projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Informació bàsica sobre protecció de dades.
Tractament per Activitats del Parc Natural de la Muntanya de Montserrat
Identificació del tractament: Activitats del Parc Natural de la Muntanya de Montserrat
Responsable del tractament: Patronat de la Muntanya de Montserrat
Finalitat del tractament: gestionar l'autorització d'activitats al Parc Natural de la Muntanya de Montserrat.
En concret: autoritzar l'obertura/equipament o el reequipament de vies d'escalada al Parc Natural de la Muntanya de Montserrat; autoritzar la realització d'activitats al recinte del Parc Natural de la Muntanya de Montserrat i tractament estadístic.
Legitimació: exercici de poders públics.
Persones destinatàries: les dades es comunicaran als encarregats de tractament que proveeixen els serveis TIC per compte del responsable del tractament.
Cal utilitzar els formularis i el procediment disponibles a la pàgina web del Departament de la Presidència
Informació addicional: per ampliar aquesta informació i conèixer els detalls del tractament de dades podeu accedir a aquest enllaç.
Com a conseqüència de la pressió humana i de l'increment de l'hàbitat a l'entorn de la muntanya, la fauna, i especialment la gran fauna, va iniciar un procés de desaparició, situació que es va agreujar després de l'important incendi que es produí a la muntanya l'any 1986.
Avui dia, les espècies que s'hi poden trobar són, en general, típicament mediterrànies, per bé que conviuen, en certs ambients de la serra, amb algunes de tendència centreeuropea.
A anotar entre els mamífers el porc senglar ( Sus scrofa ), l' esquirol ( Sciurus vulgaris ), la fagina (Martes foina ) i el gat mesquer ( Genetta genetta ), i des del 1995, amb la reintroducció de la cabra salvatge (Capra pyrenaica ) torna a ser present aquest esplèndid bòvid a Montserrat.
Entre els rèptils, el dragó comú ( Tarentola mauritanica ), l' escurçó ibèric ( Vipera latasti ), el vidriol ( Anguis fragilis ), el sargantaner gros ( Psammodromus algirus ), el llangardaix comú o ocel·lat ( Lacerta lepida ) i la serp verda ( Malpolon monspessulanus ), i entre els amfibis, escassos, potser alguna granoteta de punts ( Pelodytes punctatus ) i la salamandra (Salamandra salamandra).
Els ocells rupícoles són nombrosos i visibles a Montserrat, per exemple, el ballester ( Apus melba ), el roquerol ( Ptyonoprogne rupestris ), i el pela-roques ( Tichodroma muraria), mentre que, entre els ocells de bosc, es poden esmentar el tord ( Turdus philomelos ), el bruel ( Regulus ignipillus ), el tudó ( Columba palumbus ), i el tallarol gros ( Sylvia borin).
La presència de rapinyaires és més que infreqüent, si bé destaquen l' àguila cuabarrada ( Hieraaetus fasciatus ), i el falcó pelegrí (Falco peregrinus ) presents a les cingleres i roques verticals.
Montserrat és un indret molt visitat per la seva gran connotació religiosa i cultural però sovint no ens fixem en el magnífic entorn natural que constitueix.
El paisatge és únic, format per multitud de roques i agulles, entre les quals es desenvolupa una esplèndida vegetació.
L'oferta és àmplia al Monestir de Montserrat, els concerts, la Salve i el Virolai de l'Escolania, les Vespres, la Missa Conventual, els museus, les botigues, restaurants, anades i vingudes amb els funiculars...
D'altra banda, els pobles també ofereixen tota mena d'atractius, des de l'oferta cultural del museu i els concerts com el que es fa a les Coves del Salnitre de Collbató, el mercat d'artesans i brocanters de periodicitat mensual i l' Aplec de la Salut a l'abril, tot això a Collbató, fins a les festes populars com la del Timbaler del Bruc el mes de juliol, la festa del Panellet de Marganell el segon diumenge de maig, datada ja des de l'any 1707, i la Fira de la Coca i el Mató de Monistrol.
La gastronomia de la zona també és destacada, plats tradicionals ocupen les cartes als restaurants, canelons de col, mel i mató... i productes com l'oli i els pastissets són garantia de qualitat de la zona.
Pel Parc Natural de la Muntanya de Montserrat hi creuen i hi finalitzen molts senders de gran recorregut, entre els quals destaquen:
Tot i així, existeixen multitud de camins, corriols i petits senders que s'endinsen per les interioritats de la muntanya; cal, però, un cert grau d'entrenament i d'experiència muntanyenca per afrontar-los.
Consulteu en la secció Escalada quin és l'acord sobre la regulació de l'escalada, de les vies ferrades i de les canals equipades al Parc Natural de la Muntanya de Montserrat.
També trobareu documentació i la llista de les vies afectades per la regulació temporal i els plànols per sector.
Són cèlebres les Coves de Collbató o del Salnitre.
La més gran del conjunt de les coves de Collbató, amb uns 500 metres de recorregut, està oberta al públic amb visites organitzades els caps de setmana i festius.
El recorregut subterrani, perfectament enllumenat i equipat, ens endinsa a les profunditats de la cavitat, on es poden veure tots els processos càrstics que evolutivament s'han donat en aquest medi tan característic.
La cova del Salnitre, la més coneguda i visitada del Principat, és un flamant referent de la història de l'espeleologia catalana.
La muntanya de Montserrat és, sobretot, una muntanya d'alzinars i, malgrat la seva aparença de muntanya més aviat erma i rocallosa, quan ens endinsem pels seus camins descobrim fins a quin punt la vegetació és ufanosa en els replans i, sobretot, en les canals.
L'existència d'unes condicions ecològiques molt marcades fa que hi trobem també espècies endèmiques en cingleres i roquissars.
Malgrat que el clima és plenament mediterrani, l'estrat arbori tan dens de l'alzina ( Quercus ilex ) proporciona un sotabosc una mica més humit, la qual cosa permet que hi proliferin arbustos i lianes, com ara: aladern ( Rhamnus alaternus ), arítjol ( Smilax aspera ), marfull ( Viburnum tinus ), lligabosc ( Lonicera implexa), aladern fals ( Phillyrea latifolia ), galzeran ( Ruscus aculeatus ), boix ( Buxus sempervirens ), heura (Hedera helix ), arboç ( Arbutus unedo ), etc., segons es tracti d'alzinars a les parts baixes de la muntanya, fins als 600-700 m als obacs i gairebé fins als 1.000 m al solell (alzinar amb marfull), o d'alzinars situats per damunt de la cota dels 600 m als obacs i sobre un substrat calcícola (alzinar amb boix).
En aquest estatge s'hi poden trobar també algunes poblacions d'arbres caducifolis, com les rouredes, cercant els llocs més ombrívols, i fins i tot algunes teixedes.
En els solells de l'estatge de l'alzinar amb marfull, amb sòls calcícoles i poc profunds, s'hi fa la brolla de romaní i el bruc d'hivern.
L'aromàtic romaní ( Rosmarinus officinalis ) s'acompanya de la popular farigola ( Thymus vulgaris ), el bruc d'hivern (Erica multiflora) i, de vegades, d'algun pi blanc ( Pinus halepensis ).
I encara, als cingles de migjorn, no és difícil trobar poblacions de te de roca ( Jasonia saxatilis ).
Pel que fa a l'estatge de l'alzinar amb boix, i en les roques encarades al nord, s'hi troben comunitats de corona de reina ( Saxifraga callosa ssp.
Catalaunica ) espècie que a Catalunya, i a part de Montserrat, només és localitzable a Sant Llorenç del Munt, i orella d'ós (Romana myconi ), sense oblidar, a les cornises i els replans obacs, la presència de petits prats de seslèria ( Sesleria sp.).
Els alzinars muntanyencs són gairebé inexistents a Montserrat, i solament se'n troben uns quants als altiplans de sòls descalcificats situats entre els 800 i els 1.200 m d'altitud, com és el cas de la zona de Sant Jeroni.
Aquí els arbustos són força escassos i el protagonisme corre a càrrec d'herbes com, per exemple, la vara d'or ( Solidago virgaurea ), la betònica ( Stachys officinalis ), el te del país o de muntanya (Veronica officinalis ), i la maduixera ( Fragaria vesca ).
Encara, d'una manera molt excepcional, es poden trobar algunes representacions escasses de rouredes amb boix ( Buxo-Quercetun pubescentis ) i de teixedes ( Saniculo - Taxe -Tum), associació del teix ( Taxus baccata ) amb la sanícula ( Sanicula europaea ), i moltes altres espècies, com l'avellaner ( Corylus avellana) i el marcòlic ( Lilium martagon ).
L'ermita de Sant Benet es troba al costat de l'ermita de Sant Joan, al costat de l'ermita de Sant Onofre.
Fou durant molts anys l'habitatge del P. Vicari dels ermitans.
Era l'habitatge adient per als ermitans vells, ja que es trobava molt pròxima al Monestir, més encara per l'escala dreta que surt del jardí del Monestir cap a l'ermita de la Santa Creu.
Es va edificar amb la finalitat de permetre als pelegrins que no podien recórrer tot l'eremitori fer una estació de cinc visites en memòria de les cinc llagues del Redemptor i així guanyar les mateixes indulgències concedides als qui visitaven les dotze ermites.
L'abat Pedro de Burgos la va erigir l'any 1536 i gairebé trenta anys més tard l'abat Garriga l'amplià bastint una capella dedicada a Santa Escolàstica.
El 31 de juliol de 1812 va ser cremada per l'exèrcit francès, però quatre anys després va ser restaurada, va estar en ús fins al 1821, en què va ser abandonada. *Durant els anys trenta els oblats benedictins van reedificar la capella. *(Informació facilitada per la família Tarrats )
Avui dia se'n conserven poques restes, les ruïnes estan consolidades però hi ha embrossat.
Gràcies a la seva situació privilegiada es pot albirar una bona panoràmica i diverses ermites.
De l'antiga ermita de Sant Benet només queden dues cisternes, un canal d'aigua en roca, terrasses i murs de contenció de terres.
Actualment hi ha la nova capella benedictina que està en ús.
Per arribar a l'ermita de Sant Benet s'ha d'agafar un camí ample que neix al Pla de les Taràntules.
El camí no és recomanable per a un vianant no preparat, per arribar-hi s'ha de caminar una hora des del Monestir.
S'hi accedeix per les escales dels pobres i passant a tocar de Santa Anna.
Hi ha trams en mal estat i desnivells en poca distància.
L'ermita de Sant Dimes pertany a la zona de Tebaida, es troba just sobre el Monestir, al capdamunt de l'escala dreta que surt del jardí.
Sant Dimes estava formada per una capella amb un edifici annex on hi havia dues habitacions i al darrere una llar de foc.
Amb el temps passà a tenir dos oratoris: el de Sant Bartomeu, construït al segle XVII i el de Sant Josep, edificat al segle XVIII fora del recinte.
També s'hi aixecà un calvari a la part més alta.
Al segle XVI, durant el temps de l'abat de Burgos, es destruí el castell i canvià l'advocació de l'ermita.
Va ser destruïda el 1812 i restaurada quatre anys més tard fins que va ser definitivament abandonada l'any 1821.
A finals del segle XIX es va reconstruir la capella i s'abandonà de nou fins a la dècada dels setanta en què va ser restaurada per G. Martí Sas.
Hi ha restes de l'antiga ermita en bon estat de conservació.
Les restes estan consolidades i encara que estiguin embrossades es poden apreciar passos i restes del Castell de Marro.
L'emplaçament està ubicat en una situació privilegiada, amb una bona panoràmica i vistes a les altres ermites i al Monestir.
Compta amb un afegit modern que està en semiús.
Per arribar-hi s'han d'agafar unes escales des de Santa Anna que donen a un camí que està en bon estat.
L'ermita de Sant Dimes es troba una mica lluny del Monestir, a més d'una hora de distància.
L'ermita de la Santa Creu pertany a la zona de Tebaida.
Es troba just sobre el Monestir, al capdamunt de l'escala dreta que surt del jardí.
També es coneguda com a ermita de Santa Helena.
Està construïda aprofitant una petita balma natural, sota una roca de poca alçària.
A partir de 1764 va tenir un oratori dependent dedicat als Sants Reis on hi havia un quadre dels Reis a l'altar, un nen Jesús de cera en una vitrina de vidre, dos poms en forma de flors i un frontal amb dues cares, una de seda i l'altra de pintura.
A la capella hi havia un retrat i una inscripció lapidària elogiosa del sant ermità Benet d'Aragó, que hi visqué durant 67 anys.
El P. Jaume Villanueva menciona el 1821 un missal que prové d'aquesta ermita.
El 17 de maig de 1810 va ser destruïda durant les obres de fortificació del Monestir, sis anys més tard va ser restaurada i el 1821 va ser abandonada després de la mort del P. Soler.
En els anys seixanta va ser reedificada per albergar el P. Estanislau Llopart i fins fa ben poc el P. Basili Girbau.
Es conserven poques ruïnes de l'antiga edificació, les restes estan consolidades i no embrossades, cosa que permet apreciar restes de mur de pedra, elements ceràmics, paviments, graons en roca, tres cisternes d'aigua...
Hi ha construccions modernes que dificulten reconèixer les preexistents.
L'ermita encara està en ús i té limitat el pas, és un espai privat de la Comunitat.
Aquesta ermita és la més propera al Monestir, des de la seva ubicació es poden veure altres ermites i el mateix Monestir.
Per arribar-hi s'han d'agafar unes escales des de Santa Anna que donen a un camí que està en bon estat.
L'ermita de Sant Antoni pertany a la zona de Tebaida, és la que es troba més allunyada del Monestir juntament amb l'ermita de Sant Jeroni.
Es troba al costat del Cavall Bernat i al marge esquerre del torrent de Santa Maria o Vallmala.
En el passat probablement fou traslladada al seu emplaçament actual des d'una ubicació més abrupta.
Era considerada com la més solitària de totes les ermites.
A finals del segle XV va ser restaurada i ampliada per l'abat Cisneros.
Durant la Guerra de la Independència va ser convertida en polvorí i va romandre dreta fins que va ser destruïda l'any 1812 per l'exèrcit francès.
Les ruïnes de l'ermita de Sant Antoni no es troben en bon estat de conservació.
Les restes no estan consolidades i l'embrossat les tapa; tot i això es pot distingir murs de pedra, murs de contenció de terres, terrasses i una cisterna d'aigua.
Des d'aquest emplaçament es poden albirar altres ermites.
Per accedir a l'ermita de Sant Antoni es pot agafar el funicular i caminar uns quants minuts o anar per un camí d'escales.
Es troba a més d'una hora del Monestir; el camí que hi arriba presenta un darrer tram força dificultós.
L'ermita de Santa Anna pertany a la zona de Tebaida, al marge esquerre del Torrent de Santa Maria ( Vallmala ).
És l'ermita que es troba més a prop del Monestir, al mateix peu del camí.
En estar situada enmig de totes les ermites era el lloc on residia el monjo superior; per això comptava amb una esglesiola on hi havia un petit cor en el qual els ermitans s'aplegaven per celebrar missa els diumenges i festius, fent la funció de parròquia.
L'erm es dividia en un rebedor, un oratori, una peça de retir, una cambra amb alcova, un museu, un estudi amb latrina, un menjador, una cuina, una cisterna per emmagatzemar l'aigua, un hort i un jardí.
La capella era bastant gran en comparació amb la de les altres ermites i comptava amb una cúpula.
L'ermita de Santa Anna va ser traslladada d'una ubicació anterior, a 600 passos de distància per a una major comoditat d'eremites i pelegrins.
L'any 1498 l'Abat Cisneros la va bastir a la ubicació actual i va romandre dreta fins al 1812, en què va ser destruïda per l'exèrcit gal durant la Guerra del Francès.
A les rodalies es troba la cova i la font de Santa Anna.
Es poden visitar restes de l'antiga ermita en un estat no gaire bo de conservació ja que estan embrossades, tot i això les runes no estan disperses.
Es poden veure restes de murs de pedra, de passos, de la cisterna d'aigua i de terrasses.
Per accedir a l'ermita de Santa Anna hi ha un camí en bon estat amb escales i corriol, a peu del camí principal.
Es troba a prop del Monestir, a només trenta minuts.
És a tocar de l'ermita de Sant Joan, una mica més cap al nord-est, cent metres més avall es troba l'ermita de Santa Magdalena.
A l'ermita de Sant Onofre no era possible accedir-hi a cavall, per arribar hi havia un camí amb escales part de les quals estaven excavades en roca, després s'havia de creuar un pont de fusta que penjava sobre un precipici.
Com que estava situada a la vessant d'una muntanya, gaudia d'una bona vista panoràmica del pla.
Segons el Monasticon hispanicum va ser erigida per l'abat Pedro Burgos, al final del segle XV l'abat Garsias de Cisneros la va restaurar i es va mantenir dreta fins que va ser destruïda per l'exèrcit francès el 1812.
Les restes es troben en un bon estat de conservació, s'hi poden apreciar: murs, passos, cisternes d'aigua i les antigues escales d'accés.
A l'ermita de Sant Onofre s'ha construït un afegit modern que és en ús.
Per arribar-hi s'ha d'agafar un ample camí que neix al Pla de les Taràntules.
El camí es troba en bon estat, i en permet l'accessibilitat a tothom.
S'han recuperat les antigues escales d'accés i un tram de les que pujaven a Santa Magdalena, actualment està enganxada a l'ermita de Sant Joan, des de la qual s'hi pot accedir.
Des del Monestir s'hi arriba en uns trenta minuts.
Es troba a 150 metres de l'ermita de Sant Joan vers el migjorn enfonsada sota una roca, molt a prop del Torrent de Santa Caterina.
Està bastida aprofitant una balma natural sota una penya, a l'extrem d'una vall assolellada i solitària.
Era una ermita molt poc transitada i visitada ja que no quedava al peu de cap camí.
Es va construir al segle XVII al costat de les runes de l'antiga ermita de Sant Pere, que va ser enderrocada l'any 1677.
L'ermita de Santa Caterina era popularment coneguda com l'ocelleria de Montserrat per la gran quantitat d'ocells que hi niaven a prop.
La seva capella tenia la característica d'ésser coronada per una llanterna rodona.
Va ser destruïda per l'exèrcit francès el 1812.
Hi ha poques restes de l'antiga ermita de Santa Caterina, en un mal estat de conservació degut a la no-consolidació i a l'embrossat; entre les ruïnes destaquen la balma, restes de murs de pedra, de passos, d'elements ceràmics, de paviment i de cisternes.
Per accedir a l'ermita hi ha un camí que no és apte per a un vianant no preparat.
Al darrer tram destaca un corriol amb un desnivell pronunciat.
L'ermita de la Santíssima Trinitat es troba a la zona de Tebaida, al Pla de la Trinitat, en un lloc molt pla i assolellat, adossat a l'extrem oriental dels Flautats, a tocar del camí que ve de Manresa.
Era l'ermita més gran de totes, amb planta baixa i pis; per les seves dimensions era coneguda com 'el palau de les ermites'.
La Santíssima Trinitat era el lloc de descans per a monjos, llecs i escolans, també era el lloc d'acolliment d'hostes i pelegrins.
Els edificis eres més capaços i ben distribuïts que els de les ermites veïnes.
Al segle XV va ser reedificada i habitada per Bernat Boí, 'prior dels ermitans'.
Al segle XVII l'abat Beda Pi l'amplià de manera considerable amb una nova cisterna i un dormitori per als monjos, anys més tard, l'abat Jaume Martí bastí la capella i aixecà un pis.
El 1812 va ser destruïda per l'exèrcit francès, quatre anys després va ser restaurada i el 1821 va ser abandonada després que uns lladres assassinessin l'ermità.
Hi ha restes de l'antiga ermita en bon estat de conservació.
De fet, és l'única que encara té una paret dreta i se n'han trobat restes: de murs de pedra, de passos, d'elements ceràmics de paviment, d'una cisterna d'aigua, d'un canal d'aigua en roca, de terrasses...
De totes les ermites, és la que té unes restes més extenses.
Hi ha un afegit modern que no es troba en ús.
Per arribar-hi s'han d'agafar unes escales des de Santa Anna que donen a un camí que està en bon estat.
És una mica allunyada del Monestir, a més d'una hora caminant.
L'ermita de Sant Salvador pertany a la zona de Tebaida, està situada en l'extrem oriental del massís de Sant Salvador, al peu de la Roca de Sant Salvador i la trompa de l'Elefant, al costat de la Mòmia.
Es troba al peu del camí del Pla de la Trinitat a la Serra de Lluerneces per la cara sud.
També és coneguda com l'ermita de la Transfiguració.
La seva existència es troba documentada des dels primers anys del segle XIII.
Hi ha una balma que formava part de l'ermita antiga i en construir-se la nova la balma fou transformada en un oratori dedicat a la Nativitat del Senyor.
L'edifici principal de l'ermita estava custodiat per uns immensos cons que s'aixecaven per tots costats simulant un niu d'ocells.
L'any 1812 va ser destruïda per l'exèrcit francès, quatre anys més tard va ser restaurada i es va utilitzar fins al 1821, en què va ser abandonada.
Romanen poques restes de l'ermita de Sant Salvador, aquestes estan embrossades i no es troben consolidades.
Tot i això, es poden veure restes de murs de pedra, d'elements ceràmics, de passos, de terrasses i de murs de contenció.
Des de l'emplaçament hi ha una bona panoràmica i es poden albirar altres ermites.
A la balma hi ha una construcció moderna que està en ús.
Per accedir a l'ermita de Sant Salvador hi ha unes escales des de Sant Benet amb corriol i desnivells.
El camí no és recomanable per a un vianant no preparat, especialment el darrer tram.
Junt amb Sant Antoni, l'ermita de Sant Jeroni és la que es troba més allunyada del Monestir, al peu del cim de Sant Jeroni.
Està a prop de la nova ermita de Sant Jeroni i del centre reemissor de telecomunicacions.
L'ermita es va erigir sobre una antiga capella anomenada Santa Maria la més Alta.
Tot i estar ben construïda, gairebé mai va estar habitada perquè era molt perjudicada pel fred, la humitat i el vent.
No era un edifici gaire gran, però suficient per a un eremita; hi havia dues cisternes i dues places, una servia de mirador ja que gaudia d'una panoràmica impressionant, es podia arribar a albirar Mallorca i Menorca en dies molts clars.
Entre el 1536 i el 1541 va ser bastida, el 1590 va ser novament restaurada i ampliada.
Tornà a enrunar-se fins que el 1721 es va reedificar, i va romandre en peu fins al 1812, any què va ser destruïda per l'exèrcit francès.
Al segle XX es va construir un restaurant sobre les seves ruïnes que ja ha desaparegut.
Actualment no hi ha restes de l'antiga ermita de Sant Jeroni.
Des de l'antiga ubicació es pot veure una bona panoràmica.
Per arribar a l'antic emplaçament de l'ermita de Sant Jeroni es pot anar per un camí que es troba en bon estat de conservació.
Era una de les ermites que es trobava a més distància del Monestir, a una hora a peu.
L'ermita de Santa Magdalena es troba a tocar de l'ermita de Sant Joan, a la zona de Tebas.
Antigament es trobava a 600 passes de l'emplaçament actual.
En aquest emplaçament hi havia un castell que l'abat Garsias de Cisneros va reconvertir en ermita l'any 1498.
Situada entre penyals i riscos no era accessible anant a cavall, s'hi havia d'arribar a peu pujant unes escales que havien estat esculpides a la pedra.
Per això, a finals del segle XVII s'obrí un camí des de les creus de Sant Jaume i Santa Magdalena fins al torrent de Vallmala o Santa Maria.
Des de l'ermita de Santa Magdalena es pot veure el Monestir i altres ermites, fins i tot es podien escoltar els cants dels monjos.
Va ser destruïda per l'exèrcit francès el 1812.
Les restes de l'ermita de Santa Magdalena no es troben en bon estat de conservació degut a l'embrossat i a la dispersió de les ruïnes.
Tot i això s'hi poden apreciar murs de pedra, graons a la roca, cisternes d'aigua, terrasses i restes de l'antic Castell Otger.
Per arribar a l'ermita s'ha d'anar per un camí que neix al Pla de les Taràntules.
Aquest camí es diferencia en dos trams: el primer presenta un accés molt còmode però el segon és més complicat i requereix una certa preparació.
També s'hi pot accedir des de Sant Onofre per un costat o per les Escales de Jacob per l'altre.
Les escales només s'han mantingut en el seu tram superior.