projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
En malalts polimedicats o majors de 65 anys que no rebin tractament amb antiinflamatoris no esteroïdals, la prescripció d'inhibidors de la bomba de protons per a la prevenció de patologia gàstrica no aporta valor afegit.
La prevenció de la malaltia ulcerosa amb inhibidors de la bomba de protons (IBP) en pacients que reben tractament amb antiinflamatoris no esteroïdals (AINE) està indicada en pacients que compleixin alguna de les condicions següents: història prèvia d'úlcera pèptica, hemorràgia gastrointestinal o perforació gastroduodenal; edat avançada (>65 anys); tractament prolongat amb AINE a dosis altes; ús concomitant d'anticoagulants orals i/o glucocorticoides i/o àcid acetilsalicílic o altres antiagregants; i comorbiditats greus (cardiovasculars, renals, hepàtiques, hipertensió, diabetis).
Tot i que els criteris de prescripció d'IBP estan clarament definits, diversos estudis n'han posat de manifest un ús excessiu.
En el nostre entorn, la hiperprescripció dels IBP està originada per la utilització inadequada en situacions en què no existeix indicació clínica.
A Catalunya, l'any 2012, al voltant d'1,5 milions de persones van rebre tractament amb IBP amb un cost associat de 49,5 milions d'euros.
Del total de persones tractades, el 43% no va rebre tractament concomitant amb un AINE, el 49% tenia menys de 65 anys i el 38% eren pacients polimedicats (5 o més medicaments).
El 48% dels pacients polimedicats amb un IBP no van rebre tractament amb AINE.
En general, els IBP són fàrmacs segurs i ben tolerats.
No obstant això, no són innocus i la seva administració s'ha associat a efectes secundaris poc freqüents però potencialment greus, com fractures osteoporòtiques, nefritis intersticial aguda i augment de risc d'infeccions entèriques i pulmonars.
Es recomana reservar la prescripció d'IBP per a la prevenció de la patologia ulcerosa en pacients en tractament amb AINE i situacions de risc augmentat de sagnat.
Es recomana reavaluar periòdicament la necessitat de continuar el tractament per evitar-ne la cronificació.
La suspensió dels IBP en pacients polimedicats sense tractament amb un AINE suposaria, a Catalunya, un estalvi de 9 milions d'euros sota l'assumpció que no hi ha altres situacions clíniques que en justifiquin l'administració.
Programa d'harmonització farmacoterapèutica de medicaments en l'àmbit de l'atenció primària i comunitària (PHF-APC) del Servei Català de la Salut.
En nens de menys d'un any amb un reflux gastroesofàgic fisiològic no s'ha d'utilitzar metoclopramida.
Ens nens i nenes amb sospita d'al·lèrgia alimentària no es recomana sol·licitar sistemàticament un panell d'al·lèrgies alimentàries, sinó demanar-ne l'específic o l'implicat (o coal·lèrgens) que es creu associat a la història clínica de l'al·lèrgia.
En població pediàtrica no es recomana la realització rutinària de la radiografia de tòrax pel diagnòstic d'asma.
En nens i nenes amb una convulsió febril simple no es recomana la ressonància magnètica per a l'avaluació de rutina perquè no aporta valor al maneig del pacient.
En una nena prepuberal amb sinèquies vulvars asimptomàtiques no es recomana fer cap tractament.
Recomanació publicada el 23 d'abril de 2013, actualitzada l'1 d'octubre de 2018.
En dones postmenopàusiques amb risc baix de fractures, el tractament de llarga durada amb bisfosfonats suposa un risc que no compensa el benefici.
En persones sense tractament farmacològic per a prevenir les fractures per fragilitat, el interval entre mesures de la densitat mineral òssia (DMO) per al control evolutiu de la DMO, és com a mínim de dos anys.
En els pacients en tractament amb AINE que no presentin un risc augmentat de complicacions gastrointestinals, no es recomana prescriure gastroprotecció amb fàrmacs antiulcerosos.
No es recomana la determinació rutinària dels nivells sèrics de vitamina D en població general, excepte en pacients amb símptomes o signes de deficiència de vitamina D o en grups de risc de deficiència de vitamina D.
No es recomana l'ús rutinari de faixes o suports lumbars com a tractament, prevenció primària o secundària en la lumbàlgia mecànica inespecífica.
En malalts amb dolor lumbar (lumbàlgia), durant les primeres sis setmanes i en absència de signes d'alerta, les proves d'imatge no aporten valor al maneig clínic del pacient.
Els pacients adults amb episodi depressiu major lleu no s'han de tractar rutinàriament amb fàrmacs antidepressius en la fase inicial, excepte si tenen factors de risc addicionals.
En els pacients en tractament per esquizofrènia que no compleixin criteris d'ultraresistència (entesa com a resistència fins i tot a clozapina), no es recomana a la pràctica rutinària l'ús de combinacions de tres o més antipsicòtics.
En el tractament ambulatori de pacients amb addiccions no es recomana fer de manera rutinària el cribratge de substàncies d'abús a l'orina.
En persones adultes amb trastorns d'ansietat no s'ha de donar tractament de manera prolongada amb benzodiazepines.
En pacients ingressats en situacions agudes no es recomana l'administració d'oxigen sense establir els rangs de saturació que li corresponen al pacient d'acord amb les seves característiques clíniques.
En malalts amb mal de cap (cefalea) i sense complicacions ni simptomatologia neurològica addicional, les proves d'imatge no aporten valor al maneig del pacient.
Perllongar més enllà dels dotze mesos el tractament rehabilitador de les seqüeles després de patir un ictus no millora el procés de recuperació neurològica i funcional.
En nens i nenes amb una convulsió febril simple no es recomana la ressonància magnètica per a l'avaluació de rutina perquè no aporta valor al maneig del pacient.
En pacients amb ictus agut i incontinència urinària no s'haurien de col·locar catèters urinaris de manera rutinària.
En pacients amb fibril·lació auricular no valvular no es recomana el tractament antiagregant per prevenir esdeveniments tromboembòlics.
La hiperuricèmia (nivells d'àcid úric per sobre de 7 mg/dl en homes i de 6 mg/dl en dones) té una prevalença aproximada del 5% de la població general.
Augmenta amb l'obesitat, ingesta d'alcohol, d'aliments amb contingut elevat de purines (marisc i carn vermella) i en trasplantats d'òrgans sòlids.
La determinació plasmàtica d'àcid úric està molt estesa perquè s'assumeix que, a part de produir gota, s'associa a alteracions renals, cardiovasculars i metabòliques, encara que l'evidència de la seva utilitat clínica és escassa.
La causa més freqüent és l'excreció renal disminuïda (menor a 330 mg/dia) per alteració renal o fàrmacs que dificulten la depuració renal (diürètics de nansa, tiazídics, AAS).
Actualment, no hi ha evidència suficient per recomanar el tractament de la hiperuricèmia asimptomàtica per a la prevenció de l'artritis gotosa, la malaltia renal o els esdeveniments cardiovasculars.
Els assaigs clínics que comparen al·lopurinol amb placebo no mostren diferències en la taxa de filtració glomerular, creatinina sèrica o proteïnúria entre el grup al·lopurinol i els pacients no tractats, encara que són petits, de curta durada i presenten un alt risc de biaix.
La decisió d'iniciar un tractament hipouricemiant (p. ex. al·lopurinol, febuxostat) s'ha d'avaluar individualment en funció dels beneficis i riscos potencials.
Cal tenir en compte que, a vegades, els nivells sèrics d'àcid úric tornen a la normalitat sense necessitat de tractament farmacològic, únicament amb modificacions en l'estil de vida del pacient (pèrdua de pes, disminució de la ingesta alcohòlica o dieta pobra en purines) i amb la substitució del fàrmac causant, quan això sigui possible.
Existeix evidència a favor de l'ús de l'al·lopurinol per tractar la hiperuricèmia asimptomàtica en les següents situacions:
Així mateix, l'al·lopurinol pot ser el desencadenant de diferents efectes adversos, sent els més freqüents les erupcions cutànies, les molèsties digestives, i les alteracions del perfil hepàtic.
La hipersensibilitat a l'al·lopurinol pot produir-se entre el 0,1 i l'1% dels que el prenen.
A Catalunya, segons dades del SISAP 2015, el 9% de persones entre 14 i 90 anys, amb diagnòstic d'hiperuricèmia asimptomàtica és troben amb hipouricemiants.
En conclusió, en pacients amb hiperuricèmia asimptomàtica no es recomana tractar amb fàrmacs, llevat que les xifres siguin molt elevades (a partir de 13 mg/dl en homes, i 10 mg/dl en dones), en tractaments oncòlogics o en presència d'excreció urinària d'àcid úric per sobre de 1.100 mg/dia.
El tractament d'elecció és l'al·lopurinol i en casos d'intolerància o contraindicació caldria considerar el febuxostat (l'any 2019 l'FDA inclou una alerta de seguretat en relació amb el tractament de la hiperuricèmia amb febuxostat per increment del risc de mortalitat).
CAMFIC-Societat Catalana de Medicina Familiar i Comunitària
Consell Assessor de Medicaments i d'Atenció Primària i Comunitària - CAMAPC
Butlletí d'Informació Terapèutica del Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya.
Generalitat de Catalunya; 2016.
En malalts amb dolor lumbar (lumbàlgia), durant les primeres sis setmanes i en absència de signes d'alerta, les proves d'imatge no aporten valor al maneig clínic del pacient.
El dolor lumbar és un dels problemes de salut més freqüent de la població catalana.
A Catalunya, en un estudi realitzat en població general, el 50,9% de les persones havien declarat algun episodi de dolor lumbar en els últims sis mesos.
L'atenció sanitària relacionada amb l'aparell locomotor representa el quart motiu més freqüent de consulta en l'atenció primària entre la població de 15 anys o més, i el primer motiu de primeres visites en l'atenció especialitzada.
A més, les malalties del sistema musculoesquelètic són la primera causa d'incapacitat temporal a Catalunya i impliquen una de cada cinc baixes (20,8%).
A l'atenció primària, la majoria de pacients (80-90%) que es visitin per dolor lumbar sense signes d'alerta milloraran abans d'un mes.
Hi ha evidència científica que demostra que no hi ha diferències significatives entre pacients amb dolor lumbar que se sotmeten a proves d'imatge (radiografia, tomografia computada (TC) i ressonància magnètica (RM)) respecte als que no ho fan.
Per tant, en l'estudi rutinari d'un malalt amb dolor lumbar durant les primeres sis setmanes i que no presenta signes d'alerta, la realització de proves d'imatge en lumbàlgia no millora els resultats dels pacients.
Es desaconsella, doncs, aquesta pràctica fora dels casos dels malalts que presentin dèficit neurològic progressiu o sospita d'osteomielitis.
A més, la radiografia i la TC no són proves innòcues atès que hi ha un risc d'irradiació que és acumulatiu.
En estudis que comparen les indicacions de la TC i l'RM en el dolor lumbar respecte a les recomanacions de les guies de pràctica clínica, es demostra que entre una i dues terceres parts de les exploracions de TC i RM poden ser inapropiades.
Un dels problemes de les exploracions inapropiades és que poden mostrar anormalitats en la columna que no estan relacionades amb el dolor.
Aquestes troballes poden causar preocupació i proves diagnòstiques i tractaments posteriors innecessaris.
Signes d'alerta: símptomes constitucionals d'origen desconegut: febre, pèrdua de pes, malestar general; infecció intercurrent; immunosupressió, consum de drogues per via parenteral; història de càncer; dolor de ritme inflamatori; debut en edat ›70 anys; dèficit neurològic, símptomes neurològics progressius o discapacitants.
L'ènema opac en el diagnòstic de patologia de còlon no s'ha d'utilitzar com a primera elecció en la sospita de càncer colorectal o d'altra patologia de còlon.
El càncer colorectal és una malaltia de certa magnitud, que ocasiona una important mortalitat.
Les taxes d'incidència s'han incrementat en la darrera dècada, de tal manera que representa la segona causa d'incidència i mortalitat per càncer, tant en homes com en dones, en la majoria de països desenvolupats.
La clau per a la disminució de la mortalitat és el diagnòstic i el tractament precoç.
En els darrers anys, l'ús de l'ènema opac de bari ha disminuït com a eina diagnòstica, però encara sembla que és relativament freqüent el seu ús.
L'estudi del còlon amb ènema de bari de doble contrast en pacients amb sospita de càncer colorectal presenta pitjors resultats tant en la identificació de pòlips com ara neoplàsies establertes en relació amb la colonoscòpia o la colonografia per tomografia computada.
L'ènema opac detecta, aproximadament, la meitat dels adenomes de més d'1cm i el 39% dels pòlips.
Estudis retrospectius han trobat que l'ènema opac no detecta entre el 15 i 22% dels càncer colorectal.
Les guies de la National Comprehensive Cancer Network (NCCN) descarten aquesta prova com a eina diagnòstica.
L'American College of Radiologists solament ho considera d'utilitat si no es disposa d'accés a proves alternatives com ara la colonografia por tomografia computada.
La colonoscòpia és el mètode més sensible i específic per a la detecció de pòlips i de càncer colorectal.
És la prova d'elecció per a l'avaluació dels pacients amb sang oculta positiva a femtes.
El gran avantatge de la colonoscòpia és que, a més de millorar el diagnòstic, permet prendre mostres per a un estudi histològic i, en alguns casos, fer tractament, com ara en el cas de pòlips, on es fa una exèresi d'aquest.
A més del millor rendiment diagnòstic de les proves esmentades, l'ús de les proves més adients evita l'exposició dels malalts a les radiacions ionitzants i permet arribar al diagnòstic en un temps més reduït.
El primer semestre de 2015 s'havien demanat 597 estudis diagnòstics d'ènema baritats a l'atenció primària a Catalunya (Dades SISAP).
En conclusió, en el diagnòstic de càncer i d'altres patologies de còlon no s'ha d'utilitzar l'ènema de bari com a primera elecció.
El diagnòstic de càncer colorectal i d'altres lesions com ara pòlips s'hauria de fer mitjançant colonoscòpia o colonografia per tomografia computada, que presenten millors resultats amb menys efectes adversos i menys radiació ionitzant per als pacients.
A més permeten estalviar recursos econòmics i reduir el temps per arribar a un diagnòstic definitiu.
A través d'aquest formulari podeu enviar-nos comentaris i suggeriments que vulgueu fer a les recomanacions Essencial.
D'acord amb l'article 5 de la Llei orgànica 15/1999, de 13 de desembre, de protecció de dades de caràcter personal, us informem que les vostres dades personals seran recollides, incorporades i tractades en un fitxer automatitzat anomenat Trameses d'informació i inscripcions del Gencat, la finalitat del qual és gestionar i trametre la publicació que el ciutadà ha requerit.
En persones asimptomàtiques, la realització rutinària d'una radiografia de tòrax preoperatòria no aporta valor al maneig del malalt.
A Catalunya es realitzen més de 900.000 intervencions quirúrgiques a l'any (centres públics i privats, regim d'hospitalització o cirurgia major ambulatòria).
Existeix variabilitat, entre centres i professionals, en les pràctiques d'avaluació preoperatòria.
Estudis en el nostre context mostren que més del 40% dels anestesiòlegs recolzen una pràctica avaluadora no selectiva, en bona part per raons medicolegals.
No hi ha dades que donin suport a la realització d'una radiografia de tòrax de forma rutinària en malalts asimptomàtics.
Es considera que la radiografia rutinària de tòrax no és predictiva de complicacions respiratòries postoperatòries.
El nombre de casos en què, pels resultats radiogràfics, es modifica el maneig del pacient o es cancel·la la intervenció és petit: una revisió sistemàtica de la literatura científica (2005) ho xifra en un 3%.
En una altra revisió, es mostra que les complicacions pulmonars postoperatòries són semblants tant en els malalts en què es realitza la radiografia com en els que no.
Els canvis en el maneig del pacient augmenten amb l'edat i el risc anestèsic.
La radiografia de tòrax no és una prova innòcua, ja que hi ha el risc, tot i que baix, de radiació, i aquest és acumulatiu.
Per tant, és millor evitar la radiografia de tòrax si no és necessària.
Les troballes radiogràfiques casuals poden donar lloc a la cancel·lació de la intervenció i generar un cúmul de proves subsegüents per descartar problemes importants, tot i que les anomalies més freqüents són per trastorns crònics (insuficiència cardíaca, malaltia pulmonar obstructiva crònica) identificats clínicament.
La radiografia de tòrax preoperatòria estaria indicada en la cirurgia toràcica i en pacients sotmesos a cirurgia extratoràcica que presenten signes o símptomes de malaltia cardíaca o pulmonar.
Seria també adient en pacients majors de 70 anys amb malaltia cardiopulmonar crònica estable i quan hagin passat més de sis mesos des de la darrera radiografia.
Societat Catalana d'Anestesiologia, Reanimació i Terapèutica del Dolor
En persones sense tractament farmacològic per a prevenir les fractures per fragilitat, el interval entre mesures de la densitat mineral òssia (DMO) per al control evolutiu de la DMO, és com a mínim de dos anys.
Una de les principals indicacions de la densitometria òssia (tècnica DXA) és el control evolutiu de canvis de la densitat mineral òssia (DMO), sigui per a l'avaluació del balanç del recanvi metabòlic, per a la identificació dels individus amb elevada taxa de pèrdua òssia com per a l'avaluació de l'eficàcia terapèutica.
En els casos que no reben tractament, les mesures de seguiment estan indicades fonamentalment per identificar situacions de pèrdua de DMO significativa.
La pèrdua de DMO no és igual en tots els casos.
Contribueixen a la taxa de pèrdua factors com ara l'edat, el sexe, l'estat ginecològic, l'activitat física, el pes, l'hàbit tabàquic, així com la presència d'altres factors secundaris.
En les persones sense tractament farmacològic preventiu, l'evidència d'una pèrdua significativa de DMO s'associa a un augment del risc de fractura per fragilitat, independentment de la DMO inicial, i pot ser en si mateixa un indicador de tractament.
La capacitat per advertir que la pèrdua de DMO és significativa ve donada per la sensibilitat per detectar el canvi mínim significatiu dels sistemes de mesura òssia i aquest, a la vegada, per l'error de reproducibilitat de les mesures.
Aquest error de precisió o reproducibilitat recull la variabilitat del mètode, tècnic-operador i persona explorada, expressant-se en forma de coeficient de variació.
La decisió de l'interval de temps ha de recollir també el canvi que cal esperar, que dependrà de l'estat clínic de la persona, patologia concomitant, tractaments, edat, etc.
En la majoria de situacions sense tractament en què no s'associen factors addicionals que condicionen una pèrdua òssia accelerada, l'interval entre controls de seguiment ha de recollir el canvi mitjà esperat a l'esquelet.
Malgrat l'excel·lent nivell de precisió dels sistemes DXA, algunes regions de l'esquelet, com les de fèmur proximal, presenten taxes de canvi menor que la columna lumbar, per la qual cosa l'interval de temps entre DXA de seguiment no ha de ser inferior a dos anys.
Les regions de l'esquelet on fer el seguiment en les persones sense tractament són també la columna lumbar i les regions del fèmur proximal (àrea total i coll de fèmur).
Sempre que sigui possible, els estudis de seguiment s'han de fer en el mateix centre, amb el mateix equip de mesura i similar metodologia.
Societat Catalana de Medicina Familiar i Comunitària (CAMFIC), 2011.
En pacients adults amb pneumònia adquirida en la comunitat que responen favorablement al tractament antibiòtic, la radiografia de tòrax per al control i seguiment no aporta valor al maneig clínic del pacients.
La pneumònia adquirida en la comunitat és una de les principals causes d'ingrés hospitalari i representa una important càrrega en el sistema sanitari.
La incidència anual se situa entre el 5% i l'11% en la població adulta.
Aquesta malaltia és més freqüent en homes i especialment en pacients majors de 65 anys.
La radiografia de tòrax és la prova d'elecció per realitzar el diagnòstic de pneumònia.
Així mateix, s'ha plantejat la necessitat de realitzar una radiografia de tòrax de control per al seguiment de la malaltia en finalitzar el tractament antibiòtic.
No obstant això, s'ha observat que la resolució posterior de les troballes radiològiques és més lenta que la millora clínica dels pacients.
Aquesta resolució al mes d'inici és molt variable segons els estudis, amb un percentatge que varia entre el 53% i el 87% dels casos.
La resolució és més ràpida en infeccions causades per Mycoplasma i Chlamydophila i més lenta en la causada per pneumococ.
És també més ràpida en joves i quan només afecta un lòbul.
A més, s'ha observat que la correlació entre resolució clínica i radiològica és molt pobra.
Algunes societats científiques ja advocaren al començament de segle per deixar de prescriure radiografia de control en pacients diagnosticats de pneumònia hospitalitzats abans de ser donats d'alta de l'hospital.
L'evidència científica disponible i les guies de pràctica clínica recomanen no demanar radiografies de control en pacients diagnosticats de pneumònia que responen clínicament al tractament antibiòtic inicial.
Cal tenir en compte que la radiografia de tòrax no és una prova innòcua i, tot i que amb una dosi mínima, emet radiació ionitzant.
Així doncs, caldrà valorar-ne els riscos i beneficis.
Per tant, en pacients adults diagnosticats de pneumònia adquirida en la comunitat que responen clínicament a la teràpia antibiòtica inicial, no es recomana la realització de radiografia de tòrax en finalitzar el tractament per al control i seguiment de la malaltia.
És més important el monitoratge clínic del pacient, que inclogui el control de la temperatura, els paràmetres respiratoris i els hemodinàmics.
Les excepcions a aquesta recomanació són els pacients en què fracassa el tractament antibiòtic, que han requerit hospitalització i són majors de 50 anys, que desenvolupen complicacions i els que presenten un deteriorament en la seva situació clínica.
A: UpToDate, Barlett JG, editor, UpToDate [actualització 6/4/2015, data de consulta 25/4/2015]
A: UpToDate, Barlett JG, editor, UpToDate [actualització 25/3/2015, data de consulta 25/4/2015]
Perllongar més enllà dels dotze mesos el tractament rehabilitador de les seqüeles després de patir un ictus no millora el procés de recuperació neurològica i funcional.
El tractament rehabilitador en persones que han patit un ictus (feridura, accident cerebral vascular) s'ha d'iniciar precoçment, preferiblement en les primeres 48 hores sempre que la situació mèdica del pacient ho permeti.
El tractament rehabilitador del pacient amb ictus ha d'estar guiat per uns objectius concrets establerts per un equip de professionals experts.
L'evidència científica demostra que la recuperació cognitiva, neurològica i funcional derivada del tractament rehabilitador es produeix majoritàriament durant els primers mesos després de l'ictus.
A mesura que transcorren els mesos, les expectatives de millora funcional disminueixen.
El grau de recuperació i el temps fins a assolir-la estan vinculats a la gravetat de l'ictus i a la capacitat i condició física de cada malalt.
No obstant això, a partir del dotzè mes de l'ictus no s'ha demostrat que els programes rutinaris de rehabilitació produeixin millores significatives en el procés de recuperació neurològica i funcional de les persones afectades per un ictus.
La finalització del tractament rehabilitador no implica l'aturada de l'activitat física de manteniment de la persona.
Més enllà dels dotze mesos després de patir un ictus els pacients haurien de seguir tenint accés als serveis de rehabilitació per consultar problemes intercurrents o tractar-ne d'específics.
Associació d'Infermeria Familiar i Comunitària de Catalunya