projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Ser donant vol dir ser una persona generosa.
"Instrucció per a salvar vides" de la il·lustradora Marta Contreras
Amb els avenços tècnics i científics, augmenta dia a dia el nombre de persones que, gràcies a la generositat dels que han perdut la vida i les seves families, podrien beneficiar-se d'un trasplantament.
La donació d'òrgans és una decisió voluntària, un acte d'altruisme en què una persona decideix que un cop mori li siguin extrets un o diversos òrgans del seu cos per donar-los a persones malaltes que es troben en llistes d'espera per rebre un trasplantament.
També es pot fer la donació en vida, encara que el més comú és fer la donació perquè es faci realitat quan arribi la fi de la vida.
Article divulgatiu sobre els aspectes de la donació que tots hauríem de saber
Descarrega't el tríptic inormatiu de l'OCATT per conèixer tot el que vols saber de la donació i el trasplantament
Fer-se donant és tan facil com decidir la teva voluntat i compartir-la amb familiars i amics!
Però, a més, pots deixar constància de la teva voluntat.
Preguntes freqüents sobre la donació i el trasplantament d'òrgans i teixits
La donació d'òrgans humans ha de ser vountària i requereix, a més, que la persona donant manifesti la seva voluntat.
La Llei (Llei 30/1979, de 27 d'octubre) exigeix, a més, que es donin els requisits següents:
Hi ha milers de persones que per continuar vivint o millorar la seva qualitat de vida necessiten un trasplantament.
Al nostre país, es donen les majors taxes de donació del món i es realitza un gran nombre de trasplantaments.
Tot i així, continua existint una llista d'espera per rebre un trasplantament i un percentatge variable de pacients en llista d'espera (depenent del tipus de trasplantament i les característiques dels pacients) moren abans de poder ser trasplantats.
La realitat és que les llistes d'espera per rebre òrgans i teixits no baixaran si no s'aconsegueix l'augment del nombre de donacions.
Des de l'OCATT ens volem fer resó de la nota informativa sobre auto-inseminació publicada per la Comissió Nacional de Reproducció Humana Assistida.
Com Autoritat Competent Nacional en matèria de Reproducció Humana Assistida (RHA), la Direcció General de Cartera Bàsica de Serveis del SNS i Farmàcia ha publicat a la web de l'MSSSI (espai de la Comissió Nacional de Reproducció Humana Assistida) una nota informativa sobre l'auto-inseminació amb l'objectiu de sensibilitzar a la població sobre els riscos sanitaris que aquestes pràctiques comporten.
També, s'ha inclòs al web una publicació amb "preguntes i respostes" sobre la inseminació artificial i l'auto-inseminació.
Aquesta informació ha estat també remesa a les Societats científiques d'àmbit nacional involucrades en RHA i els vocals de la Comissió Nacional de Reproducció Humana Assistida, per al seu coneixement i difusió.
"L'aigua és vida, com també ho és el trasplantament".
"Sense el meu nou ronyó no hauria superat un càncer de mama posterior".
19 anys desprès, la Mercè vol escriure aquestes línies "per agrair el gest d'una pèrsona, d'un donant anònim, que em va renovar la vida".
I el regal, a més, va arribar quan ho fan els millors regals, una nit de Reis...
L'aigua, la pluja, la neu donen vida, són vida!
"1999 acabava d'arribar amb fred i ruixades de pluja i neu.
D'aquí dos dies el Nadal s'acomiadaria fins l'any següent.
Què ens aportaria aquest any nou?
Cada dinar familiar havíem brindat per un desig en comú: trobar un ronyó.
Per tenir un nou ronyó s'hauria de morir una persona, un donant compatible amb mi, amb el meu grup sanguini...
I érem tants els que necessitàvem aquell òrgan...
Trobar un ronyó era com escalar l'Everest, gairebé impossible.
Aquell dia, 5 de gener, em tocava la sessió de diàlisi a darrera hora de la tarda.
Eren les onze de la nit quan arribava a casa.
Els carrers estaven en silenci, plens de confetti i caramels, senyal inequívoca de que havia passat la cavalcada de Reis.
Ara, tots els petitons dormien amb la il·lusió de l'endemà: veure els regals que havien deixat els Reis Mags.
Estava sopant, quan vam sentir el telèfon..., qui seria a aquelles hores?
Et truquem de la Fundació Puigvert...
Sóc la doctora i et truco per dir-te que ens acaben "d'ofertar" un ronyó ideal per a tu.
Deixa tot el què estiguis fent i vine de seguida, farem les proves corresponents i, si tot va bé, demà mateix te l'implantarem.
- Estava sopant... –vaig dir jo amb un fil de veu-.
- Doncs, no mengis més i vine, t'esperem!
En un instant, la meva ment era un embolic de pensaments i emocions contradictòries que feien que no em pogués moure d'aquell banc...
Va ser en Jaume, el meu marit, qui em va treure d'aquest garbuix:
És l'oportunitat que tan esperàvem.
Amb el suport i els ànims de la família tot va ser més fàcil.
A la Puigvert, ja m'esperaven i, juntament amb la que seria la meva germana de ronyó, van començar a fer-nos proves i més proves per l'endemà rebre el nou ronyó.
Aquell any, els Reis em van deixar el millor regal de la meva vida!
Em sento molt afortunada que una persona anònima, bona i generosa, m'hagués fet aquest gran regal.
No passa un dia sense agrair-li que m'hagi renovat la vida!
Han passat 19 anys i durant tot aquest temps el ronyó sempre ha funcionat bé, ha sigut el meu motor, l'energia per tirar endavant.
Dos anys desprès del trasplantament, em van diagnosticar un càncer de mama i estic segura que no l'hauria superat, sense el meu nou ronyó.
Sóc mestra i, després d'aquestes dues malalties, he pogut fer classe a persones adultes durant deu anys, els millors alumnes que he tingut mai!
Vull acabar només amb una paraula: Gràcies, gràcies i gràcies a la persona que em va donar el ronyó: ella em va renovar la vida!"
Aquell any de 1999, els Reis Mags em van deixar el millor regal de la meva vida!
Funcions de l'òrgan, llista d'espera o informació del trasplantament
Els trobaràs a l'apartat "Històries personals" de Per què fer-se donant?
"La pàgina de les Històries personals és màgica!"
Aquesta frase (que ens va fer molta il·lusió llegir-la), la deia la Vanesa, una noia que també volia participar i explicar la seva història per animar i donar suport a tots aquells que, com ella ara farà dos anys, estan esperant el seu òrgan.
Recorda al cas de l'Olga... poc desprès de ser mare, trasplantament hepàtic urgent, hepatitis fulminant, però també el de la Clàudia o el de la Sílvia, i és que tots tenen els seus punts de connexió.
La Vanesa va rebre un trasplantament hepàtic pocs dies desprès de ser mare
"El somni de la meva vida sempre havia estat ser mare i el 3 d'abril de 2015 va néixer el meu fill Joan.
Als pocs dies del seu naixement, vaig ingressar a l'Hospital de Bellvitge amb diagnòstic d'hepatitis fulminant i indicació de trasplantament urgent.
Setmanes abans, em trobava molt cansada, no menjava i no trobava forces ni per agafar al meu fill.
No tinc gaires record dels dies previs al trasplantament, estava molt greu i em mantenien amb sedació la major part del dia.
Quant vaig despertar i, poc a poc, em van explicar el que havia passat, no m'ho creia.
En el moment més feliç de la meva vida!!!
Mai pensem que ens pot tocar a nosaltres però la vida pot donar-te una lliçó.
Tot va anar bé, va ser una operació llarga i una recuperació lenta, però estava viva i això era motiu suficient per lluitar i somriure cada dia.
Van ser quasi dos mesos d'ingrés, en els que vaig tornar aprendre a fer tot, a no tenir por, a treure forces d'on fos, a caminar, a ser més positiva i qualsevol petit canvi convertir-lo en una victòria.
Ara, estic aquí, a casa, escrivint aquest text, amb el meu fill a sobre, i penso en TU, sí, en TU!...estic aquí gràcies a TU, no?
Gràcies a una persona valenta i a la seva família, una família plena de generositat i coratge que en aquells moments tant durs, van dir sí a la donació i jo vaig rebre el que seria el meu nou fetge.
I és que vull aprofitar aquest espai per donar les gràcies al meu donant i a la seva família: no tindré vida suficient per agrair aquesta segona oportunitat que m'heu donat, gràcies a vosaltres podré veure créixer al meu fill!
I gràcies als meus àngels de la guardà, al Dr.
Lladó, l'Emma,... i sobretot, a les meves infermeres i auxiliars que em van mimar i ajudar cada dia, des del meu ingrés.
Al meu marit, que va ser i és el meu suport i l'amor de la meva vida.
Als meus pares, que van estar sempre amb mi i la meva família i amics, que gràcies al seu suport vaig tenir forces per sortir de tot.
I, sobretot, el meu fill, en Joan, que sense ell no hagués tingut tanta voluntat per lluitar tant i tant.
I gràcies, també, a l'OCATT per aquesta oportunitat que ens donen, a través d'aquesta pàgina d' Històries personals, per mostrar que som molts els trasplantats que tenim una vida plena, que fem vida normal i que ara gaudim més de la vida...
Als pocs dies del naixement d'en Joan, ara fa dos anys, ingressava a l'Hospital de Bellvitge amb diagnòstic d'hepatitis fulminant i indicació de trasplantament hepàtic urgent.
L'agost passat va fer 13 anys que està trasplantada per segona vegada i ha pogut fer realitat el seu somni.
En aquest cas, el seu somni no era realitzar grans viatges pel món, creuar l'atlàntic a vela o tornar a l'esport d'elit.
I avui Silvia és la mare d'Iris, una preciosa nena de 2 anys i mig.
La Silvia amb la seva filla Iris
Li van detectar insuficiència renal crònica (IRC) quan tan sols tenia 16 anys i li va costar entendre el que era i el que li passava.
La seva família tampoc entenia les explicacions dels metges, que els advertien que l'única solució passava per l'hemodiàlisi i després el trasplantament renal.
Ells no coneixien res sobre la seva malaltia i "la notícia va ser una autèntica bomba".
Fins i tot van arribar a pensar que es tractava d'un error i que tot era una confusió...
La Silvia no va ser conscient de la seva malaltia fins que la van ingressar després d'un infart, sofert com a conseqüència d'aquesta.
La Silvia, com altres pacients, ha vist com "la malaltia és tan silenciosa que amb prou feines t'adones com fa malbé els teus ronyons".
I és que l'únic símptoma era el cansament, "vaig anar a fer-me una revisió i m'ho van detectar".
"Aquell any vaig perdre el curs escolar, per no poder-me presentar als exàmens..."
Va passar 2 anys en diàlisi, fins que va rebre el primer ronyó el 1989, tot i que el va acabar rebutjant 7 anys després... el dia del seu 25è aniversari.
"Tot i així, aquells anys, ¡vaig poder treballar i portar una vida completament normal!" explica.
La Silvia va tornar una altra vegada a dialitzar-se, i el 2004, li va arribar un segon trasplantament amb el que segueix encara en perfectes condicions.
"Estic molt agraïda a tot l'equip de la Fundació Puigvert i, especialment, al Dr.
Lluís Guirado, el meu nefròleg de tota la vida.
Ara la Silvia està casada, té una filla (Iris), balla i fa teatre i considera que "tot i sabent que tens una malaltia i limitacions 'cal seguir endavant, afrontat tot com vingui i fent camí!"
La malaltia és tan silenciosa que va anar fent malbé els meus ronyons, durant anys gairebé sense adonar-me, però el trasplantament em va portar una nova vida
Avui és la història d'en Xavi la que us presentem...
I és que de vegades, el trasplantament és només un parèntesi, una parada a boxes per canviar allò que ja no funciona, i seguir amb una vida activa i plena d'il·lusió.
I aquesta experiència, com moltes altres, ens ensenya això.
A tots aquells que esteu esperant, ànims i força que al final arribarà el vostre moment!
En Xavi arribant al pic del Puigmal de 2.913 m
Arran d'una prova mèdica fa prop de 20 anys li van detectar una proteïna en sang perjudicial i des d'aleshores el van començar a controlar doctors de Nefrologia de l'Hospital Germans Trias a Badalona.
Quan al 2015 van veure que els seus ronyons tampoc filtraven més d'un 12%, es va poder trasplantar gràcies a la generositat de la seva dona, la Dèlia, amb la que eren compatibles.
Va rebre un ronyó a finals de setembre del mateix any.
Tres dies desprès de l'operació, ja caminava pel passadís de l'hospital, als 14 dies ho feia per les muntanyes del Maresme i, en tant sols un mes, tornava al gimnàs, començava a agafar la bicicleta de carretera i s'atrevia a caminar per les muntanyes de Sant Llorenç de Munt o el Matagalls.
Als tres mesos del trasplantament, va tornar per 29ena vegada al cim del Puigmal de 2.913m, juntament amb la seva dona.
Avui en dia segueix corrent, fent mountain bike i fins i tot cada any se'n va al Canadà a amb la seva dona a fer Heli-Esquí.
I és que en Xavi és un autèntic amant de la muntanya amb una salut de ferro!
Després del trasplantament cal seguir un tractament a base d'immunosupressors i tenir en compte els consells dietètics i els hàbits de vida saludable.
Índia, Argentina, Bolívia, Xile, Islàndia, Itàlia, Himàlaia, Patagònia austral...
En David, un trasplantat, un viatger incansable, ens explica la seva experiència.
En David i la seva bicicleta a la Patagònia
En David ja tenia experiència amb la malaltia renal, perquè havia vist com la patia el seu pare i era conscient que li podia tocar a ell.
Quan a l'any 1986, desprès d'una esquiada, va orinar sang, va començar el seu periple amb els metges.
Se li va detectar poliquistòsi en els dos ronyons i el van informar que tenia una insuficiència renal.
Desprès de fer-li tots els controls habituals, l'any 1997 li van dir que li havien d'implantar una fístula per poder-se dialitzar.
"Allò va ser un xoc fort", comenta, sobretot perquè "quatre mesos abans el metge m'havia dit que estava be...".
Al cap de vuit o nou mesos, va entrar en diàlisi, desprès d'un any mol dolent de rampes als peus, de nit, i a les mans, de dia.
Desprès de quatre mesos, li van treure el ronyó "per fer lloc", i és que la poliquistòsi l'havia deixat especialment voluminós i pesat: feia cinc kilos...
Uns mesos més tard, va entrar en la incertesa de la llista d'espera, fins que el van trucar.
Nervis, esperança... i final desitjat!
Aquest és un relat que moltes persones es poden sentir identificades.
I una lliçó: "que tothom que vol, pot i que els patiments de la diàlisi o la llista d'espera paguen la pena si pensem en el que vindrà desprès!"
Desprès de rebre el trasplantament, l'any 2000, va voler continuar amb els seus viatges.
El primer a l'Índia (2003), per visitar la fundació Vicenç Ferrer, el següent a la Patagònia en cotxe (2004), desprès vindria un viatge de 3 mesos a Argentina, Bolívia i Xile, també en cotxe o transport públic.
I, posteriorment, ja va agafar la bicicleta, va recórrer Islàndia al 2008 (1.600 km) i l'illa de Sardenya al 2010 (2.000 km).
Al 2012 va tornar a l'Índia per, entre d'altres coses, fer dos treks, a més de 4500 m d'alçada, per l'Himàlaia.
El darrer viatge realitzat, fins al moment, ha estat el seu gran projecte, el seu somni: la Patagònia austral, sol i en bicicleta...
I és que si considerem tots els seus viatges, des de que va ser trasplantat l'any 2000, en David porta recorreguts més de 11.000 km en la seva bicicleta!
Destaca que està molt agraït als donants i les seves famílies: "Si no fos pels donants, aquest somni... vaja, ni quan em van trasplantar em vaig imaginar que podria estar tan be físicament com per fer un viatge d'aquests, sol!"
Ell és en David i aquesta és la seva història.
Si voleu saber-ne més, la revista d'ADER va publicar una entrevista amb ell.
A Destaquem trobareu l'enllaç a la publicació.
Gràcies David, pel teu exemple!
Si considerem tots els seus viatges, des de que va ser trasplantat l'any 2000, en David porta recorreguts més de 11.000 km en la seva bicicleta!
Avui us presentem a la Clàudia.
Ens explica que desprès de patir el que semblava una grip molt llarga, va ingressar a l'Hospital Clínic de Barcelona per sospita de malaltia hepàtica... poc desprès, el diagnòstic és confirmava: hepatitis autoimmune.
Ens deia que la seva experiència no es gaire interessant, però per nosaltres, és un exemple de superació personal!
La Clàudia, trasplantada fa 20 anys, i el seu marit
"Els anys següents al diagnòstic, van ser un llarg procés de diferents patologies i ingressos hospitalaris.
Recordo el primer cop que els metges em van dir que la meva malaltia evolucionaria segur cap a un trasplantament, vaig plorar moltíssim i fins i tot pensava que em moriria.
I, finalment, aquell dia va arribar: entrava en llista d'espera per trasplantament de fetge.
Va ser una frase, una frase llegida en un dels molts llibres que van passar per les meves mans durant aquell temps, que em va fer mirar la vida d'una manera diferent: -Si el teu mal té remei, de què et queixes? i si no el té, de què et queixes?- Des de llavors, em vaig dir que passés el què hagués de passar, però jo no desaprofitaria la meva vida.
Al juliol de 1996 vaig rebre el primer fetge i aquell mateix mes d'octubre, el segon!
Entre un i l'altre, em vaig aprimar fins els 24 kg. M'expliquen (jo ja no era gaire conscient de la realitat), que aquest segon trasplantament el rebia entre la vida i la mort...
Però, sortosament, aquest segon fetge va anar molt bé!
De fet, va anar tant bé que els metges em van prometre que em deixarien anar a casa si m'engreixava fins els 27 kg...
M'havia de fer les cures a casa, però jo ja era feliç de sortir de l'hospital, després de 4 mesos.
Després del trasplantament, la meva vida no ha canviat gaire: segueixo patint diferents patologies, algunes causades per la malaltia i d'altres per la medicació; he passat per un càncer de cèrvix, tinc hipertensió, còlon irritable i artrosi generalitzada.
I, tot i que a vegades, em costa molt remuntar, sobretot quan reps notícies dolentes que afecten la meva salut, intento mantenir-me positiva i optimista com quan era petita.
Obrir els ulls i veure el sol em fa feliç i penso: he guanyat un altre dia!
M'agrada gaudir de les petites coses i de cada moment que em regala la vida, somrient o gaudint amb una papallona que passa...
Sóc molt conscient que jo ho vaig aconseguir, però malauradament no tothom ho supera... la Joana, la meva companya d'habitació, amb 18 anyets i unes ganes enormes de menjar-se el món... no va tenir la mateixa sort.
I és que malgrat les cosetes que vaig tenint, penso que sóc molt afortunada i no deixo mai de somriure i gaudir del regal que se'm va oferir ja fa més de 20 anys.
A la meva família, al meu marit (sense tu no seria el mateix), als donants i als seus familiars... a tots moltes gràcies!"
Va ser una frase, una frase llegida en un dels molts llibres que van passar per les meves mans durant aquell temps, que em va fer mirar la vida d'una manera diferent: -Si el teu mal té remei, de què et queixes? i si no el té, de què et queixes?-
Ens comenta que, l'altre dia, al llegir la carta de la Mar va quedar molt impactada... "vaig pensar que estava parlant de mi!!!".
L'Olga, com la Mar fa un dies, també vol explicar-vos la seva experiència.
"Sóc trasplantada, de fetge, des de l'any 2012.
Van ser uns mesos molt durs, després del trasplantament i també les setmanes que vaig estar a la UCI sense els meus fills.
Jo tenia 36 anys i feia 5 setmanes q havia donat a llum al Quim i ja veieu, entre tanta emoció i felicitat... em diagnostiquen una hepatitis fulminant amb pronòstic molt greu i urgència 0 estatal en llista d'espera.
Si miro enrere... crec que a part de la sort i la força que em van donar els meus, he de donar milions de gràcies a la Dra.
Bilbao i la resta de metges i infermeres que em van cuidar a l'Hospital Vall d'Hebron durant aquells quasi 2 mesos.
I sobretot moltes gràcies a tots els donants i les seves famílies... jo sóc viva gràcies a TU i la teva família.
No passa ni un dia que no et doni les gràcies, mai deixaré d'estar agraïda per aquesta nova oportunitat.
Gràcies a aquesta donació i a moltes mes, aquell 27 de març vaig tornar a tenir esperança, esperança de viure i poder cuidar els meus fills.
Ara valoro molt més les petites coses i sóc molt més feliç.
Jo tenia 36 anys i feia 5 setmanes q havia donat a llum al Quim...
Avui hem rebut un d'aquells correus que ens il·lusionen, ens emocionen i ens motiven per treballar més i millor.
Era de la Mar, una persona que, avui fa 18 anys, va rebre un trasplantament de cor.
La Mar ens explica que està molt emocionada d'haver arribat tan lluny.
I vol compartir amb tots la seva experiència, durant la celebració d'aquest dia tan especial!
Com diu ella, "celebrem aquest aniversari amb molta més il·lusió que el de naixement!"
Foto de la celebració dels 18 anys amb tota la família!
"Avui, dia vint-i-tres de gener de 2017, torno a fer 18 anys!!!
Qui m'havia de dir que darrera aquella frase "tenim un possible cor per tu" hi haurien 18 anys plens de vida, d'esperança, d'amor, de família, d'amics, de viatges, de...
Els començaments no van ser fàcils; però tampoc va ser fàcil per a aquella família tan generosa que, patint la mort d'un èsser estimat, va ser capaç de donar el seu cor (i qui sap si més òrgans) perquè persones com jo tinguessin una segona oportunitat.
No em cansaré mai de dir que el trasplantament de cor em va canviar la vida, no sol perquè vaig deixar d'estar malalta, si no perquè em va fer veure la vida d'una altra manera.
Ara no tinc por de fer coses, d'arriscar-me, sóc més activa, aprofito cada moment, gaudeixo molt dels moment que estic amb els que estimo.
És el millor que m'ha passat mai!
Però tampoc em canso de manifestar l'agraïment profund que sento pel meu donant i la seva família.
Sense ells, als qui porto sempre amb mi, jo no estaria aquí des de fa 18 anys.
Perquè us dec la vida, GRÀCIES!
I gràcies també a tots vosaltres que esteu convençuts de la donació d'òrgans, perquè sé que, en qualsevol moment fareu campanya entre els vostres amics i familiars per tal de convence'ls que donar òrgans és regalar vida!!!
Gràcies a tots per aquests nous 18 anys!!!!! "
Sóc la Mar i avui, dia 23 de gener de 2017, faig 18 anyets com a trasplantada...
Vull explicar-vos la meva experiència!
La cursa celebrada el passat diumenge 19 de març de 2017 supera la seva darrera marca amb 2.900 participants.
Vista panoràmica dels moments previs a la sortida de la Transplant Run 2017
Sortida dels participants de la Transplant Run 2017
La Transplant Run 2017 ha aconseguit el seu objectiu: superar la marca de l'anterior edició.
El diumenge passat 2.900 persones, 100 més que en l'edició anterior, es van aplegar al Parc Fòrum de Barcelona per participar en aquesta cursa solidària en pro dels pacients trasplantats.
La Transplant Run busca conscienciar la població sobre la importància de les donacions, fomentar la pràctica de l'esport i els hàbits de vida saludables, especialment entre aquest grup de pacients, i recaptar fons per a projectes que millorin la seva qualitat de vida.
Per això, la recaptació total de les inscripcions i els donatius realitzats a través de la fila 0 es destinarà al VHIR - Vall d'Hebron Institut de Recerca per a la recerca en àmbits relacionats amb el trasplantament.
La cursa, oberta a tots els públics amb un recorregut de 5 quilòmetres pel Parc Fòrum de Barcelona, compta amb el suport de la FATCAT (Federació d'Associacions de Trasplantaments de Catalunya) i de l'OCATT (Organització Catalana de Trasplantaments); l'aval de la Societat Catalana de Trasplantament i la col·laboració de l'Obra Social "la Caixa".
La Ma José Moscoso (23:48) i en Jonatan Moreno (19:12) han estat els pacients trasplantats més ràpids en completar els 5 quilòmetres de la Transplant Run; mentre que Alejandro Rodríguez Pritchard (15:51) i Erika Robledo Gracia (19:04) s'han imposat en les categories masculina i femenina.
Gràcies al suport de participants i voluntaris, la Transplant Run 2017 ha aconseguit, en una jornada marcada per un ambient magnífic, una gran marca per la vida!
Aquí trobaràs les darreres novetats sobre el desenvolupament de la carrera.
Accedeix a l'enllaç per veure el teu resultat i descarregar-te el diploma acreditatiu (només per els participants que portèven xip)
Accedeix a la pàgina web transplantrun.com per obtenir més informació sobre la cursa