No es recomana la prescripció rutinària d'antiinflamatoris no esteroïdals (AINE) a pacients amb malaltia cardiovascular, renal crònica o insuficiència hepàtica, perquè suposa un risc que no compensa el benefici.
Els antiinflamatoris no esteroïdals (AINE) són medicaments que posseeixen propietats analgèsiques, antipirètiques i antiinflamatòries.
Hi ha diferents quadres clínics susceptibles de ser tractats amb aquests medicaments, essent un dels fàrmacs més utilitzats i que registra un consum més elevat al nostre país.
Segons l'informe d'utilització de medicaments dels AINE a Espanya, el seu consum ha passat de 38,7 dosis diàries per 1.000 habitants (DHD) l'any 2000 a 49,0 DHD l'any 2012.
A Catalunya, segons dades del Sistema d'Informació dels Serveis d'Atenció Primària (SISAP), l'any 2014 el consum d'AINE va ser de 31,3 DHD a l'atenció primària (ICS), el que va correspondre a uns 9 milions de despesa farmacèutica pública.
Els AINE es relacionen amb un ampli perfil d'efectes secundaris que s'associen a una considerable morbiditat-mortalitat.
Segons guies de pràctica clínica i iniciatives com la Choosing Wisely i les recomanacions NO HACER de la semFYC, no es recomana la prescripció rutinària d'AINE a pacients amb malaltia cardiovascular, renal crònica o insuficiència hepàtica pels efectes adversos que poden produir.
Quant a la malaltia cardiovascular, els AINE poden afavorir l'aparició o descompensació de la insuficiència cardíaca per retenció hidrosalina.
També pot haver-hi un increment del risc cardiovascular de tipus aterotrombòtic, en particular quan s'utilitzen a dosis elevades durant períodes de temps prolongats.
Així, en les malalties cardiovasculars, es recomana restringir l'ús dels AINE i fer servir altres fàrmacs com el paracetamol i, en els casos de manca de resposta, els opiacis menors (tramadol o codeïna).
En la malaltia renal crònica, s'hauria d'evitar l'ús dels AINE utilitzant alternatives més segures, com el paracetamol o els corticoides.
En els casos en què es considerin necessaris, la dosi d'AINE s'hauria de disminuir i incrementar-se l'interval entre les dosis.
Estarien contraindicats en casos de FG <30 ml/min. Cal evitar-los o extremar-ne la precaució pel risc de fracàs renal agut en pacients fràgils, habitualment amb edat avançada i polimedicats, juntament amb la presa d'IECA o ARA-II i diürètics o en situacions de risc d'hipovolèmia.
Pel que fa a la insuficiència hepàtica greu, els AINE estan contraindicats i en els casos més lleus s'hauria de reduir la seva dosi i/o augmentar l'interval d'administració juntament amb el monitoratge de les transaminases.
A Catalunya, aproximadament un 7,9% de la població assignada a un equip d'atenció primària que té un diagnòstic de malaltia cardiovascular, renal crònica o insuficiència hepàtica, té una prescripció activa d'AINE ( SISAP, maig 2015).
Per tant, s'hauria d'evitar l'ús rutinari dels AINE en pacients amb malaltia cardiovascular, renal crònica o insuficiència hepàtica.
En aquests malalts, tenint en compte el balanç risc benefici, en el cas que aquest fàrmacs es considerin necessaris, caldria restringir-ne l'ús a les dosis més baixes eficaces i durant el menor temps possible.
Societat Catalana de Medicina Familiar i Comunitària
London (United Kingdom): EMA: 18 d'octubre de 2012.
Butlletí de la Comissió Farmacoterapèutica.