L'objectiu d'aquest article és, des de la perspectiva local, fer un recull de les formes de repressió del franquisme que provocaren víctimes mortals.
Camp de la Bota, monument als afusellats durant la repressió franquista © Memorial Democràtic
Fossa comuna on eren enterrades algunes de les víctimes de la repressió franquista © Memorial Democràtic
Els afusellaments al Camp de la Bota
La més important des del punt de vista numèric és la que es va fer en els primers mesos de l'ocupació, a partir del 26 de gener de 1939.
Amb llistes confeccionades amb gent de la localitat, la Guàrdia Civil, amb la possible col·laboració d'escamots de falangistes, detenia a qui trobaven oportú.
Després de les tortures, les persones detingudes patien simulacres de judici amb forma de consell de guerra, alguns dels quals acabaren en pena de mort pels delictes de «rebel·lió militar» o «auxili a la rebel·lió».
Els seus noms i característiques ja han estat publicats.
Jordi Cánovas va fer un estudi exhaustiu dels hospitalencs afusellats, i sabem que van ser vint-i-tres homes d'entre 21 i 49 anys, la majoria dels quals, tret d'un, van ser afusellats al Camp de la Bota.
Una de les novetats que aportem en aquest article és la constatació que a l'Hospitalet es va produir una altra modalitat d'assassinat polític.
Reproduïm un document del 6 de maig de 1939, que l' Inspector Jefe de la policia de l'Hospitalet envià a l'alcalde:
Al llibre Registro de sepulturas del 30 de Diciembre del 1937 al 9 de Mayo del 1946, conservat a l'Oficina del Cementiri Municipal de l'Hospitalet, hi són, efectivament, els noms de deu homes inscrits el 6 de maig de 1939, la causa de la mort dels quals va ser «hemorragia traumática»", i també indica que van ser enterrats «á la fosa».
I uns rengles més avall hi ha uns altres cinc homes, la data de la defunció dels quals és el 9 de maig, i dels quals també es diu que la causa de la mort és «hemorragia traumática» i que van ser enterrats «á la fosa».
Les tropes franquistes que ocupaven l'Hospitalet van sortir un parell de nits i van assassinar aquests quinze homes, aplicant la vella Llei de fugues.
Els morts eren de Santa Eulàlia, set, i Collblanc-Torrassa, sis (incloent-hi el petit barri de la Granota, que avui és de la Florida).
També sabem que cinc eren casats.
Com va documentar Carles Santacana, la repressió fou especialment dura a la Torrassa i Santa Eulàlia.
La Torrassa era, en aquella època, l'exemple més important de barri socialment conflictiu i on hi havia hagut una gran implantació de la CNT i la FAI.
També era receptor de comentaris racistes en relació amb l'origen immigrant de la població, especialment de Múrcia.
La identificació immigrant-delinqüent-anarquista s'havia fet durant la República i la reproduïen les autoritats franquistes.
En relació amb Santa Eulàlia, només per recordar, el jutjat militar que hi havia a la ciutat s'establí en un primer moment als baixos de l'Ajuntament, però després es traslladà a aquest barri.
Aquesta cacera humana del 6 i el 9 de maig no era el mètode habitual de la repressió franquista després de la fi de la Guerra Civil, i caldria comprovar si fets semblants es produïren a d'altres poblacions.
Com és que l'exèrcit prenia un paper actiu en la repressió política?
Sense poder fer cap afirmació contundent, ordeno els següents fets:
El 30 d'abril, el comissari de policia que encapçalava la repressió política a la ciutat, José León Giménez, va ser assassinat.
Era un clar cas de resistència armada, una resposta de tu a tu a les forces repressores.
L'1 de maig, el general governador militar de Barcelona, Pedro Yeregui Moreno, va visitar l'Hospitalet i va fer una inspecció de les forces militars que hi havia.
El 6 i el 9 de maig, l'exèrcit protagonitzà sengles razzies i matà quinze homes.
El mateix dia 6 de maig també hi ha l'anotació (de l'enterrament?) al llibre del cementiri de Manuel Luis Bertran, natural de Barcelona, de 18 anys, amb domicili al carrer Roig, 15, del qual diu «Fusilado por los rojos 15 julio 1938» en un poble de la província de Lleida el nom del qual no es pot llegir bé.
Sense fer cap afirmació concloent, podem dir que davant l'acte de resistència armada, l'exèrcit actuà com en una zona ocupada i va prendre represàlies sobre la població civil, utilitzant el terror com a arma política.
També és possible que l'enterrament d'una víctima de la repressió en la rereguarda republicana previst per a aquell dia impulsés els franquistes a cometre els crims.
Val a dir que al llibre del cementiri hi ha molts noms que mereixen un aclariment, com el de Rosa Monné Casas, de 14 anys, morta el 26 de gener per una ferida d'arma de foc, o el d'Antònia Martínez López, que havia nascut a Garrucha (Almeria) vint-i-cinc anys abans, i que va morir el 4 de març per una «hemorragia traumática cerebral».
En les memòries de persones que van viure aquells anys trobem relats de casos de morts produïdes per la repressió, que s'han de prendre amb la precaució pròpia d'aquesta mena de fonts.
Ens informen de dos tipus més d'assassinats polítics.
Domènec Pastor Petit, el gran escriptor hospitalenc, descriu com, vers l'abril del 1939, un militar va clavar un tret al cap a un home gran perquè li va contestar en català quan li va preguntar per una adreça, a la rambla Just Oliveras.
[6] Les característiques del relat i la trajectòria de l'autor fan versemblant aquest episodi.
Aquests actes de barbàrie puntual sempre han format part de la memòria col·lectiva i eren transmesos de forma oral, i gairebé mai eren registrats documentalment, fins a perdre la versemblança.
Ramon Gómez ens informa de la mort del pare d'un company d'escola, de cognom Escodà, que era empresonat a la Model.
Quan la mare, que era en llibertat condicional, en va demanar explicacions, li van fer signar un paper acceptant la versió oficial segons la qual el seu marit s'havia suïcidat.
Aquest episodi seria un exemple d'una mort d'un altre tipus, la dels empresonats que morien pels maltractaments, males condicions, etc. [7]
Els testimonis de Pastor Petit i Gómez són només testimonis, que convindria confirmar documentalment.
Al llibre del cementiri podem trobar alguns noms que es correspondrien amb l'home gran possiblement assassinat a la Rambla.
La documentació de la mortalitat a la Model és més difícil de consultar...
La cinquena modalitat d'assassinat polític que patí la població hospitalenca va ser el de la repressió de la guerrilla.
Aquests casos han estat tractats per la bibliografia i podem rastrejar-ne alguns.
L'Hospitalet havia estat una important font de milicians i patrullers durant la Guerra, i també ho va ser de guerrillers durant la postguerra.
El cas més conegut és el de Quico Sabaté, abatut el 1960.
Abans, però, en una acció el març del 1949 és mort per la policia, a la seva casa de la Torrassa, Miquel Barba Moncayo, i el setembre fan el mateix als carrers de Barcelona amb Josep Sabaté.
[8] Molt probablement, en els fets que provocaren la mort de Barba es produí la del policia Antonio Juárez.
El febrer del 1950 fou afusellat, al Camp de la Bota, Manuel Sabaté, el germà petit de Quico i Josep, més pel seu cognom que pel que havia arribat a fer.
L'acusació en aquest moment era de bandidatge i terrorisme i atracament.
De fet, l'assassinat del comissari León a l'Hospitalet, abans esmentat, es considera la primera acció de la guerrilla antifranquista, anarquista en aquest cas.
El fet fou portat a terme, segons l'escriptor llibertari Abel Paz, per un grup anarquista liderat pel torrassenc Joaquim Pallarés Tomàs.
[11] Aquesta afirmació és improbable, perquè el 1939 Pallarés tenia només 16 anys.
Dolors Marín és més cauta i només diu que aquesta mort se li va atribuir, sense afirmar-ho.
Hem pogut consultar el consell de guerra sumaríssim que es va fer a Pallarés i el seu grup el març del 1943.
Segons aquesta documentació, van començar a actuar l'agost del 1942 amb l'assassinat d'un caporal de la Guàrdia Civil.
En el grup també hi era el torrassenc Pere Tressols Meix, de 28 anys.
Finalment, nou homes, d'entre 20 i 34 anys, condemnats a mort pel delicte d'atracament i (alguns) mort, foren executats el 29 de març a la presó Model.
La causa de la mort és «axfisia» (sic), és a dir, amb garrot vil, i foren enterrats a la fossa comuna del cementiri del Sud-Oest.
Ara per ara sabem d'aquests sis guerrillers morts de la ciutat, però una recerca d'alguns altres consells de guerra de ben segur que rescataran més noms de l'oblit.
Un cop abandonada la lluita armada en la dècada del 1950, les formes de lluita política i social pacífiques foren les exclusives en els rengles antifranquistes.
En les seves memòries, Pepe Gutiérrez ens parla de Rafael, un jove que havia contret la tuberculosi a la presó de Burgos, on havia estat empresonat per raons polítiques, i que finalment va tornar al seu poble andalús d'origen a morir vers el 1966.
Malgrat que és el període del franquisme més proper, també tenim força desconeixement pel que fa a les víctimes de la repressió.
Les persones i les famílies que no han continuat en l'activitat política sovint han volgut oblidar.
[15] Sabem que tenim moltes històries per recuperar i molts noms per dignificar.
La Transició no va ser tan modèlica com ens han volgut explicar.
Els consells de guerra», a: L'Hospitalet lloc de memòria.
Exili, deportació, repressió i lluita antifranquista, L'Hospitalet, Centre d'Estudis de l'Hospitalet, 2007, p.
[3] Les seves dades són consultables a:.
El franquisme a l'Hospitalet (1939-1951), Barcelona, Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1994, p.
[5] La Vanguardia Española, 3 de maig de 1939, p.
Memòries d'infantesa de la Guerra Civil, Barcelona, Editorial Base, 2009, p.
[7] Gómez, R. Anys victoriosos, anys triomfals, La petita història dels anys 40 a l'Hospitalet de Llobregat, Lleida Pagès Editors, 2002, p.
Testimonis de la clandestinitat antifranquista, Barcelona, Publicacions i Edicions de la Universitat de Barcelona, 2012, p.
[9] La Vanguardia Española, 10 de març de 1949, p.
[15] Trayner, M. P.; Montón, M. Á.; i Camós, J., «Presos i preses de l'Hospitalet (1969-1976)», Quaderns d'Estudi, l'Hospitalet de Llobregat, Centre d'Estudis de l'Hospitalet, núm. 23 (octubre 2010), p.
Manuel Domínguez López, Centre d'Estudis de l'Hospitalet