Manlleu es troba al sector septentrional de la Plana de Vic.
El subsòl de Manlleu està format per al·luvions portats pel Ter, a causa de l'acció del riu (per sedimentació).
Gràcies a això l'agricultura ha estat sempre notable.
Un dels components més preuats econòmicament són les graves, visibles en moltes zones de Manlleu, antigues terrasses fluvials i que l'home ha utilitzat en la construcció.
Les primeres evidències de poblament a l'àrea de Manlleu es remunten al neolític mitjà i recent (4300-2500 abans de Crist) per l'existència de restes arqueològiques d'aquest moment prop de l'ermita de Sant Jaume i al turó Puig Guardial.
Amb l'entrada dels romans, cap al segle II abans de Crist, la societat ibèrica ausetana que hi s'havia establert en aquestes terres va sofrir un procés de romanització i, per tant, de transformació.
De l'època romana, però, només hi ha documentades algunes troballes localitzades de manera aïllada (al mas Madiroles, al Fugurull o a Vila-setrú).
El 8 de novembre de l'any 906 el bisbe de Vic Idalquer va consagrar l'església de Santa Maria.
El fet que l'església fos reedificada fa pensar que a Manlleu ja hi havia alguna organització prèvia a l'obra de Guifré el Pilós.
I el 1086 es va consagrar un nou temple, més gran, que substituïa el de 906.
El segle XIII va ser d'expansió.
Abans de la pesta, en el terme de Manlleu hi havia unes 140 famílies que vivien del conreu de la terra.
El 1225 el noble Bernat de Manlleu va reconèixer la immunitat que oferia la sagrera als seus habitants així com els drets senyorials dels priors sobre els seus habitants, si bé es reservava el dret que els homes que hi vivien acudissin a la defensa del castell de Manlleu, com la resta d'homes del terme.
Tanmateix, a finals de segle, les lluites feudals entre Guilabert IV de Centelles i Arnau de Cabrera van generar constants problemes entre els Centelles, senyors de Manlleu, i els priors i l'Església de Vic, a causa de les obligacions que els primers volien imposar als homes de la sagrera de Manlleu, cosa que no podien fer perquè aquesta estava sota la jurisdicció de l'Església.
La pesta negra va marcar feixugament aquests segles.
Va fer-se sentir amb força el 1348 i va tenir rebrots successius, cada 5 o 10 anys, davant dels quals l'única alternativa era tancar les portes del poble per aillar-lo del contagi i dels empestats.
De les 22 famílies que vivien en el Clos murat abans de l'epidèmia, a finals del segle XIII, en quedaven 7.
Aquesta reducció a un terç de la població en el nucli urbà s'explica per la mortalitat, l'abandonament dels masos i de les cases del poble i l'alça dels preus.
Els efectes de la pesta es van allargar molt i Manlleu no va recuperar el contingent demogràfic anterior a 1348 fins l'any 1626.
L'1 de juny de 1703 la vila va obtenir el privilegi de disposar de govern municipal propi mitjançant un consell de 15 membres elegits per insaculació (triats a sort d'entre 30 candidats, caps de família).
Poc abans, havia començat a desprendre's del jou del comte de Centelles, el qual exercia la jurisdicció civil de Manlleu des del 1380.
I el 1679 va assolir una altra fita que, a la llarga, va resultar fonamental per la vila i, en concret, per a la creació del canal industrial: la concessió reial d'aprofitament d'aigües del Ter, en virtut de la qual es va construir una sèquia per fer moure un molí.
La revolució industrial va iniciar-se a Manlleu amb la construcció del canal industrial (entre 1841 i 1848) alimentat pel riu Ter.
Les fàbriques de Can Sanglas (seu actual del Museu Industrial del Ter) i de Can constitueixen un bon testimoni d'aquest moment crucial.
La Guerra Civil va comportar que almenys 108 manlleuencs fossin sotmesos a un consell de guerra: 31 d'ells van ser sentenciats a pena de mort (23 van ser afusellats) i 62 van ser empresonats.
En l'actualitat, Manlleu té 20.194 habitants, fet que la converteix en la segona ciutat d'Osona en població.
(fotografies dels webs Patrimoni Arquitectura i Museu del Ter )