especial, comprèn:
a ) El dret a formar part d'associacions i organitzacions juvenils dels partits polítics i sindicats, d'acord amb la llei i els estatuts.
b ) El dret a promoure associacions infantils i juvenils i a inscriure-les de conformitat amb la llei.
Els menors poden formar part dels òrgans directius d'aquestes associacions.
Perquè les associacions infantils i juvenils es puguin obligar civilment, han d'haver nomenat, d'acord amb els seus estatuts, un representant legal amb plena capacitat.
Quan la pertinença d'un menor o dels seus pares a una associació impedeixi o perjudiqui el desenvolupament integral del menor, qualsevol interessat, persona física o jurídica, o entitat pública, es pot dirigir al Ministeri Fiscal perquè promogui les mesures jurídiques de protecció que consideri necessàries.
Els menors tenen dret a participar en reunions públiques i manifestacions pacífiques, convocades en els termes que estableix la Llei.
En els mateixos termes, també tenen dret a promoureles i a convocar-les amb el consentiment exprés dels pares, tutors o guardadors.
Els menors gaudeixen del dret a la llibertat d'expressió en els termes constitucionalment previstos.
Aquesta llibertat d'expressió també té el límit en la protecció de la intimitat i la imatge del menor que recull l'article 4 d'aquesta Llei.
En especial, el dret a la llibertat d'expressió dels menors s'estén:
a ) A la publicació i difusió de les seves opinions.
b ) A l'edició i producció de mitjans de difusió.
c ) A l'accés a les ajudes que les administracions públiques estableixin amb aquesta finalitat.
L'exercici d'aquest dret pot estar subjecte a les restriccions que prevegi la llei per garantir el respecte dels drets dels altres o la protecció de la seguretat, salut, moral o ordre públic.
El menor té dret a ser oït i escoltat sense cap discriminació per edat, discapacitat o qualsevol altra circumstància, tant en l'àmbit familiar com en qualsevol procediment administratiu, judicial o de mediació en què estigui afectat i que condueixi a una decisió que incideixi en la seva esfera personal, familiar o social, i s'han de tenir degudament en compte les seves opinions, en funció de la seva edat i maduresa.
Per a això, el menor ha de rebre la informació que li permeti l'exercici d'aquest dret en un llenguatge comprensible, en formats accessibles i adaptats a les seves circumstàncies.
En els procediments judicials o administratius, les compareixences o audiències del menor tenen caràcter preferent, i s'han de dur a terme de manera adequada a la seva situació i desenvolupament evolutiu, amb l'assistència, si és necessari, de professionals qualificats o experts, mirant de preservar la seva intimitat i utilitzant un llenguatge que sigui comprensible per a ell, en formats accessibles i adaptats a les seves circumstàncies, i se l'ha d'informar tant del que se li pregunta com de les conseqüències de la seva opinió, amb un respecte ple a totes les garanties del procediment.
S'ha de garantir que el menor, quan tingui prou maduresa, pugui exercir aquest dret pel seu compte o a través de la persona que designi perquè el representi.
La maduresa l'ha de valorar personal especialitzat, tenint en compte tant el desenvolupament evolutiu del menor com la seva capacitat per comprendre i avaluar l'assumpte concret a tractar en cada cas.
Es considera, en tot cas, que té prou maduresa quan tingui dotze anys complerts.
Per garantir que el menor pugui exercir aquest dret pel seu compte l'han d'assistir, si s'escau, intèrprets.
El menor pot expressar la seva opinió verbalment o a través de formes no verbals de comunicació.
No obstant això, quan no sigui possible o no convingui a l'interès del menor es pot conèixer l'opinió del menor per mitjà dels seus representants legals, sempre que no tinguin interessos contraposats als seus, o a través d'altres persones que, per la seva professió o relació d'especial confiança amb ell, la puguin transmetre objectivament.
Sempre que en via administrativa o judicial es denegui la compareixença o audiència dels menors directament o per mitjà d'una persona que el representi, la resolució ha de ser motivada en l'interès superior del menor i comunicada al Ministeri Fiscal, al menor i, si s'escau, al seu representant, i s'han d'indicar explícitament els recursos existents contra aquesta decisió.
En les resolucions sobre el fons s'ha de fer constar, si s'escau, el resultat de l'audiència al menor, així com la seva valoració.
Els menors tenen dret a rebre de les administracions públiques, o a través de les seves entitats col·laboradores, la informació en format accessible i l'assistència adequada per a l'exercici efectiu dels seus drets i que es garanteixi el seu respecte.
Per a la defensa i garantia dels seus drets, el menor pot:
a ) Sol·licitar la protecció i tutela de l'entitat pública competent.
b ) Posar en coneixement del Ministeri Fiscal les situacions que consideri que atempten contra els seus drets amb la finalitat que aquest promogui les accions oportunes.
c ) Plantejar les seves queixes davant el Defensor del Poble o davant les institucions autonòmiques homòlogues.
Amb aquesta finalitat, un dels adjunts del Defensor del Poble s'ha de fer càrrec de manera permanent dels assumptes relacionats amb els menors i els ha de facilitar l'accés a mecanismes adequats i adaptats a les seves necessitats i garantir-los la confidencialitat.
d ) Sol·licitar els recursos socials disponibles a les administracions públiques.
e ) Sol·licitar assistència legal i el nomenament d'un defensor judicial, si s'escau, per emprendre les accions judicials i administratives necessàries encaminades a la protecció i defensa dels seus drets i interessos.
En tot cas el Ministeri Fiscal pot actuar en defensa dels drets dels menors.
f ) Presentar denúncies individuals al Comitè de Drets del Nen, en els termes de la Convenció sobre els drets de l'infant i de la normativa que la desplegui.
Els menors estrangers que estiguin a Espanya tenen dret a l'educació, l'assistència sanitària i els serveis i les prestacions socials bàsiques, en les mateixes condicions que els menors espanyols.
Les administracions públiques han de vetllar pels grups especialment vulnerables com els menors estrangers no acompanyats, els que presentin necessitats de protecció internacional, els menors amb discapacitat i els que siguin víctimes d'abusos sexuals, explotació sexual, pornografia infantil o de tràfic d'éssers humans, garantint el compliment dels drets que preveu la llei.
Els poders públics, en el disseny i l'elaboració de les polítiques públiques, han de tenir com a objectiu aconseguir la plena integració dels menors estrangers a la societat espanyola, mentre romanguin al territori de l'Estat espanyol, en els termes que estableix la Llei orgànica 4/2000, d'11 de gener, sobre drets i llibertats dels estrangers a Espanya i la seva integració social.
Quan l'entitat pública assumeixi la tutela d'un menor estranger que estigui a Espanya, l'Administració General de l'Estat li ha de facilitar, si no la té, amb la màxima celeritat, i juntament amb la presentació del certificat de tutela expedit per l'entitat pública esmentada, la documentació acreditativa de la seva situació i l'autorització de residència, una vegada que hagi quedat acreditada la impossibilitat de retorn amb la seva família o al país d'origen, i segons el que disposa la normativa vigent en matèria d'estrangeria i immigració.
Respecte dels menors tutelats o guardats per les entitats públiques, el reconeixement de la seva condició d'assegurat en relació amb l'assistència sanitària s'ha de dur a terme d'ofici, amb la presentació prèvia de la certificació de la seva tutela o guarda expedida per l'entitat pública, durant el període de durada d'aquestes.
Les administracions públiques han de facilitar als menors l'assistència adequada per a l'exercici dels seus drets, inclosos els recursos de suport que necessitin.
Les administracions públiques, en els àmbits que els són propis, han d'articular polítiques integrals encaminades al desenvolupament de la infància i l'adolescència i, de manera especial, les referides als drets que enumera aquesta Llei.
Els menors tenen dret a accedir a aquests serveis per si mateixos o a través dels seus progenitors, tutors, guardadors o acollidors, els quals, al seu torn, tenen el deure d'utilitzar-los en interès dels menors.
S'han d'impulsar polítiques compensatòries dirigides a corregir les desigualtats socials.
En tot cas, el contingut essencial dels drets del menor no pot quedar afectat per falta de recursos socials bàsics.
S'han de garantir als menors amb discapacitat i a les seves famílies els serveis socials especialitzats que requereixi la seva discapacitat.
Les administracions públiques han de tenir en compte les necessitats dels menors en exercir les seves competències, especialment en matèria de control sobre productes alimentaris, consum, habitatge, educació, sanitat, serveis socials, cultura, esport, espectacles, mitjans de comunicació, transports, temps lliure, joc, espais lliures i noves tecnologies (TIC).
Les administracions públiques han de tenir particularment en consideració l'adequada regulació i supervisió dels espais, centres i serveis en els quals hi hagi habitualment menors, pel que fa a les condicions fisicoambientals, higienicosanitàries, d'accessibilitat i disseny universal i de recursos humans, i als projectes educatius inclusius, participació dels menors i altres condicions que contribueixin a assegurar els seus drets.
Són principis rectors de l'actuació dels poders públics en relació amb els menors:
b ) El manteniment en la seva família d'origen, llevat que no sigui convenient per al seu interès; en aquest cas s'ha de garantir l'adopció de mesures de protecció familiars i estables i prioritzar, en aquests supòsits, l'acolliment familiar enfront de l'institucional.
c ) La seva integració familiar i social.
d ) La prevenció i la detecció precoç de totes les situacions que puguin perjudicar el seu desenvolupament personal.
e ) La sensibilització de la població davant situacions de desprotecció.
f ) El caràcter educatiu de totes les mesures que s'adoptin.
g ) La promoció de la participació, el voluntariat i la solidaritat social.
h ) L'objectivitat, imparcialitat i seguretat jurídica en l'actuació protectora i la garantia del caràcter col·legiat i interdisciplinari en l'adopció de mesures que els afectin.
i ) La protecció contra tota forma de violència, inclosos el maltractament físic o psicològic, els càstigs físics humiliants i denigrants, el descuit o tracte negligent, l'explotació, la que es fa a través de les noves tecnologies, els abusos sexuals, la corrupció, la violència de gènere o en l'àmbit familiar, sanitari, social o educatiu, inclosos l'assetjament escolar, el tràfic d'éssers humans, la mutilació genital femenina i qualsevol altra forma d'abús.
j ) La igualtat d'oportunitats i no-discriminació per qualsevol circumstància.
k ) L'accessibilitat universal dels menors amb discapacitat i els ajustos raonables, així com la seva inclusió i participació plenes i efectives.
l ) El lliure desenvolupament de la seva personalitat d'acord amb la seva orientació i identitat sexual.
m ) El respecte i la valoració de la diversitat ètnica i cultural.
Els poders públics han de desenvolupar actuacions encaminades a la sensibilització, prevenció, detecció, notificació, assistència i protecció de qualsevol forma de violència contra la infància i l'adolescència mitjançant procediments que assegurin la coordinació i la col·laboració entre les diferents administracions, entitats col·laboradores i serveis competents, tant públics com privats, per garantir una actuació integral.
Les entitats públiques han de disposar de programes i recursos destinats al suport i l'orientació dels qui estiguin en acolliment, arribin a la majoria d'edat i quedin fora del sistema de protecció, amb especial atenció als que presenten discapacitat.
La protecció dels menors pels poders públics s'ha de fer mitjançant la prevenció, detecció i reparació de situacions de risc, amb l'establiment dels serveis i recursos adequats amb aquesta finalitat, l'exercici de la guarda i, en els casos de declaració de desemparament, l'assumpció de la tutela segons la llei.
En les actuacions de protecció han de prevaler, en tot cas, les mesures familiars enfront de les residencials, les estables enfront de les temporals i les consensuades enfront de les imposades.
Els poders públics han de vetllar perquè els progenitors, tutors, guardadors o acollidors exerceixin adequadament les seves responsabilitats, i els han de facilitar serveis accessibles de prevenció, assessorament i acompanyament en totes les àrees que afecten el desenvolupament dels menors.
Quan els menors estiguin sota la pàtria potestat, tutela, guarda o acolliment d'una víctima de violència de gènere o domèstica, les actuacions dels poders públics han d'estar encaminades a garantir el suport necessari per procurar la permanència dels menors amb aquella, independentment de la seva edat, així com la seva protecció, atenció especialitzada i recuperació.
Quan no es pugui establir la majoria d'edat d'una persona, se l'ha de considerar menor d'edat als efectes del que preveu aquesta Llei, mentre es determina la seva edat.
A aquest efecte, el fiscal ha de fer un judici de proporcionalitat que ponderi adequadament les raons per les quals es considera que el passaport o document equivalent d'identitat presentat, si s'escau, no és fiable.
La realització de proves mèdiques per a la determinació de l'edat dels menors s'ha de sotmetre al principi de celeritat, ha d'exigir el consentiment informat previ de l'afectat i s'ha de portar a terme amb respecte a la seva dignitat i sense que representi un risc per a la seva salut; a més, no es poden aplicar indiscriminadament, especialment si són invasives.
Qualsevol mesura de protecció no permanent que s'adopti respecte de menors de tres anys s'ha de revisar cada tres mesos, i respecte de majors d'aquesta edat s'ha de revisar cada sis mesos.
En els acolliments permanents la revisió té lloc el primer any cada sis mesos i, a partir del segon any, cada dotze mesos.
A més, de les diferents funcions atribuïdes per llei, l'entitat pública ha de remetre al Ministeri Fiscal un informe justificatiu de la situació d'un determinat menor quan aquest hagi estat en acolliment residencial o acolliment familiar temporal durant un període superior a dos anys, i l'entitat pública ha de justificar les causes per les quals no s'ha adoptat una mesura protectora de caràcter més estable en aquest interval.
Els poders públics han de garantir els drets i les obligacions dels menors amb discapacitat pel que fa a la seva custòdia, tutela, guarda, adopció o institucions similars, vetllant al màxim per l'interès superior del menor.
Així mateix, han de garantir que els menors amb discapacitat tinguin els mateixos drets respecte a la vida en família.
Per fer efectius aquests drets i amb la finalitat de prevenir-ne l'ocultació, l'abandonament, la negligència o la segregació, han de vetllar perquè es proporcionin amb anticipació informació, serveis i suport generals als menors amb discapacitat i a les seves famílies.
Tota persona o autoritat i especialment les que per la seva professió o funció detectin una situació de maltractament, de risc o de possible desemparament d'un menor, ho han de comunicar a l'autoritat o els seus agents més pròxims, sense perjudici de prestar-li l'auxili immediat que requereixi.
Qualsevol persona o autoritat que tingui coneixement que un menor no està escolaritzat o no assisteix al centre escolar de manera habitual i sense justificació, durant el període obligatori, ho ha de posar en coneixement de les autoritats públiques competents, que han d'adoptar les mesures necessàries per a la seva escolarització.
Les autoritats i les persones que per la seva professió o funció coneguin el cas han d'actuar amb la reserva deguda.
En les actuacions s'ha d'evitar qualsevol interferència innecessària en la vida del menor.
Tota persona que, a través de qualsevol font d'informació, tingui notícia d'un fet que pugui constituir un delicte contra la llibertat i indemnitat sexual, de tràfic d'éssers humans o d'explotació de menors, té l'obligació de posar-ho en coneixement del Ministeri Fiscal sense perjudici del que disposa la legislació processal penal.
Per a l'accés i l'exercici de les professions, els oficis i les activitats que impliquin el contacte habitual amb menors, és requisit no haver estat condemnat per sentència ferma per algun delicte contra la llibertat i indemnitat sexual, que inclou l'agressió i l'abús sexual, l'assetjament sexual, l'exhibicionisme i la provocació sexual, la prostitució i l'explotació sexual i corrupció de menors, així com per tràfic d'éssers humans.
A aquest efecte, qui vulgui accedir a aquestes professions, oficis o activitats ha d'acreditar aquesta circumstància mitjançant l'aportació d'una certificació negativa del Registre central de delinqüents sexuals.
Les autoritats i els serveis públics tenen l'obligació de prestar l'atenció immediata que requereixi qualsevol menor, d'actuar si correspon al seu àmbit de competències o de traslladar en un altre cas a l'òrgan competent i de posar els fets en coneixement dels representants legals del menor o, quan sigui necessari, de l'entitat pública i del Ministeri Fiscal.
L'entitat pública pot assumir, en compliment de l'obligació de prestar l'atenció immediata, la guarda provisional d'un menor que preveu l'article 172.4 del Codi civil, que s'ha de comunicar al Ministeri Fiscal, i ha de procedir simultàniament a practicar les diligències necessàries per identificar el menor, investigar les seves circumstàncies i constatar, si s'escau, la situació real de desemparament.
En qualsevol intervenció s'ha de procurar tenir la col·laboració del menor i la seva família i no interferir en la seva vida escolar, social o laboral.
Les entitats públiques competents en matèria de protecció de menors estan obligades a verificar la situació denunciada i a adoptar les mesures necessàries per resoldre-la en funció del resultat d'aquella actuació.
Es considera situació de risc aquella en què, a causa de circumstàncies, carències o conflictes familiars, socials o educatius, el menor es vegi perjudicat en el seu desenvolupament personal, familiar, social o educatiu, en el seu benestar o en els seus drets de manera que, sense assolir l'entitat, intensitat o persistència que fonamentarien la seva declaració de situació de desemparament i l'assumpció de la tutela segons la llei, sigui necessària la intervenció de l'administració pública competent per eliminar, reduir o compensar les dificultats o la inadaptació que l'afecten i evitar el seu desemparament i exclusió social, sense que se l'hagi de separar del seu entorn familiar.
A aquests efectes, es considera un indicador de risc, entre d'altres, el fet de tenir un germà declarat en aquesta situació llevat que les circumstàncies familiars hagin canviat de manera evident.
La concurrència de circumstàncies o carències materials es considera un indicador de risc, però mai pot desembocar en la separació de l'entorn familiar.
En situació de risc de qualsevol índole, la intervenció de l'administració pública competent ha de garantir en tot cas els drets del menor i s'ha d'orientar a disminuir els indicadors de risc i dificultat que incideixin en la situació personal, familiar i social en què es troba i a promoure mesures per a la seva protecció i la preservació de l'entorn familiar.
La intervenció en la situació de risc correspon a l'administració pública competent d'acord amb el que disposa la legislació estatal i autonòmica aplicable, en coordinació amb els centres escolars i serveis socials i sanitaris i, si s'escau, amb les entitats col·laboradores del respectiu àmbit territorial o qualssevol altres.
La valoració de la situació de risc comporta l'elaboració i la posada en marxa d'un projecte d'intervenció social i educatiu familiar que ha de recollir els objectius, les actuacions, els recursos i la previsió de terminis, promoure els factors de protecció del menor i mantenir-lo en el seu medi familiar.
S'ha de procurar la participació dels progenitors, tutors, guardadors o acollidors en l'elaboració del projecte.
En tot cas, s'ha d'escoltar i tenir en compte l'opinió d'aquests en l'intent de consensuar el projecte, que ha de ser signat per les parts, per a la qual cosa se'ls ha de comunicar de manera comprensible i en format accessible.
També s'ha de comunicar i consultar amb el menor si té la maduresa suficient i, en tot cas, a partir dels dotze anys.
Els progenitors, tutors, guardadors o acollidors, dins de les seves respectives funcions, han de col·laborar activament, segons la seva capacitat, en l'execució de les mesures indicades al projecte a què es fa referència.
L'omissió de la col·laboració que preveu aquest dóna lloc a la declaració de la situació de risc del menor.
La situació de risc l'ha de declarar l'administració pública competent d'acord amb el que disposa la legislació estatal i autonòmica aplicable mitjançant una resolució administrativa motivada, amb audiència prèvia als progenitors, tutors, guardadors o acollidors i del menor si té la maduresa suficient i, en tot cas, a partir dels dotze anys.
La resolució administrativa ha d'incloure les mesures tendents a corregir la situació de risc del menor, incloses les relatives als deures al respecte dels progenitors, tutors, guardadors o acollidors.
Enfront de la resolució administrativa que declari la situació de risc del menor es pot interposar un recurs de conformitat amb la Llei d'enjudiciament civil.
Quan l'administració pública competent estigui exercint una intervenció davant una situació de risc d'un menor i tingui notícia que se'l vol traslladar a l'àmbit d'una altra entitat territorial, l'administració pública d'origen ho ha de fer saber a la de destinació a l'efecte que, si escau, aquesta continuï la intervenció que s'havia dut a terme, amb remissió de la informació i documentació necessàries.
Si l'administració pública d'origen desconeix el lloc de destinació, pot sol·licitar l'auxili de les forces i cossos de seguretat a fi que procedeixin a esbrinar-ho.
Una vegada coneguda la localització del menor, s'ha de comunicar a l'entitat pública competent al territori esmentat, que ha de continuar la intervenció.
En els supòsits en què l'administració pública competent per apreciar i intervenir en la situació de risc consideri que existeix una situació de desprotecció que pot requerir la separació del menor del seu àmbit familiar o quan, un cop conclòs el període que preveu el projecte d'intervenció o conveni no s'hagin aconseguit canvis en l'exercici dels deures de guarda que garanteixin que el menor disposa de l'assistència moral o material necessària, ho ha de fer saber a l'entitat pública perquè valori si és procedent declarar la situació de desemparament, i ho ha de comunicar al Ministeri Fiscal.
Quan l'entitat pública consideri que no és procedent declarar la situació de desemparament, malgrat la proposta en aquest sentit formulada per l'administració pública competent per apreciar la situació de risc, ho ha de fer saber a l'administració pública que hagi intervingut en la situació de risc i al Ministeri Fiscal.
Aquest últim ha de fer una supervisió de la situació del menor; amb aquesta finalitat, pot sol·licitar la col·laboració dels centres escolars i els serveis socials, sanitaris o qualssevol altres.
L'administració pública competent, per intervenir en la situació de risc, ha d'adoptar, en col·laboració amb els serveis de salut corresponents, les mesures adequades de prevenció, intervenció i seguiment de les situacions de possible risc prenatal, als efectes d'evitar amb posterioritat una eventual declaració de situació de risc o desemparament del nounat.
A aquests efectes, s'entén per situació de risc prenatal la falta de cura física de la dona gestant o el consum abusiu de substàncies amb potencial addictiu, així com qualsevol altra acció pròpia de la dona o de tercers tolerada per aquesta que perjudiqui el desenvolupament normal o que pugui provocar malalties o anomalies físiques, mentals o sensorials al nounat.
Els serveis de salut i el personal sanitari han de notificar aquesta situació a l'administració pública competent i al Ministeri Fiscal.
Després del naixement s'ha de mantenir la intervenció amb el menor i la seva unitat familiar perquè, si és necessari, es declari la situació de risc o desemparament del menor per a la seva protecció adequada.
La negativa dels progenitors, tutors, guardadors o acollidors a prestar el consentiment respecte dels tractaments mèdics necessaris per salvaguardar la vida o integritat física o psíquica d'un menor constitueix una situació de risc.
En aquests casos, les autoritats sanitàries han de posar immediatament aquestes situacions en coneixement de l'autoritat judicial, directament o a través del Ministeri Fiscal, als efectes que s'adopti la decisió corresponent en salvaguarda del millor interès del menor.
Quan l'entitat pública constati que el menor està en situació de desemparament, ha d'actuar tal com preveuen l'article 172 i següents del Codi civil, ha d'assumir la tutela d'aquell segons la llei i adoptar les mesures de protecció oportunes i posar-ho en coneixement del Ministeri Fiscal i, si s'escau, del jutge que va acordar la tutela ordinària.
D'acord amb el que estableixen l'article 172 i següents del Codi civil, es considera situació de desemparament la que es produeix de fet a causa de l'incompliment, o de l'exercici impossible o inadequat dels deures de protecció que estableixen les lleis per a la guarda dels menors, quan aquests quedin privats de l'assistència moral o material necessària.
La situació de pobresa dels progenitors, tutors o guardadors no es pot tenir en compte per a la valoració de la situació de desemparament.
Així mateix, en cap cas s'ha de separar un menor dels seus progenitors per raó d'una discapacitat del menor, de tots dos progenitors o d'un d'aquests.
Es considera un indicador de desemparament, entre altres, el fet de tenir un germà declarat en aquesta situació, llevat que les circumstàncies familiars hagin canviat de manera evident.
En particular, s'entén que existeix situació de desemparament quan es doni alguna o algunes de les circumstàncies següents amb prou gravetat que, un cop valorades i ponderades d'acord amb els principis de necessitat i proporcionalitat, representin una amenaça per a la integritat física o mental del menor:
a ) L'abandonament del menor perquè faltin les persones a les quals per llei correspon l'exercici de la guarda o bé perquè aquestes no la vulguin o no la puguin exercir.
b ) El transcurs del termini de guarda voluntària quan els seus responsables legals estiguin en condicions de fer-se càrrec de la guarda del menor i no la vulguin assumir o bé quan la vulguin assumir però no estiguin en condicions per fer-ho, excepte en els casos excepcionals en què la guarda voluntària es pugui prorrogar més enllà del termini de dos anys.
c ) El risc per a la vida, salut i integritat física del menor.
En particular, quan es produeixin maltractaments físics greus, abusos sexuals o negligència greu en el compliment de les obligacions alimentàries i de salut per part de les persones de la unitat familiar o de tercers amb consentiment d'aquelles; també quan el menor sigui identificat com a víctima de tràfic d'éssers humans i hi hagi un conflicte d'interessos amb els progenitors, tutors i guardadors, o quan existeixi un consum reiterat de substàncies amb potencial addictiu o l'execució d'un altre tipus de conductes addictives de manera reiterada per part del menor amb el coneixement, el consentiment o la tolerància dels progenitors, tutors o guardadors.
S'entén que existeix aquest consentiment o tolerància quan no s'hagin fet els esforços necessaris per pal·liar aquestes conductes, com la sol·licitud d'assessorament o el fet de no haver col·laborat prou amb el tractament, una vegada conegudes aquestes conductes.
També s'entén que existeix desemparament quan es produeixin perjudicis greus al nounat causats per maltractament prenatal.
d ) El risc per a la salut mental del menor, la seva integritat moral i el desenvolupament de la seva personalitat a causa del maltractament psicològic continuat o la falta d'atenció greu i crònica de les seves necessitats afectives o educatives per part de progenitors, tutors o guardadors.
Quan aquesta falta d'atenció estigui condicionada per un trastorn mental greu, per un consum habitual de substàncies amb potencial addictiu o per altres conductes addictives habituals, s'ha de valorar com un indicador de desemparament l'absència de tractament per part de progenitors, tutors o guardadors o la falta de col·laboració suficient durant aquest.
e ) L'incompliment o l'exercici impossible o inadequat dels deures de guarda com a conseqüència del deteriorament greu de l'entorn o de les condicions de vida familiars, quan donin lloc a circumstàncies o comportaments que perjudiquin el desenvolupament del menor o la seva salut mental.
f ) La inducció a la mendicitat, delinqüència o prostitució, o qualsevol altra explotació del menor de naturalesa o gravetat similar.
g ) L'absència d'escolarització o falta d'assistència reiterada i no justificada adequadament al centre educatiu i la permissivitat continuada o la inducció a l'absentisme escolar durant les etapes d'escolarització obligatòria.
h ) Qualsevol altra situació greument perjudicial per al menor que derivi de l'incompliment o de l'exercici impossible o inadequat de la pàtria potestat, la tutela o la guarda, les conseqüències de la qual no es puguin evitar mentre romangui en el seu entorn de convivència.
Cada entitat pública ha de designar l'òrgan que ha d'exercir la tutela d'acord amb les seves estructures orgàniques de funcionament.
En cas de trasllat permanent de residència d'un menor subjecte a una mesura de protecció des de la comunitat autònoma que la va adoptar a una altra de diferent, correspon a aquesta assumir aquella mesura o adoptar la que sigui procedent en un termini màxim de tres mesos des que la primera informi aquesta última sobre el trasllat esmentat.
No obstant això, quan la família d'origen del menor romangui a la comunitat autònoma d'origen i sigui previsible una reintegració familiar a curt o mitjà termini, s'ha de mantenir la mesura adoptada i l'entitat pública del lloc de residència del menor ha de col·laborar en el seguiment de l'evolució d'aquest.
Tampoc és necessària l'adopció de noves mesures de protecció en els casos de trasllat temporal d'un menor a un centre residencial ubicat en una altra comunitat autònoma o quan s'estableixi un acolliment amb família resident en aquesta, amb l'acord de totes dues comunitats autònomes.
En els supòsits en què es detecti una situació de possible desprotecció d'un menor de nacionalitat espanyola que estigui fora del territori nacional, per a la seva protecció a Espanya és competent l'entitat pública corresponent a la comunitat autònoma on resideixin els progenitors o tutors del menor.
Si no n'hi ha, és competent l'entitat pública corresponent a la comunitat autònoma amb la qual el menor o els seus familiars tinguin més vincle.
Quan, d'acord amb aquests criteris, no es pugui determinar la competència, és competent l'entitat pública de la comunitat autònoma on el menor o els seus familiars hagin tingut l'última residència habitual.
En tot cas, quan el menor que està fora d'Espanya hagi estat objecte d'una mesura de protecció prèviament al seu desplaçament, és competent l'entitat pública que en tingui la guarda o tutela.
Els possibles conflictes de competència que es puguin originar s'han de resoldre d'acord amb els principis de celeritat i d'interès superior del menor, i s'han d'evitar dilacions en la presa de decisions que puguin generar perjudicis a aquest.
L'Administració General de l'Estat s'ha d'encarregar del trasllat del menor a Espanya.
La comunitat autònoma que correspongui ha d'assumir la competència des del moment en què el menor estigui a Espanya.
En els supòsits en què les mesures de protecció adoptades en un Estat estranger s'hagin de complir a Espanya, en primer lloc, cal atenir-se al que preveu el Reglament (CE) núm. 2201/2003 del Consell, de 27 de novembre de 2003, relatiu a la competència, el reconeixement i l'execució de resolucions judicials en matèria matrimonial i de responsabilitat parental, pel qual es deroga el Reglament (CE) núm. 1347/2000, o norma europea que el substitueixi.
En els casos no regulats per la normativa europea, cal atenir-se als tractats i convenis internacionals en vigor per a Espanya i, en especial, al Conveni relatiu a la competència, la llei aplicable, el reconeixement, l'execució i la cooperació en matèria de responsabilitat parental i de mesures de protecció dels nens, fet a la Haia el 19 d'octubre de 1996, o conveni que el substitueixi.
A falta de tota normativa internacional, cal atenir-se a les normes espanyoles de producció interna sobre eficàcia a Espanya de mesures de protecció de menors.
A més de la guarda dels menors tutelats pel fet d'estar en situació de desemparament, l'entitat pública n'ha d'assumir la guarda en els termes que preveu l'article 172 bis del Codi civil, quan els progenitors o tutors no puguin tenir cura d'un menor per circumstàncies greus i transitòries o quan ho acordi el jutge en els casos en què legalment sigui procedent.
La guarda voluntària té una durada màxima de dos anys, llevat que l'interès superior del menor aconselli, excepcionalment, la pròrroga de la mesura per la reintegració familiar previsible en un termini breu de temps.
En aquests supòsits de guarda voluntària és necessari el compromís de la família de sotmetre's a la intervenció professional, si s'escau.
L'acolliment familiar, d'acord amb la seva finalitat i independentment del procediment en què s'acordi, té les modalitats que estableix el Codi civil i, per raó de la vinculació del menor amb la família acollidora, pot tenir lloc en la mateixa família extensa del menor o en una família aliena.
L'acolliment en família aliena pot ser especialitzat; s'entén com a tal el que es desenvolupa en una família en què algun dels membres disposa de qualificació, experiència i formació específica per exercir aquesta funció respecte de menors amb necessitats o circumstàncies especials amb plena disponibilitat i que percep per això la compensació econòmica corresponent, sense que representi en cap cas una relació laboral.
L'acolliment especialitzat pot ser professionalitzat quan es reuneixin els requisits esmentats anteriorment de qualificació, experiència i formació específica, i existeixi una relació laboral de l'acollidor o els acollidors amb l'entitat pública.
L'acolliment familiar s'ha de formalitzar per resolució de l'entitat pública que tingui la tutela o la guarda, amb la valoració prèvia de l'adequació de la família per a l'acolliment.
En aquesta valoració s'ha de tenir en compte la seva situació familiar i l'aptitud educadora, la seva capacitat per atendre adequadament les necessitats de tota índole del menor o menors de què es tracti, la congruència entre la seva motivació i la naturalesa i finalitat de l'acolliment segons la seva modalitat, i la disposició a facilitar el compliment dels objectius del pla individual d'atenció i, si n'hi ha, del programa de reintegració familiar, per propiciar la relació del menor amb la seva família de procedència.
El règim de visites pot tenir lloc en els punts de trobada familiar habilitats, quan així ho aconselli l'interès superior del menor i el dret a la privacitat de la família de procedència i la família acollidora.
Quan el tipus d'acolliment així ho aconselli, s'ha de valorar l'adequació de l'edat dels acollidors amb la del menor acollit, així com la relació prèvia entre aquests, i s'han de prioritzar, llevat que l'interès del menor aconselli una altra cosa, les persones que pertanyin a la seva família extensa i reuneixin condicions adequades per a l'acolliment.
A la resolució de formalització de l'acolliment familiar a què es refereix l'apartat anterior, acordada d'acord amb els termes que preveu el Codi civil, s'ha d'acompanyar un document annex que ha d'incloure els aspectes següents:
a ) La identitat de l'acollidor o els acollidors i de l'acollit.
b ) Els consentiments i les audiències necessàries.
c ) La modalitat de l'acolliment, la durada prevista i el caràcter d'acolliment en família extensa o en família aliena per raó de la vinculació del menor amb la família o persona acollidora.
d ) Els drets i deures de cadascuna de les parts i, en particular:
El règim de visites, estada, relació o comunicació, en els supòsits de declaració de desemparament, per part de la família d'origen, que pot modificar l'entitat pública en consideració a l'interès superior del menor.
El sistema de cobertura per part de l'entitat pública dels danys que pateixi el menor o dels danys que pugui causar a tercers.
L'assumpció per part dels acollidors de les despeses de manutenció, educació i atenció sociosanitària.
e ) El contingut del seguiment que ha de dur a terme l'entitat pública, en funció de la finalitat de l'acolliment, i el compromís de col·laboració amb aquest seguiment per part de la família acollidora.
f ) En el cas de menors amb discapacitat, els recursos de suport que necessiten.
g ) La compensació econòmica, els suports tècnics i altres tipus d'ajudes que, si s'escau, hagin de rebre els acollidors.
h ) El termini en què s'hagi de revisar la mesura.
La resolució i el document annex s'han de remetre al Ministeri Fiscal en el termini màxim d'un mes.
En relació amb els menors en acolliment residencial, les entitats públiques i els serveis i centres on estiguin han d'actuar d'acord amb els principis rectors d'aquesta Llei, amb ple respecte als drets dels menors acollits, i tenen les obligacions bàsiques següents:
a ) Assegurar la cobertura de les necessitats de la vida quotidiana i garantir els drets dels menors adaptant el seu projecte general a les característiques personals de cada menor, mitjançant un projecte socioeducatiu individual, que persegueixi el benestar del menor i el seu desenvolupament físic, psicològic, social i educatiu en el marc del pla individualitzat de protecció que defineixi l'entitat pública.
b ) Disposar d'un pla individual de protecció de cada menor que estableixi clarament la finalitat de l'ingrés, els objectius que es volen aconseguir i el termini per a la seva consecució, en el qual es preveu la preparació del menor, tant a l'arribada com a la sortida del centre.
c ) Adoptar totes les decisions en relació amb l'acolliment residencial dels menors en interès d'aquests.
d ) Fomentar la convivència i la relació entre germans sempre que això redundi en interès dels menors i procurar l'estabilitat residencial dels menors, i que l'acolliment tingui lloc preferentment en un centre ubicat a la província d'origen del menor.
e ) Promoure la relació i col·laboració familiar; programar, a l'efecte, els recursos necessaris per possibilitar el retorn a la seva família d'origen, si es considera que aquest és l'interès del menor.
f ) Potenciar l'educació integral i inclusiva dels menors, amb especial consideració a les necessitats dels menors amb discapacitat, i vetllar per la seva preparació per a la vida plena, de manera especial la seva escolarització i formació.
En el cas dels menors de setze a divuit anys, un dels objectius prioritaris és la preparació per a la vida independent, l'orientació i la inserció laboral.
g ) Disposar d'una normativa interna de funcionament i convivència que respongui a les necessitats educatives i de protecció, i tenir recollit un procediment de formulació de queixes i reclamacions.
h ) Administrar els medicaments que necessitin els menors, si s'escau, sota prescripció i seguiment mèdic, d'acord amb la praxi professional sanitària.
A aquests efectes, s'ha de portar un registre amb la història mèdica de cadascun dels menors.
i ) Revisar periòdicament el pla individual de protecció amb l'objecte de valorar l'adequació del recurs residencial a les circumstàncies personals del menor.
j ) Potenciar les sortides dels menors en caps de setmana i períodes de vacances amb les seves famílies d'origen o, quan això no sigui possible o no sigui procedent, amb famílies alternatives.
k ) Promoure la integració normalitzada dels menors en els serveis i les activitats d'oci, culturals i educatives que transcorrin en l'entorn comunitari en què estan.
l ) Establir els mecanismes de coordinació necessaris amb els serveis socials especialitzats per al seguiment i l'ajust de les mesures de protecció.
m ) Vetllar per la preparació per a la vida independent promovent la participació en les decisions que l'afectin, inclosa la mateixa gestió del centre, l'autonomia i l'assumpció progressiva de responsabilitats.
n ) Establir mesures educatives i de supervisió que garanteixin la protecció de les dades personals del menor en accedir a les tecnologies de la informació i de la comunicació i a les xarxes socials.
Tots els centres d'acolliment residencial que prestin serveis dirigits a menors en l'àmbit de la protecció han d'estar sempre habilitats administrativament per l'entitat pública, i el règim d'habilitació ha de respectar el que disposa la Llei 20/2013, de 9 de desembre, de garantia de la unitat de mercat.
A més, hi ha d'haver estàndards de qualitat i accessibilitat per cada tipus de servei.
L'entitat pública ha de regular el règim de funcionament dels centres d'acolliment residencial i inscriure les entitats en el registre corresponent d'acord amb les seves disposicions, prestant especial atenció a la seguretat, sanitat, accessibilitat per a persones amb discapacitat, nombre, ràtio i qualificació professional del seu personal, projecte educatiu, participació dels menors en el seu funcionament intern i altres condicions que contribueixin a assegurar els seus drets.
Així mateix, l'entitat pública ha de promoure models d'acolliment residencial amb nuclis reduïts de menors que convisquin en condicions similars a les familiars.
Amb la finalitat d'afavorir que la vida del menor es desenvolupi en un entorn familiar, preval la mesura d'acolliment familiar sobre la d'acolliment residencial per a qualsevol menor, especialment per a menors de sis anys.
No s'acorda l'acolliment residencial per a menors de tres anys excepte en supòsits d'impossibilitat degudament acreditada d'adoptar en aquest moment la mesura d'acolliment familiar o quan aquesta mesura no convingui a l'interès superior del menor.
Aquesta limitació per acordar l'acolliment residencial també s'aplica als menors de sis anys en el termini més breu possible.
En tot cas, i amb caràcter general, l'acolliment residencial d'aquests menors no ha de tenir una durada superior a tres mesos.
Als efectes d'assegurar la protecció dels drets dels menors, l'entitat pública ha de dur a terme la inspecció i supervisió dels centres i serveis semestralment i sempre que així ho exigeixin les circumstàncies.
Així mateix, el Ministeri Fiscal ha d'exercir la vigilància sobre les decisions d'acolliment residencial que s'adoptin, així com la inspecció sobre tots els serveis i centres d'acolliment residencial, analitzant, entre d'altres, els projectes educatius individualitzats, el projecte educatiu del centre i el reglament intern.
L'administració pública competent pot adoptar les mesures adequades per garantir la convivència del centre, i actuar sobre les conductes amb mesures de caràcter educatiu que no poden, en cap cas, atemptar contra la dignitat dels menors.
En casos greus de pertorbació de la convivència, es poden limitar les sortides del centre d'acollida.
Aquestes mesures s'han d'exercir de manera immediata i proporcional a la conducta dels menors, tenint en compte les circumstàncies personals d'aquests, la seva actitud i els resultats derivats del seu comportament.
De les mesures que s'imposin per conductes o actituds que siguin atemptatòries contra la convivència en l'àmbit residencial, se n'ha de donar compte immediatament als progenitors, tutors o representants legals del menor i al Ministeri Fiscal.
L'entitat pública que tingui menors sota la seva guarda o tutela ha d'informar els pares, tutors o guardadors sobre la situació d'aquells quan no hi hagi resolució judicial que ho prohibeixi.
Per a l'exercici de la funció de vigilància que atribueix al Ministeri Fiscal el Codi civil respecte de la tutela assumida per l'entitat pública segons la llei, hi ha d'haver a cada fiscalia un índex de tuteles de menors.
L'adopció nacional i internacional s'ha d'ajustar al que estableix la legislació civil aplicable.
Se sotmeten a les disposicions que preveu aquest capítol els ingressos, les actuacions i les intervencions en centres de protecció específics de menors amb problemes de conducta dependents de les entitats públiques o d'entitats privades col·laboradores d'aquestes en els quals estigui prevista la utilització de mesures de seguretat i de restricció de llibertats o drets fonamentals.
Aquests centres, sotmesos a estàndards internacionals i a control de qualitat, estan destinats a l'acolliment residencial de menors que estiguin en situació de guarda o tutela de l'entitat pública, diagnosticats amb problemes de conducta, que presentin conductes disruptives o dissocials recurrents, transgressores de les normes socials i els drets de tercers, i quan a més estigui justificat així per les seves necessitats de protecció i determinat per una valoració psicosocial especialitzada.
L'acolliment residencial en aquests centres s'ha de fer exclusivament quan no sigui possible la intervenció a través d'altres mesures de protecció, i té com a finalitat proporcionar al menor un marc adequat per a la seva educació, la normalització de la seva conducta, el seu reintegrament familiar quan sigui possible, i el desenvolupament lliure i harmònic de la seva personalitat, en un context estructurat i amb programes específics en el marc d'un projecte educatiu.
Així doncs, l'ingrés del menor en aquests centres i les mesures de seguretat que s'hi apliquin s'han d'utilitzar com a últim recurs i han de tenir sempre caràcter educatiu.
En els supòsits de guarda voluntària que preveu l'article 19, és necessari el compromís de la família a sotmetre's a la intervenció professional.
Aquests centres han de disposar d'una ràtio adequada entre el nombre de menors i el personal destinat a la seva atenció per garantir un tractament individualitzat a cada menor.
En el cas de menors amb discapacitat, s'ha de continuar amb els suports especialitzats que hagin anat rebent o se n'han d'adoptar altres de més adequats, i s'han d'incorporar en tot cas mesures d'accessibilitat en els centres d'ingrés i en les actuacions que es portin a terme.
S'han d'aplicar les normes de la jurisdicció voluntària a les actuacions que se segueixin:
Per adoptar les mesures que preveu l'article 158 del Codi civil.
Contra les resolucions que declarin el desemparament i l'assumpció de la tutela per ministeri de la llei i la idoneïtat dels sol·licitants d'adopció.
Per a qualssevol altres reclamacions davant resolucions de les entitats públiques que sorgeixin amb motiu de l'exercici de les seves funcions en matèria de tutela o guarda de menors.
En aquest procediment, els recursos s'han d'admetre, en tot cas, a un sol efecte.
Sempre sens perjudici de l'exercici de les accions en la via judicial ordinària.
Per a la inscripció en el Registre espanyol de les adopcions constituïdes a l'estranger, l'encarregat del Registre hi ha de fer constar la concurrència dels requisits de l'article 9.5 del Codi civil.
Llevat de les declaracions d'incapacitació i de prodigalitat, les altres actuacions judicials que preveuen els títols IX i X del llibre I del Codi civil s'han d'ajustar al procediment previst per a la jurisdicció voluntària, amb les particularitats següents:
Tant el jutge com el Ministeri Fiscal han d'actuar d'ofici en interès del menor o incapaç, i han d'adoptar i proposar les mesures, diligències i proves que considerin oportunes.
Han de suplir la passivitat dels particulars i els han d'assessorar sobre els seus drets i sobre la manera de solucionar els defectes de les seves sol·licituds.
No és necessària la intervenció d'un advocat ni d'un procurador.
L'oposició d'algun interessat s'ha de ventilar en el mateix procediment, sense convertir-lo en contenciós.
Els procediments iniciats amb anterioritat a l'entrada en vigor d'aquesta Llei es regeixen per la normativa anterior.
Queda derogat el Decret de 2 de juliol de 1948 pel qual s'aprova el text refós de la legislació sobre protecció de menors i totes les normes que s'oposin a aquesta Llei.
L'article 9.4 del Codi civil té la redacció següent:
«El caràcter i el contingut de la filiació, inclosa l'adoptiva i les relacions paternofilials, es regeixen per la llei personal del fill, i si aquesta no es pot determinar, cal atenir-se a la de la residència habitual del fill.»
L'article 9.5 del Codi civil, paràgrafs tercer, quart i cinquè, té la redacció següent:
«Per a la constitució de l'adopció, els cònsols espanyols tenen les mateixes atribucions que el jutge, sempre que l'adoptant sigui espanyol i l'adoptand estigui domiciliat a la demarcació consular.
La proposta prèvia, l'ha de formular l'entitat pública corresponent a l'últim lloc de residència de l'adoptant a Espanya.
Si l'adoptant no ha tingut residència a Espanya en els dos últims anys, no és necessària la proposta prèvia, però el cònsol ha de sol·licitar a les autoritats del lloc de residència d'aquell informes suficients per valorar-ne la idoneïtat.
En l'adopció constituïda per l'autoritat estrangera competent, la llei de l'adoptand regeix quant a capacitat i consentiments necessaris.
Els consentiments que exigeix la Llei esmentada es poden prestar davant d'una autoritat del país on es va iniciar la constitució o, posteriorment, davant de qualsevol altra autoritat competent.
Si s'escau, per a l'adopció d'un espanyol és necessari el consentiment de l'entitat pública corresponent a l'última residència de l'adoptand a Espanya.
A Espanya no es reconeix com a adopció la constituïda a l'estranger per un adoptant espanyol si els efectes d'aquella no es corresponen amb els que preveu la legislació espanyola.
Tampoc no es reconeix, mentre l'entitat pública competent no hagi declarat la idoneïtat de l'adoptant, si aquest és espanyol i està domiciliat a Espanya en el moment de l'adopció.»
L'article 149 del Codi civil té la redacció següent:
«L'obligat a prestar aliments, els pot satisfer, a la seva elecció, o pagant la pensió fixada, o rebent i mantenint a casa seva el qui té dret als aliments.
Aquesta elecció no és possible si contradiu la situació de convivència determinada per a l'alimentista per les normes aplicables o per resolució judicial.
També pot ser rebutjada si hi ha una causa justa o si perjudica l'interès de l'alimentista menor d'edat.»
L'article 158 del Codi civil té la redacció següent:
«El jutge, d'ofici o a instància del fill, de qualsevol parent o del Ministeri Fiscal, ha de dictar:
Les mesures convenients per assegurar la prestació d'aliments i proveir les futures necessitats del fill, en cas d'incompliment d'aquest deure pels seus pares.
Les disposicions apropiades a fi d'evitar als fills pertorbacions danyoses en els casos de canvi de titular de la potestat de guarda.
En general, les altres disposicions que consideri oportunes, a fi d'apartar el menor d'un perill o d'evitar-li perjudicis.
Totes aquestes mesures es poden adoptar dins de qualsevol procés civil o penal, o bé en un procediment de jurisdicció voluntària.»
L'article 172 del Codi civil queda redactat de la manera següent:
Quan l'entitat pública a la qual, en el territori respectiu, està encomanada la protecció dels menors constata que un menor està en situació de desemparament, té per ministeri de la llei la tutela del menor i ha d'adoptar les mesures de protecció necessàries per a la seva guarda, cosa que ha de posar en coneixement del Ministeri Fiscal i ho ha de notificar de la forma legal als pares, tutors o guardadors, en un termini de quaranta-vuit hores.
Sempre que sigui possible, en el moment de la notificació se'ls ha d'informar de manera presencial i de forma clara i comprensible de les causes que han donat lloc a la intervenció de l'Administració i dels possibles efectes de la decisió adoptada.
Es considera situació de desemparament la que es produeix de fet a causa de l'incompliment, o de l'exercici impossible o inadequat dels deures de protecció que estableixen les lleis per a la guarda dels menors, quan aquests quedin privats de la necessària assistència moral o material.
L'assumpció de la tutela atribuïda a l'entitat pública comporta la suspensió de la pàtria potestat o de la tutela ordinària.
No obstant això, són vàlids els actes de contingut patrimonial que realitzin els pares o tutors en representació del menor i que siguin beneficiosos per a ell.
Quan els pares o tutors, per circumstàncies greus, no puguin tenir cura del menor, poden sol·licitar a l'entitat pública competent que aquesta n'assumeixi la guarda durant el temps necessari.
El lliurament de la guarda s'ha de fer constar per escrit i s'ha de deixar constància que els pares o tutors han estat informats de les responsabilitats que segueixen mantenint respecte al fill, així com de la forma com l'Administració n'ha d'exercir la guarda.
Qualsevol variació posterior de la forma d'exercici ha de ser fonamentada i comunicada a aquells i al Ministeri Fiscal.
Així mateix, l'entitat publica n'ha d'assumir la guarda quan ho acordi el jutge en els casos en què legalment sigui procedent.
La guarda assumida a sol·licitud dels pares o tutors o com a funció de la tutela per ministeri de la llei s'ha de fer mitjançant l'acolliment familiar o l'acolliment residencial.
L'acolliment familiar, l'han d'exercir la persona o persones que determini l'entitat pública.
L'acolliment residencial, l'ha d'exercir el director del centre on sigui acollit el menor.
Sempre s'ha de buscar l'interès del menor i s'ha de procurar, quan no sigui contrari a aquest interès, la seva reinserció a la família pròpia i que la guarda dels germans es confiï a una mateixa institució o persona.
Si hi ha problemes greus de convivència entre el menor i la persona o persones a qui ha estat confiat en guarda, aquell o la persona interessada poden sol·licitar-ne la remoció.
Les resolucions que apreciïn el desemparament i declarin l'assumpció de la tutela per ministeri de la llei poden ser objecte de recurs davant la jurisdicció civil sense necessitat de reclamació administrativa prèvia.»
L'article 173 del Codi civil té la redacció següent:
L'acolliment familiar produeix la plena participació del menor en la vida de família i imposa a qui el rep les obligacions de vetllar per ell, tenir-lo en companyia seva, alimentar-lo, educar-lo i procurar-li una formació integral.
Aquest acolliment, el pot exercir la persona o persones que substitueixen el nucli familiar del menor o el responsable de la llar funcional.
L'acolliment s'ha de formalitzar per escrit, amb el consentiment de l'entitat pública, tant si en té la tutela o la guarda com si no, de les persones que reben el menor i d'aquest si té dotze anys complerts.
Quan siguin coneguts els pares que no estan privats de la pàtria potestat, o el tutor, també és necessari que hi prestin o n'hagin prestat el consentiment, llevat que es tracti d'un acolliment familiar provisional a què fa referència l'apartat 3 d'aquest article.
El document de formalització de l'acolliment familiar a què es refereix el paràgraf anterior ha d'incloure els aspectes següents:
La modalitat de l'acolliment i la durada prevista.
Els drets i deures de cadascuna de les parts i, en particular:
a ) La periodicitat de les visites per part de la família del menor acollit.
b ) El sistema de cobertura per part de l'entitat pública o d'altres responsables civils dels danys del menor o dels que pugui causar a tercers.
c ) L'assumpció de les despeses de manutenció, educació i atenció sanitària.
El contingut del seguiment que, en funció de la finalitat de l'acolliment, hagi de fer l'entitat pública, i el compromís de col·laboració de la família acollidora.
La compensació econòmica que, si s'escau, rebin els acollidors.
Si els acollidors actuen amb caràcter professionalitzat o si l'acolliment es fa en una llar funcional, s'ha d'assenyalar de manera expressa.
L'informe dels serveis d'atenció a menors.
Aquest document s'ha de remetre al Ministeri Fiscal.
Si els pares o el tutor no consenten que es realitzi l'acolliment o s'hi oposen, aquest només el pot acordar el jutge, en interès del menor, de conformitat amb els tràmits de la Llei d'enjudiciament civil.
La proposta de l'entitat pública ha de contenir els mateixos aspectes a què es refereix el número anterior.
No obstant això, l'entitat pública pot acordar en interès del menor, un acolliment familiar provisional, que ha de subsistir fins que es produeixi resolució judicial.
L'entitat pública, una vegada realitzades les diligències oportunes, i conclòs l'expedient, ha de presentar la proposta al jutge de manera immediata i, en tot cas, en el termini màxim de quinze dies.
Per decisió de les persones que el tenen acollit, prèvia comunicació d'aquestes a l'entitat pública.
A petició del tutor o dels pares que en tenen la pàtria potestat i en reclamin la companyia.
Per decisió de l'entitat pública que tingui la tutela o guarda del menor, quan ho consideri necessari per salvaguardar l'interès del menor, una vegada escoltats els acollidors.
És necessària la resolució judicial de cessament si l'acolliment l'ha disposat el jutge.
Totes les actuacions de formalització i cessament de l'acolliment s'han de practicar amb la reserva obligada.»
S'introdueix en el Codi civil un nou article amb el número 173 bis, amb la redacció següent:
L'acolliment familiar pot adoptar les modalitats següents atenent la seva finalitat:
Acolliment familiar simple, que té caràcter transitori, o bé perquè de la situació del menor se'n preveu la reinserció a la seva pròpia família, o bé mentre no s'adopta una mesura de protecció que tingui un caràcter més estable.
Acolliment familiar permanent, quan l'edat o altres circumstàncies del menor i la seva família ho aconsellin i ho informin els serveis d'atenció al menor.
En aquest cas, l'entitat pública pot sol·licitar al jutge que atribueixi als acollidors les facultats de la tutela que facilitin el desenvolupament de les seves responsabilitats, atenent en tot cas l'interès superior del menor.
Acolliment familiar preadoptiu, que ha de formalitzar l'entitat pública quan aquesta elevi la proposta d'adopció del menor, una vegada els serveis d'atenció al menor n'hagin emès informe, davant l'autoritat judicial, sempre que els acollidors reuneixin els requisits necessaris per adoptar, hagin estat seleccionats i hagin donat davant l'entitat pública el seu consentiment a l'adopció, i el menor estigui en situació jurídica adequada per a la seva adopció.
L'entitat pública pot formalitzar, així mateix, un acolliment familiar preadoptiu quan consideri, amb anterioritat a la presentació de la proposta d'adopció, que és necessari establir un període d'adaptació del menor a la família.
Aquest període ha de ser tan breu com sigui possible i, en tot cas, no pot excedir el termini d'un any.»
L'article 174.2 del Codi civil queda redactat de la manera següent:
Amb aquesta finalitat, l'entitat pública ha de comunicar de manera immediata sobre els nous ingressos de menors i ha de remetre una còpia de les resolucions administratives i dels escrits de formalització relatius a la constitució, variació i cessament de les tuteles, guardes i acolliments.
També li ha de comunicar qualsevol novetat d'interès sobre les circumstàncies del menor.
El fiscal ha de comprovar, almenys semestralment, la situació del menor, i promoure davant del
jutge les mesures de protecció que consideri necessàries.»
L'article 175.1 del Codi civil queda redactat de la manera següent:
L'adopció requereix que l'adoptant tingui més de vint-i-cinc anys.
En l'adopció pels dos cònjuges, és suficient que un d'ells hagi assolit aquesta edat.
En tot cas, l'adoptant ha de tenir, almenys, catorze anys més que l'adoptat.»
L'article 176 del Codi civil queda redactat de la manera següent:
L'adopció es constitueix per resolució judicial, que sempre ha de tenir en compte l'interès de l'adoptand i la idoneïtat de l'adoptant o adoptants per a l'exercici de la pàtria potestat.
Per iniciar l'expedient d'adopció, és necessària la proposta prèvia de l'entitat pública a favor de l'adoptant o adoptants que aquesta entitat pública hagi declarat idonis per a l'exercici de la pàtria potestat.
La declaració d'idoneïtat pot ser prèvia a la proposta.
No obstant això, no es requereix una proposta si en l'adoptand es dóna alguna de les circumstàncies següents:
Ser orfe i parent de l'adoptant en tercer grau per consanguinitat o afinitat.
Ser fill del consort de l'adoptant.
Fer més d'un any que està legalment sota la mesura d'un acolliment preadoptiu o haver estat sota la seva tutela pel mateix temps.
Ser major d'edat o menor emancipat.
En els tres primers supòsits de l'apartat anterior es pot constituir l'adopció, encara que l'adoptant hagi mort, si aquest ha prestat davant del jutge el seu consentiment.
En aquest cas, els efectes de la resolució judicial es retrotreuen a la data de prestació del consentiment.»
L'article 177 del Codi civil queda redactat de la manera següent:
Han de consentir l'adopció, en presència del jutge, l'adoptant o adoptants i l'adoptand de més de dotze anys.
Han d'assentir a l'adopció en la forma que estableix la Llei d'enjudiciament civil:
El cònjuge de l'adoptant, llevat que hi hagi separació legal per sentència ferma o separació de fet de comú acord que consti fefaentment.
Els pares de l'adoptand que no estigui emancipat, llevat que estiguin privats de la pàtria potestat per sentència ferma o inclosos en una causa legal per aquesta privació.
Aquesta situació només es pot apreciar en un procediment judicial contradictori, el qual es pot tramitar com disposa l'article 1.827 de la Llei d'enjudiciament civil.
No és necessari l'assentiment quan els que l'hagin de prestar estiguin impossibilitats per fer-ho, impossibilitat que s'ha d'apreciar de manera motivada a la resolució judicial que constitueixi l'adopció.
L'assentiment de la mare no es pot prestar fins que hagin transcorregut trenta dies des del part.
Han de ser simplement escoltats pel jutge:
Els pares que no hagin estat privats de la pàtria potestat, quan el seu assentiment no sigui necessari per a l'adopció.
L'adoptand de menys de dotze anys, si té el seny suficient.
L'entitat pública, a fi d'apreciar la idoneïtat de l'adoptand, quan l'adoptant faci més d'un any que està acollit legalment per aquell.»
El primer paràgraf de l'article 211 del Codi civil té la redacció següent:
«L'internament per raó de trastorn psíquic d'una persona que no estigui en condicions de decidir-ho per ella mateixa, encara que estigui sotmesa a la pàtria potestat, requereix l'autorització judicial.
Aquesta ha de ser prèvia a l'internament, llevat que raons d'urgència facin necessària l'adopció immediata de la mesura, de la qual se n'ha de donar compte al jutge tan aviat com sigui possible i, en tot cas, dins el termini de vint-i-quatre hores.
L'internament de menors s'ha de fer en tot cas en un establiment de salut mental adequat a la seva edat, amb l'informe previ dels serveis d'assistència al menor.»
L'article 216 del Codi civil té un segon paràgraf amb la redacció següent:
«Les mesures i disposicions que preveu l'article 158 d'aquest Codi també poden ser acordades pel jutge, d'ofici o a instància de qualsevol interessat, en tots els supòsits de tutela o guarda, de fet o de dret, de menors i incapaços, quan ho requereixi l'interès d'aquests.»
L'article 234 del Codi civil té un últim paràgraf amb la redacció següent:
«Es considera beneficiosa per al menor la integració en la vida de família del tutor.»
L'article 247 del Codi civil té la redacció següent:
«Han de ser remoguts de la tutela els qui una vegada deferida incorrin en causa legal d'inhabilitat, o exerceixin de manera inadequada l'exercici de la tutela, per incompliment dels deures propis del càrrec o per notòria ineptitud del seu exercici, o quan sorgeixin problemes de convivència greus i continuats.»
L'article 248 del Codi civil té la redacció següent:
«El jutge, d'ofici o a sol·licitud del Ministeri Fiscal, del tutelat o d'una altra persona interessada, ha de decretar la remoció del tutor, prèvia audiència d'aquest si, una vegada citat, hi compareix.
Així mateix, s'ha de donar audiència al tutelat si té seny suficient.»
S'afegeix un segon paràgraf a l'article 260 del Codi civil amb la redacció següent:
«No obstant això, l'entitat pública que assumeixi la tutela d'un menor per ministeri de la llei o l'exerceixi per resolució judicial no requereix prestar cap fiança.»
Els articles del Codi civil que es detallen a continuació queden redactats de la manera següent:
Paràgraf segon de l'article 166:
«Els pares han d'obtenir l'autorització judicial per repudiar l'herència o llegat deferits al fill.
Si el jutge denega l'autorització, l'herència només pot ser acceptada a benefici d'inventari.»
Paràgraf segon de l'article 185:
«Són aplicables als representants datius de l'absent, quan s'adaptin a la seva especial representació, els preceptes que regulen l'exercici de la tutela i les causes d'inhabilitat, remoció i excusa dels tutors.»
«El tutor necessita l'autorització judicial:
Per internar el tutelat en un establiment de salut mental o d'educació o formació especial.
Per alienar o gravar béns immobles, establiments mercantils o industrials, objectes preciosos i valors mobiliaris dels menors o incapacitats, o subscriure contractes o dur a terme actes que tinguin caràcter dispositiu i siguin susceptibles d'inscripció.
Se n'exceptua la venda del dret de subscripció preferent d'accions.
Per renunciar a drets, així com transigir o sotmetre a arbitratge qüestions en què el tutelat estigui interessat.
Per acceptar sense benefici d'inventari qualsevol herència, o per repudiar l'herència o les liberalitats.
Per fer despeses extraordinàries en els béns.
Per entaular una demanda en nom dels subjectes a tutela, llevat dels assumptes urgents o d'escassa quantia.
Per cedir béns en arrendament per un temps superior a sis anys.
Per disposar a títol gratuït de béns o drets del tutelat.
Per cedir a tercers els crèdits que el tutelat tingui contra ell, o adquirir a títol onerós els crèdits de tercers contra el tutelat.»
«No requereixen l'autorització judicial la partició d'herència ni la divisió de cosa comuna realitzades pel tutor, però una vegada practicades requereixen l'aprovació judicial.»
«Abans d'autoritzar o aprovar qualsevol dels actes compresos en els dos articles anteriors, el jutge ha d'oir el Ministeri Fiscal i el tutelat, si té més de dotze anys o ho considera oportú, i ha d'obtenir els informes que li sol·licitin o consideri pertinents.»
«El jutge, en procediment de jurisdicció voluntària, d'ofici o a petició del Ministeri Fiscal, del menor o de qualsevol persona capaç de comparèixer en judici, ha de nomenar com a defensor la persona que consideri més idònia per al càrrec.»
«Tampoc ha de tenir efecte la disposició testamentària a favor de qui sigui tutor o curador del testador, excepte quan s'hagi fet una vegada aprovats definitivament els comptes o, en el cas en què aquests no s'hagin de retre, després de l'extinció de la tutela o curatela.
Tanmateix, són vàlides les disposicions fetes a favor del tutor o curador que sigui ascendent, descendent, germà, germana o cònjuge del testador.»
«Si la sentència d'incapacitació per malalties o deficiències físiques o psíquiques no disposa una altra cosa, el sotmès a curatela pot acceptar, assistit del curador, l'herència purament i simplement o a benefici d'inventari.»
Paràgraf tercer de l'article 1057:
«El que disposen aquest article i l'anterior s'ha d'observar encara que entre els cohereus n'hi hagi algun de sotmès a pàtria potestat o tutela, o a curatela per prodigalitat o per malalties o deficiències físiques o psíquiques; però en aquests casos el comptador partidor ha d'inventariar els béns de l'herència, amb citació dels representants legals o curadors de les persones esmentades.»
«El menor no emancipat que d'acord amb la llei es pot casar pot atorgar capítols, però requereix el concurs i el consentiment dels pares o tutor, llevat que es limiti a pactar el règim de separació o el de participació.»
«L'incapacitat judicialment només pot atorgar capítols matrimonials amb l'assistència dels pares, tutor o curador.»
«Els qui exerceixin algun càrrec tutelar, els béns de la persona o persones que estiguin sota la seva guarda o protecció.»
«Per defunció, insolvència, incapacitació o declaració de prodigalitat de qualsevol dels socis, i en el cas que preveu l'article 1699.»
«Per defunció, incapacitació, declaració de prodigalitat, fallida o insolvència del mandant o del mandatari.»
Queden modificats els articles següents del Codi civil:
En els articles 108, 823 i 980 queden suprimides, respectivament, les paraules «plena», «plena» i «plenament».
En els articles 323 i 324 se substitueixen, respectivament, les paraules «tutor» i «tutors» per «curador» i «curadors».
Queda suprimit el paràgraf tercer de l'article 163.
En el primer paràgraf de l'article 171 s'eliminen les paraules «no s'ha de constituir la tutela, sinó que».
Al final de l'últim paràgraf d'aquest mateix article 171 s'hi afegeix la frase «o curatela, segons sigui procedent».
El número 1r de l'article 234 se substitueix pel següent:
«Al cònjuge que convisqui amb el tutelat.»
A l'article 852 se substitueix «i 5è» per «, 5è i 6è».
A l'article 855 se substitueix «i 6è» per «, 5è i 6è»; «169» per «170», i se suprimeix l'últim paràgraf.
Queda suprimit el paràgraf segon de l'article 992 i en el tercer, que passa a ser segon, s'hi elimina la paraula «també».
S'afegeix un segon paràgraf a l'article 1060 del tenor següent:
«El defensor judicial designat per representar un menor o incapacitat en una partició, ha d'obtenir l'aprovació del jutge, si aquest no ha disposat una altra cosa en fer el nomenament.»
El número 2n de l'article 1263 queda substituït pel següent:
Al número 1r de l'article 1.291 les paraules «sense autorització judicial» substitueixen «sense autorització del consell de família».
A l'article 1338 se substitueixen les paraules «El menor» per «El menor no emancipat».
Al número 1r de l'article 1393 se substitueixen les paraules «declarat absent» per «declarat pròdig, absent».
La Llei d'enjudiciament civil queda modificada en el sentit següent:
Els actuals articles 1.910 a 1.918 de la Llei d'enjudiciament civil passen a integrar la secció tercera del títol IV del llibre III, titulada «Mesures provisionals en relació amb els fills de família».
La secció segona del títol IV del llibre III, s'anomena «Mesures relatives al retorn de menors en els supòsits de sostracció internacional» i comprèn els articles 1901 a 1909, tots dos inclusivament, amb el contingut següent:
En els supòsits en què, tot i ser aplicable un conveni internacional, es pretengui la restitució d'un menor que hagi estat objecte d'un trasllat o retenció il·lícita, s'ha de procedir d'acord amb el que preveu aquesta secció.
És competent el jutge de primera instància en la demarcació judicial del qual es trobi el menor que ha estat objecte d'un trasllat o retenció il·lícits.
Pot promoure el procediment la persona, institució o organisme que tingui atribuït el dret de custòdia del menor, l'autoritat central espanyola encarregada del compliment de les obligacions imposades pel conveni corresponent i, en representació d'aquesta, la persona que designi aquesta autoritat.
Les actuacions s'han de practicar amb la intervenció del Ministeri Fiscal i els interessats poden actuar sota la direcció d'un advocat.
La tramitació del procediment té caràcter preferent i s'ha de fer en el termini de sis setmanes des de la data en què s'hagi sol·licitat davant del jutge la restitució del menor.
A petició de qui promogui el procediment o del Ministeri Fiscal, el jutge pot adoptar la mesura provisional de custòdia del menor que preveu la secció següent d'aquesta Llei i qualsevol altra mesura d'assegurament que consideri pertinent.
Promogut l'expedient mitjançant la sol·licitud a la qual s'ha d'adjuntar la documentació requerida pel conveni internacional corresponent, el jutge ha de dictar, dins el termini de vint-i-quatre hores, la resolució on es requereixi la persona que ha sostret o reté el menor, amb els advertiments legals, perquè en la data que es determini, que no pot excedir els tres dies següents, comparegui en el jutjat amb el menor i manifesti:
a ) Si accedeix voluntàriament a la restitució del menor a la persona, institució i organisme que és titular del dret de custòdia; o, si no,
b ) Si s'oposa a la restitució per alguna de les causes que estableix el conveni corresponent el text del qual s'ha d'adjuntar al requeriment.
Si no compareix el requerit, el jutge ha de disposar a continuació del procediment de la seva rebel·llia i ha de citar els interessats i el Ministeri Fiscal a una compareixença que ha de tenir lloc en un termini no superior als cinc dies següents i ha de decretar les mesures provisionals que consideri pertinents en relació amb el menor.
En la compareixença s'ha d'escoltar el sol·licitant i el Ministeri Fiscal i, si s'escau i separadament, el menor sobre la seva restitució.
El jutge ha de resoldre per una interlocutòria dins els dos dies següents a comptar de la data de la compareixença, si és procedent o no la restitució, tenint en compte l'interès del menor i els termes del conveni corresponent.
El Ministeri Fiscal ha de vetllar perquè, una vegada incoat un procediment sobre reclamació davant les resolucions de les entitats públiques que sorgeixin amb motiu de l'exercici de les seves funcions en matèria de tutela o de guarda, es resolguin en el mateix expedient totes les accions i incidències que afectin un mateix menor.
A aquest efecte, ha de promoure davant els òrgans jurisdiccionals les actuacions oportunes que preveu la legislació processal.
L'article 5, en els apartats 3 i 4; l'article 7 a l'apartat 1; l'article 8, a l'apartat 2 lletra c; l'article 10, en els apartats 1 i 2 lletres a, b i d; els articles 11, 12, 13, 15, 16, 17, 18 a l'apartat 2, 21 en els apartats 1, 2 i 3, i l'article 22, són legislació supletòria de la que dictin les comunitats autònomes amb competència en matèria d'assistència social.
L'article 10, a l'apartat 3, l'article 21, a l'apartat 4, l'article 23, les disposicions addicionals primera, segona i tercera, la disposició transitòria única i les disposicions finals dinovena i vintena, es dicten a l'empara de l'article 149.1.2a, 5a i 6a de la Constitució.
Els altres preceptes no orgànics de la Llei, així com les revisions al Codi civil que aquesta conté, es dicten a l'empara de l'article 149.1.8a de la Constitució i s'han d'aplicar sense perjudici de la normativa que dictin les comunitats autònomes amb competència en matèria de dret civil, foral o especial.
Les entitats públiques esmentades en aquesta Llei són les designades per les comunitats autònomes i les ciutats de Ceuta i Melilla, d'acord amb les seves respectives normes d'organització.
Tenen caràcter de Llei ordinària els articles 1; 5, apartats 3 i 4; 7, apartat 1; 8, apartat 2, paràgraf c; 9 bis; 9 ter; 9 quater; 9 quinquies; 10, apartats 1, 2, paràgrafs a, b, d i f, 3, 4 i 5; 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 19 bis, 20, 20 bis, 21, 21 bis, 22, 22 bis, 22 ter, 22 quater, 22 quinquies, 23 i 24; les disposicions addicionals primera, segona i tercera; la disposició transitòria; la disposició derogatòria, i les disposicions finals primera a vint-i-dosena i vint-i-quatrena.
Els preceptes relacionats en el paràgraf anterior s'han d'aplicar segons el que preveu la disposició final vint-i-unena.