Aquest número de la REAF conté quatre articles de recerca i una novetat: un comentari de sentències recents del Tribunal Constitucional en matèria d'organització territorial del poder.
Aquest comentari s'insereix en una secció que apareixerà a partir d'ara en els números d'abril de la Revista i que analitzarà les sentències dictades durant l'any immediatament anterior.
Pel que fa als articles, dos d'ells (De la Varga i Pla) tracten de temes directament relacionats amb el procés de recentralització a Espanya, centrant-se especialment en l'anàlisi de les reaccions legislatives i institucionals que aquesta recentralització ha generat entre les CA.
Els altres dos articles (Illamola i Elias&Mees) també aborden qüestions territorials, si bé incideixen en aspectes indirectament, però no únicament, vinculats al cas català.
Els quatre articles, doncs, ofereixen perspectives diverses que, més enllà d'analitzar els seus objectes d'interès, contribueixen a establir un mapa més general dels punts crítics de l'actual debat territorial a Espanya.
Professora de Dret Administratiu de la Universitat Rovira i Virgili, i membre del Centre d'Estudis de Dret Ambiental de Tarragona (CEDAT)
Resum: La tendència recentralitzadora de les competències en l'Estat espanyol no escapa de la matèria ambiental i tampoc de l'avaluació ambiental.
La garantia de la unitat de mercat, la seguretat jurídica i altres arguments han servit d'excusa per promulgar normativa a favor de l'harmonització de la regulació.
D'allà es deriva la promulgació de lleis de caràcter bàsic amb un detall de regulació propi d'un reglament que deixen poc poc marge d'actuació a les comunitats autònomes (CCAA) tret que decideixin dictar normes addicionals de protecció.
A la pràctica això comporta una minva en les competències autonòmiques, una involució de les autonomies polítiques i de la descentralització de l'Estat espanyol.
L'actual Llei estatal bàsica 21/2013, de 9 de desembre, d'avaluació ambiental, hi ha propiciat aquesta involució.
En aquest treball analitzem quines són les conseqüències que deriven d'aquesta normativa a les competències autonòmiques sobre l'avaluació d'impacte ambiental (EIA) de projectes.
Per això s'ha estudiat aquesta norma bàsica i les regulacions autonòmiques sobre EIA, aturant-nos en aquells aspectes nous de la legislació autonòmica respecte a la legislació bàsica.
Finalment, a tall de conclusió, s'aporten recomanacions i propostes en relació amb la qüestió estudiada.
Paraules clau: avaluació d'impacte ambiental; legislació autonòmica ambiental; dret ambiental; distribució de competències.
Professora de Dret Constitucional de la Universitat de Girona
Resum: L'article examina les darreres reformes normatives d'incidència en la regulació dels consells consultius autonòmics.
Formalment, es divideix en dues parts.
A la primera, s'analitza la recent supressió dels consells consultius a Madrid i Extremadura així com les reformes recents que han afectat el Consell Consultiu de Galícia i el Consell de Garanties Estatutàries de Catalunya.
Partint d'aquesta base, a la segona part de l'article s'analitzen els arguments jurídics i polítics esgrimits per justificar aquests nous marcs normatius.
Per fer-ho, l'article analitza els límits constitucionals i els debats polítics i acadèmics projectats en el procés de descentralització de la funció consultiva a l'Estat autonòmic.
L'article conclou amb una lectura crítica de les recomanacions de la Comissió per a la Reforma de les Administracions Públiques d'incidència en la matèria.
Paraules clau: Consell Consultiu; Consell de Garanties Estatutàries de Catalunya; Institucions d'autogovern autonòmiques; Estat autonòmic; reformes normatives.
Professora agregada interina de Dret Internacional Públic (Dret de la UE) de la Universitat de Girona, i directora del Centre de Documentació Europea i del Centre Europe Direct Girona de la UdG
Resum: Aquest article vol ser una aportació a la qüestió que es planteja respecte a la ciutadania europea per part dels nous nacionals catalans en el supòsit que Catalunya esdevingués un nou estat.
Davant l'adquisició d'una nova nacionalitat es perd aquesta condició (la de ser ciutadà europeu)?
Per intentar donar resposta a aquestes qüestions s'analitza el vincle entre la ciutadania europea i la nacionalitat, així com quines podrien ser les conseqüències amb relació a la ciutadania si Catalunya se separés de l'Estat espanyol.
Per a aquesta anàlisi cal tenir en compte la jurisprudència del Tribunal de Justícia de la Unió, que va defensant la seva competència per garantir el respecte de la ciutadania europea, en ser un dret atorgat per l'ordenament jurídic comunitari.
Les conclusions dels apartats anteriors ens condueixen a plantejar-nos dos aspectes més: d'una banda, l'obligació de negociar si tingués lloc la situació plantejada, i de l'altra, la possibilitat que la ciutadania hagi fet un pas més i puguem situar-nos en un nou concepte d'aquesta.
El resultat del referèndum al Regne Unit afegeix un nou escenari que també es té en compte.
Paraules clau: ciutadania europea; Unió Europea; nacionalitat; principi de proporcionalitat; Catalunya; independència; separació de part del territori d'un Estat membre, Brexit.
Catedràtic del Departament d'Història Contemprània de la Universitat del País Basc
Cap de l'Àrea d'Assessorament sobre l'Organització Territorial del Poder de l'Institut d'Estudis de l'Autogovern, i professor associat de Dret Constitucional de la Universitat de Barcelona