projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
L'article proposa una anàlisi dels antecedents polítics i jurídics més significatius que han contribuït a construir l'estatut d'oficialitat de la llengua catalana a Catalunya en el període comprès des de 1892 a 1936.
La valoració de la llengua catalana com un baluard identitari de Catalunya i la vinculació de la qüestió lingüística a nocions d'identitat nacional justificaran que, moltes vegades, els projectes favorables al reconeixement d'un estatut d'oficialitat del català es circumscriguin dins projectes més amplis de reivindicació d'un marc d'autonomia per a Catalunya.
El moviment del catalanisme polític adquirirà un paper explicatiu clau per comprendre l'evolució del règim jurídic de la llengua catalana a tombants del segle xix, principi del segle xx.
En aquest context s'inscriu, entre d'altres, la proposta lingüística de les Bases per a la Constitució regional catalana, també dites Bases de Manresa, de 1892.
La tercera d'aquestes bases proposava garantir que el català fos l'única llengua oficial a Catalunya i en les relacions d'aquesta amb l'Estat.
Durant el primer terç del segle xx l'idioma català va anar-se estenent en àmbits que fins aleshores li havien estat vedats.
La Mancomunitat de Catalunya impulsaria un important procés de normalització lingüística, en un escenari d'efervescència de la voluntat d'autogovern del Principat.
L'adveniment de la dictadura de Primo de Rivera encetaria un parèntesi en aquest procés.
Durant aquesta etapa dictatorial es van aprovar diverses disposicions normatives amb l'objectiu de prohibir l'ús del català en sectors en què aquesta llengua s'havia estès i normalitzat a les dècades precedents.
El 1928 s'aprovaria el Projecte de Constitució provisional de la República Catalana, també conegut com a Constitució de l'Havana.
Proposava garantir que el català fos l'única llengua oficial a Catalunya.
L'article estudia el contingut i l'abast d'aquesta previsió lingüística.
Malgrat la seva manca d'eficàcia jurídica, aquest document és interessant en el pla d'anàlisi teòrica perquè esbossa un model lingüístic singular, sense precedents en els projectes del segle xix.
El 1983, la unanimitat parlamentària per la Llei de normalització lingüística va ser fictícia.
Van quedar-ne fora qüestions essencials per a l'estatut jurídic del català, com que conèixer-lo fos un requisit per a accedir a la funció pública; els models lingüístics a aplicar a l'ensenyament i a l'administració van quedar oberts i, finalment, el Govern espanyol de Felipe González (PSOE/PSC) la va impugnar.El II Congrés Internacional de Llengua Catalana va comptar amb una Àrea científica de llengua i dret que, analitzant la Llei i el seu context, va fer públiques conclusions i propostes.
Passats 25 anys, les propostes que depenien de la Generalitat s'han materialitzat, però en gairebé cap de les que depenien de l'Estat espanyol hi ha hagut progressos significatius.
Les conclusions generals de l'Àrea V del Congrés van influir d'una manera decisiva en la configuració dels conceptes de llengua pròpia, doble oficialitat i normalització lingüística i continuen sent vigents.
En canvi les propostes d'actuació concretes semblen superades.
Això ens mostra que és essencial per a una política lingüística comptar amb fonaments clars i permanents i adaptar les actuacions a la situació de cada instant.
El propòsit d'aquest treball és estudiar, des de la perspectiva teoricometodològica de la lingüística cognitiva, la connexió en les sentències penals de primera instància (TSP) com una forma de configuració del sentit, tant des del punt de vista de la seva anàlisi com de la seva producció escrita.
A aquest efecte, es defineix, en primer lloc, la connexió com una operació lingüisticocognitiva i es relaciona amb els conceptes de connectivitat i connectors, i també es desenvolupen les dimensions en les quals aquesta pot estudiar-se.
En segon lloc, es presenten els diferents usos dels dispositius connectius, en particular, els usos "anòmals" que s'han registrat en un corpus de sentències penals de primera instància (TSP), a fi de comprovar-ne la importància, explicitant el valor heurístic que té la connexió per comprendre aspectes rellevants de la textualitat i de la discursivitat de les sentències penals, i també per reflexionar a l'entorn de qüestions vinculades amb insuficiències en la composició escrita.
En tercer lloc, s'exploren les funcions textuals/discursives lligades al comportament de la connexió, a fi d'interpretar els fenòmens que se'n desprenen, a la llum de processos i estratègies de cognició específics.
Això ens ajudarà a entendre, finalment, que la manera com es connecta en les sentències penals de primera instància (TSP) dóna compte de formes de pensar / d'actuar / de dir dels jutges i el tribunal que jutja que s'evidencien a través de la seva experiència amb la llengua escrita.
I, sobretot, ens permetrà demostrar que aquestes formes de connexió constitueixen una prova fefaent d'una comunicació bàsicament professional i especialitzada, però fallida si es considera la seva projecció pública.
L'article té l'objectiu d'explicar i analitzar les polítiques lingüístiques més destacades que s'han aprovat en els últims 25 anys a Andorra i analitzar els motius pels quals s'han adoptat.
En el text s'analitzen les lleis, els decrets, els estudis i els edictes que fan referència a l'ús del català en els aspectes polítics, socials i econòmics d'Andorra.
Es destaquen les iniciatives impulsades en els últims anys tant pel govern del Principat com pels legisladors i els diferents actors socials.
A més, per entendre l'evolució de l'ús del català al país i les polítiques posteriors adoptades pel govern andorrà, també ens hem nodrit d'estudis i de capítols de llibres i d'articles publicats als mitjans de comunicació.
L'Estatut d'autonomia, com a norma institucional bàsica reguladora de l'autogovern de Catalunya, no podia eludir la qüestió lingüística, com a expressió d'un fet identitari i cultural.
En el recent procés de reforma estatutària, que s'inicia a començaments de l'any 2004 i culmina el juny de 2006, s'opta per incrementar substancialment la regulació lingüística estatutària.
Això respon a un doble objectiu: d'una banda, consolidar el règim jurídic-lingüístic vigent a Catalunya, mitjançant l'elevació a rang estatutari dels principis jurídics i drets lingüístics anteriorment recollits per la legislació lingüística; i, d'altra banda, avançar en certs àmbits, amb la introducció d'una sèrie de prerrogatives lingüístiques noves.
L'escenari polític i parlamentari en el qual s'inicia el procés era favorable per assolir els acords necessaris per aprovar la reforma.
Durant la tramitació parlamentària a Catalunya la regulació lingüística suscita un ampli suport dels partits polítics impulsors de la reforma (CiU, PSC-CpC, ERC i ICV), sense que es destaqui especialment en l'oposició general a la reforma el PPC.
Diversament, la qüestió lingüística centrarà bona part dels debats del text estatutari en les Corts Generals, i serà un dels aspectes clau en el rebuig frontal de la reforma estatutària per part del PP.
Això motiva nombroses intervencions en defensa de la legitimitat democràtica i la constitucionalitat de les prescripcions lingüístiques estatutàries, la redacció de les quals sofreix nombrosos canvis més o menys puntuals durant la tramitació.
L'abast d'aquests canvis no és compartit per ERC, que finalment vota en contra del text.
El referèndum popular sobre l'Estatut d'autonomia de Catalunya de 2006 obté uns resultats clarament positius.
El Tribunal Constitucional s'haurà de pronunciar sobre diversos aspectes de la regulació lingüística estatutària, amb motiu dels recursos d'inconstitucionalitat interposats.
El llenguatge judicial és el més característic dels llenguatges jurídics.
De fet, els jutges fan coses amb paraules o, més precisament, els jutges fan coses amb casos.
Aquest estudi duu a terme una anàlisi comparada del llenguatge judicial que utilitza l'anglès, el francès i l'espanyol.
A tal efecte, combina una investigació lexicogràfica amb un enfocament institucional.
En la primera part es fa una anàlisi lingüística i s'ofereix una breu presentació institucional de nou tribunals suprems dels Estats Units, el Regne Unit, França, Espanya i Europa, tal com s'expressen en els idiomes que són objecte d'anàlisi.
Els aspectes institucionals es basen en tres idees que demostren com el llenguatge judicial depèn de la manera en la qual se seleccionen els jutges, de l'estil d'argumentar que utilitzen els tribunals i de les pròpies sentències.
Les diferents maneres de pronunciar una sentència determinen la idiosincràsia de cada tribunal.
Per això, no és el mateix deliberar en secret que fer-ho obertament, pronunciar-se mitjançant una sola sentència en nom del tribunal o que cada jutge expressi la seva pròpia actitud (una opinió per cada jutge, o només els vots discrepants o concurrents en relació amb l'opinió de la majoria).
La segona part aborda una anàlisi empírica de nou sentències dictades pels tribunals elegits.
A tal efecte s'elaboren nou taules amb aquells termes que provarien els aspectes distintius de les diferents sentències de cada tribunal, en cada un dels idiomes emprats i reflectint un determinat context polític, legal i cultural.
Són pocs els precedents que, des d'una perspectiva interdisciplinària, s'han preocupat d'estudiar les variacions de sistematització i la definició dels vocables que pertanyen a diferents àmbits d'especialitat.
Aquesta investigació pretén contribuir a l'anàlisi de les entrades lexicogràfiques que els diccionaris acadèmics, de caràcter general, han dedicat a tres parells de termes jurídics: (1) conflicte i disputa; (2) resolució alternativa de conflictes i resolució extrajudicial de conflictes; i (3) judici i jutge.
Amb aquest objectiu, s'adopta una perspectiva diacrònica i, alhora, s'aporta un enfocament comparatiu a partir de la revisió de les definicions que ofereix una altra sèrie de vocabularis, en aquest cas, d'especialitat judicial.
Finalment, l'anàlisi lexicosemàntica permet traçar una línia evolutiva en el definidor d'aquests termes, així com enfortir els llaços existents entre les ciències del llenguatge i del dret.
L'obra més important de Francesc Eiximenis, teòleg, conseller en temes eclesiàstics i polítics, i un dels escriptors catalans més prolífics de l'Edat Mitjana, és el Llibre del Crestià, recull extens de sermons, faules i exemples de caràcter moralitzant.
Dels quatre volums escrits { Primer, Segon, Terç i Dotzè del Crestià ), el darrer inclou un tractat que, anomenat Regiment de la cosa pública, toca el tema de l'Estat, la importància de les lleis, dels bons governants i consellers, etc. Aquest tractat, amb una temàtica més especialitzada que les altres parts de l'obra, conté una àmplia terminologia legal, que és l'objecte d'estudi d'aquest article.
Aquest camp semàntic comprèn tant els termes d'ús legal tècnic i específic com aquelles paraules més populars que es refereixen al dret.
A l'article de Donna M. Rogers s'analitzen succintament quasi 60 termes legals (erudits i de caire més popular) que apareixen en el Regiment de la cosa pública.
Amb aquest breu treball, que forma part d'un estudi més ampli sobre el llenguatge d'Eiximenis, l'autora intenta demostrar que l'afirmació que feia Eiximenis d'escriure per a la gent illetrada no és totalment certa, perquè el seu llenguatge (tot al contrari que el seu estil més senzill, més repetitiu, ple de sinònims i definicions) és molt més erudit i tècnic del que hom ha afirmat sempre.
A Europa coexisteixen diferents ordenaments jurídics expressats en pluralitat de llengües, i que responen a distintes famílies jurídiques que han evolucionat històricament en contextos dispars.
Davant d'aquesta situació, les institucions europees proporcionen mecanismes per harmonitzar el dret contractual europeu mitjançant directives.
Però tal comesa no sempre obté bons resultats.
Les bases que estableixen les directives són de mínims, per aquest motiu en el procés de transposició que realitzen els estats membres, i tenint en compte l'amplia capacitat legislativa de què disposen, sovint comporta l'efecte contrari al de l'harmonització.
Sorgeixen problemes en la traducció a la llengua jurídica de l'Estat membre que transposa, que fan aparèixer concepcions distintes i/o errònies que no coincideixin necessàriament amb la proposta de la directiva, ni tampoc amb la resta de transposicions dels altres Estats de la UE.
El resultat és una noció més o menys harmonitzada, però que no evita que l'operador jurídic es trobi en la necessitat d'indagar en cada ordenament jurídic l'abast i el significat de termes jurídics contractuals, enfrontant-se a problemes de definició i de traducció, d'interpretació i qualificació.
L'estudi parteix de setze directives europees i quinze lleis espanyoles de transposició, juntament amb les catalanes, i pretén ser una aproximació a aquests problemes a través de l'exposició d'alguns exemples significatius i mostrant una visió general de la situació actual.
S'estudien nocions com les de: comerciant o empresari o professional; consumidor; dret de rescissió, dret de resolució, dret de desistiment unilateral; contracte d'agència, entre d'altres.
Al final de l'estudi es palesarà l'existència de problemes juridicolingüístics en el procés de transposició de directives europees en matèria de contractes en l'ordenament jurídic espanyol i que es pot traslladar a la resta d'ordenaments europeus.
La conseqüència és una pluralitat de nocions diverses en el si de la Unió Europea, que s'allunyen de la finalitat perseguida per les directives comunitàries, és a dir, l'harmonització de les legislacions dels estats membres.
Però aquesta "crisi juridicolingüística" també ha estat percebuda per les institucions europees, les quals han optat, de moment, per elaborar un "Marc comú de referència", el qual haurà de definir amb precisió els termes jurídics, enunciar els principis fonamentals i oferir models coherents de normes de dret contractual inspirades en el cabal comunitari i en les millors solucions recollides en els ordenaments jurídics dels estats membres.
La llengua i la cultura catalanes s'han vist exposades, particularment durant els darrers anys, a forces exògenes que fragmenten llur percepció col·lectiva, la seva sociosfera, dins el marc d'un procés d'aculturació.
Davant d'algunes veus que afirmen que els llibres en una varietat geogràfica determinada del català no es comercialitzen gaire bé en altres territoris, aquest estudi mira d'avaluar, de manera aproximada, qualitativa i no quantitativa, els efectes que això té en la percepció dels parlants i dels agents implicats en la traducció editorial: traductors, correctors, editors, llibreters i lectors.
Això ens permetrà dilucidar com ajuda aquest sector a normalitzar la varietat estàndard del català, així com el model lingüístic que s'està consolidant per a l'esdevenidor.
En aquest article ens proposem examinar un tema poc conegut: els nivells d'alfabetització a la Catalunya moderna (segles XVI-XVIII), tant a les ciutats com a la ruralia.
A partir dels estudis publicats fins ara i de noves fonts mostrarem una Catalunya molt més diversa i alfabetitzada del que tradicionalment s'havia (pre)suposat.
Esperem que aquesta primera contribució estimuli nous estudis que, de ben segur, modificaran la història de l'alfabetització tant al nostre país com a la resta d'Europa.
Malgrat que hi ha hagut diversos estudis importants en les últimes dècades pel que fa a l'ús, per part dels estudiants universitaris, de formes pronominals de tractament formals (V) i informals (T), fins a la data no hi ha hagut cap estudi que compari l'ús per part dels estudiants universitaris bilingües català-castellà de formes pronominals de tractament amb interlocutors d'edats i posicions socials específiques.
Aquest estudi pilot pretenia omplir aquest buit de recerca mitjançant la distribució d'un qüestionari a 61 estudiants bilingües català-castellà de la Universitat de Barcelona.
Els resultats van mostrar que, malgrat que els sistemes pronominals de castellà i català són diferents en teoria, les tries dels pronoms de tractament eren en general similars en percentatges i en tendències en ambdues llengües, tot i que uns quants alumnes no usaven el català o el castellà amb certs interlocutors.
Això suggereix que s'està produint un procés de convergència lingüística entre el català i el castellà a Barcelona.
Aquest treball es proposa de reflexionar sobre l'ús que els professionals fan del llenguatge jurídic en seu judicial, amb l'objectiu d'oferir algunes propostes de millora.
Per a això, en els dos primers apartats es consideren algunes propostes d'optimització del llenguatge jurídic dutes a terme a Espanya i a altres països europeus.
És destacable, en aquest sentit, que la majoria d'iniciatives han desatès el vessant oral del llenguatge, centrant-se fonamentalment en la llengua escrita.
Així doncs, a partir del corpus analitzat, aquest estudi descriu alguns problemes freqüents que interfereixen en l'ús clar i eficaç del llenguatge oral en el discurs jurídic; els diferents exemples van acompanyats de propostes de millora que s'expliquen en l'apartat corresponent.
Fora d'això, un aspecte nou del present estudi és la seva incidència específica en el component vocal i de producció sonora del discurs oral en seu judicial, d'acord amb les aportacions incloses per al camp del llenguatge oral a l' Informe de Recomanacions de la Comissió per a la Modernització del Llenguatge Jurídic (Ministeri de Justícia, 2011).
Finalment, es proposen algunes idees que pretenen d'ajudar a fer més comprensible aquest discurs i facilitar així l'exercici professional del dret i la relació entre justícia i ciutadà.
La llengua vehicula les expressions culturals d'una comunitat determinada.
Des de fa dècades, la tecnologia cultural amb més impacte social ha estat l'audiovisual, amb la televisió al capdavant.
Mal que bé, Catalunya ha sabut desplegar unes polítiques i uns instruments, precaris però efectivament desplegats, per vehicular les pròpies expressions audiovisuals en català.
Però des de la irrupció d'Internet, els continguts audiovisuals a demanda, accessibles des de qualsevol dispositiu connectat, esdevenen més i més importants.
Aquesta mutació dona un avantatge formidable a la projecció de continguts nord-americans i, consegüentment, comporta una pèrdua de pes important no sols per a la
llengua catalana, sinó també per a les cultures europees no anglosaxones i les seves indústries de continguts.
A partir d'aquí, quina és la política lingüística possible per garantir la pervivència i la projecció del català en el nou context comunicatiu?
El present article dona una clau, la clau de volta diríem, a partir de la nova Directiva de serveis de comunicació audiovisual, aprovada el passat 2 d'octubre (Parlament Europeu 2018).
Aquesta norma europea incorpora el principi de prominència a Internet per a les obres de producció europea i per als continguts d'interès general en els serveis audiovisuals a demanda (siguin en forma de menú, de cercador, de sistema de recomanació, etc.).
Així, la prominència pot esdevenir l'anella europea des d'on penjar la legislació i el desplegament regulador que permetin la pervivència de la llengua catalana en l'ecosistema comunicatiu del segle XXI.
Són nombrosos els textos internacionals i nacionals que recullen el dret a l'assistència lingüística en el context judicial del procés penal com a dret fonamental de tot sospitós o acusat desconeixedor de la llengua del procés.
Amb l'aprovació de la Directiva 2010/64/UE, relativa al dret a interpretació i traducció en processos penals, s'ha proclamat el dret a interpretació de comunicacions orals i traducció de documents escrits com a garanties diferenciades que tutelen contemporàniament el justiciable al·lòfon.
No hi ha cap dubte que aquesta distinció ha contribuït en gran mesura a la major visibilitat del dret a la traducció, que durant anys ha estat ombrejada per la interpretació en allò que concerneix l'àmbit judicial.
Tanmateix, els seus límits continuen sent difosos.
Les sentències Covaci i Sleutjes simbolitzen la primera oportunitat del Tribunal de Justícia de la Unió Europea de respondre a dues qüestions prejudicials que qüestionen el tribunal internacional sobre l'abast d'aquesta garantia, cosa que ha propiciat un debat interessant sobre fins a quin punt la normativa europea de referència protegeix el dret a traducció de documents essencials.
L'assistència lingüística (oral i escrita) que els organismes judicials espanyols han de concedir als ciutadans que són objecte d'un procediment penal l'estableixen les directives 2010/64/UE i 2012/13/UE del Parlament Europeu i del Consell (transposades per la Llei Orgànica 5/2015, de 27 d'abril).
Ben al contrari que en els procediments relatius a les accions civils, notarials o administratives, on falta una prestació "oficial" de serveis de traducció i interpretació, la qual cosa obliga els ciutadans a recórrer a serveis professionals que anomenarem "privats".
En el cas d'Espanya, aquesta activitat sol recaure en el traductor/intèrpret jurat.
Aquest article té tres objectius: 1) descriure el sectors on aquesta activitat "privada" té lloc i posar èmfasi en els actors (ciutadà, jurista, traductor/intèrpret), fent un repàs dels tipus de text i la situació comunicativa en la qual sorgeix aquesta necessitat de traducció; 2) oferir un enfocament comparat dels aspectes relatius a la professió de traductor jurat a França i a Espanya per analitzar les similituds i les diferències entre els dos països; i 3) a causa de la gran càrrega de treball real generada per aquesta activitat, examinar la necessitat o la falta de necessitat, per part dels estats, de regular la prestació d'assistència lingüística en l'àmbit civil.
En el cas de tractes amb estrangers, el dret jurídic italià opta per prendre l'italià com a única llengua oficial, si més no per manca d'una normativa que reguli aquest tema.
Malgrat això, dins el marc del dret privat, les concessions a llengües estrangeres són més àmplies.
Pel que fa a les notificacions d'acomiadament d'un treballador estranger, la legislació alemanya té en compte el coneixement lingüístic de l'acomiadat i li concedeix un temps prudencial perquè tingui opció a la traducció i comprensió total del text.
El cas italià és molt semblant: l'acomiadament individual ha de ser notificat sempre per escrit (llei de 15 de juliol de 1966, núm. 604), la qual cosa pot ser interpretada com una oportunitat perquè l'interessat n'aconsegueixi una traducció i, per tant, arribi a una comprensió total del text.
Pel que fa als problemes lingüístics que poden sorgir en contractes signats per empreses o grups que usen llengües diferents, l'article 1.341, coma 1, c.c., estableix que, en cas de dubte lingüístic, el contracte s'interpretarà a favor de la part que no ha redactat el contracte.
Tanmateix, la llei italiana no estableix que els contractes amb errors lingüístics s'anul·lin automàticament però sí que especifica que poden arribar a ser anul·lats.