No és fàcil resumir en quatre ratlles la trajectòria d'una persona, i menys si es tracta de la pròpia, però ho intentaré.
Característiques físiques i socials
Tinc cabells blancs -"confieso que he sufrido..."-, nas gros -em ve de família-, i menjo amb una lentitud irritant -per als altres, però no per a mi...
Tinc moltes coses a agrair-li a la vida -malgrat tot- i em considero un ésser infinitament feliç perquè tinc família, amics i companys excepcionals i el gran privilegi de treballar en el que m'agrada: la fotografia.
El fotoperiodisme m'ocupa el dia a dia treballant al diari La Vanguardia, però també hi dedico bona part del meu temps lliure fent reportatges de temes que m'interessen on el protagonista és l'ésser humà i les seves lluites per, senzillament, Ser.
Als setze anys i amb una càmera de manxa dels meus pares -una Franka- vaig descobrir la meva passió per una disciplina en què no vaig aprofundir seriosament fins als 30, quan em vaig adonar que, en el camp professional, em calia donar un gir a la meva vida i conduir-la segons els meus desitjos.
M'han i m'he preguntat moltes vegades per què faig fotos...
D'una banda, em fascina el poder d'acció que la fotografia té sobre la memòria, el conscient i el subconscient de les persones, i de l'altra, em commou el fet que pugui provocar sentiments, tant en el fotògraf com en el fotografiat o en aquell que finalment veu la fotografia.
Parlant de sentiments... això em recorda que moltes vegades m'he dit: "Roser, es pot saber què coi fas aquí?
No sé per què et fots en aquests embolats...!!!
No estaries millor asseguda al sofà de casa?"
Però com sempre, amb una tossuderia incombustible segueixo endavant perquè a través del que fotografio també aprenc a viure i a entendre el que m'envolta començant per mi mateixa.
Aquest és el premi, no la fama -que no és el cas-, ni creure que canviaràs el món -quan no ets ni capaç de canviar allò que no t'agrada de tu-, ni fer-te milionària -si et pots guanyar la vida ja és un gran què.
La compensació és el dia a dia, el camí que fas i el temps que comparteixes, en el qual no tot s'hi val.
En algunes professions prima allò de "la veterania és un grau", crec que en la de fotoperiodista l'honestedat és un grau i un graó que només es justifica si es puja a diari, i al que mai hem de renunciar malgrat que les noves tecnologies i estratègies de mercat no ens facilitin el camí.
Molts parlen de la fi del fotoperiodisme; avui en dia tothom sap fer fotos: les càmeres digitals, els mòbils amb càmera i Internet posen a l'abast de tothom tenir una instantània -no sempre de qualitat- de qualsevol fet per difondre-la immediatament als mitjans.
Això és cert, i a la premsa diària cada cop passa més, però malgrat això, el fotoperiodisme no morirà, perquè explicar històries mitjançant la imatge necessita dedicació, paciència, i aprenentatge; només aleshores aquella fracció de segon paralitzada pot escampar la seva màgia envaint les neurones i colpejant els sentiments.
Per acabar de posar-nos seriosos diré que si alguna d'aquestes fotografies aconsegueix fer-vos aturar el rellotge, suggerir un record o un sentiment, o fer un salt en el temps, el mèrit el tindran aquells que van tenir el valor i la generositat d'aguantar davant d'ells una persona enganxada a un objectiu amb intenció de congelar instants i perpetuar situacions de vegades no sempre agradables.
A tots ells/es vagi, d'entrada, el més profund agraïment pels moments viscuts i compartits, no sé si jo sempre he sabut estar a l'alçada de les circumstàncies...
Espero poder jubilar-me amb la càmera a les mans i seguir aportant el meu granet de sorra amb la mirada tan fresca com em permetin les artrosis i les tenonitis de les meves articulacions matxucades per allò de les coses que et depara el destí i pel dia a dia: ja sabeu, l'efecte del pes de les càmeres.
Ja se sap, hi ha coses com la sarna, que no piquen, però mortifiquen de mala manera.
Vull deixar-ho el dia en què ja no vibri en mirar a través del visor, però desitjo ferventment que això passi en un temps molt llunyà.