En aquest article és fa una comparativa entre dues novel·les contextualitzades en un camp de concentració nazi, concretament la primera novel·la publicada en català, K.L. Reich, de Joaquim Amat-Piniella, i una de les darreres, com és Un cel de plom, sobre la Neus Català.
Escena de l'obra de teatre 'Un cel de plom', durant l'acte d'homenatge que el Memorial Democràtic de Catalunya va dedicar a la figura de la Neus Català, el passat 6 d'octubre de 2015 ©Memorial Democràtic
El Banc Audiovisual de Testimonis del Memorial Democràtic de Catalunya recull diversitat de testimonis: memòries polítiques, històries de vida, vivències personals i familiars sobre la Segona República, la Guerra Civil, la dictadura franquista, l'exili, la lluita per les llibertats democràtiques o la Transició espanyola.
És un projecte viu que treballa amb la clara intenció de no oblidar les víctimes de la repressió franquista ©Memorial Democràtic
Fotografia amb la indumentària de deportada, a la seva sortida de Ravensbrück.
Fons Neus Català – CRAI Biblioteca Pavelló de la República (Universitat de Barcelona)
La societat actual no és prou coneixedora de la nostra història més recent.
Un clar exemple és la deportació dels republicans als camps de concentració nazis.
Generalment, la Segona Guerra Mundial s'ha vist com un esdeveniment bèl·lic llunyà a les nostres contrades.
El fet que a la península Ibèrica no hi hagués enfrontament físic —«calent», dins la terminologia bèl·lica— pot fer pensar que no es van pagar les conseqüències d'aquest esdeveniment.
I per aquesta raó, i per fer justícia, cal donar més èmfasi a les obres que ho testimonien.
L'un és K. L. Reich, de Joaquim Amat-Piniella (escrita el 1947 i editada el 1963), la primera obra que fou escrita per un deportat català.
I l'altre és Un cel de plom (2012), escrita per Carme Martí, que explica la història de Neus Català, deportada al camp de Ravensbrück.
Poc o molt, tothom ha sentit els termes genocidi, holocaust, camp de concentració i extermini, i és que actualment no és tabú parlar del nazisme.
Tot i això, per a les noves generacions, saber què va passar durant la Segona Guerra Mundial pot ser equivalent a haver de remenar llibres que parlen dels manuscrits medievals o sobre la ceràmica prehistòrica.
Pot semblar quelcom molt llunyà: han passat setanta anys.
I molts d'aquests joves, i no tan joves, es poden preguntar: per què cal saber què va passar fa tants anys?
La resposta la podem trobar als reculls de testimonis, als articles periodístics i a les novel·les, tant en forma ficcionalitzada com en memòries; però no podem oblidar la paraula viva d'aquells que van sobreviure i encara són vius.
El pas dels anys no perdona, però, tot i així, encara podem trobar algú disposat a parlar-ne, disposat a fer que no s'oblidi l'horror.
I en cada cas, els que decideixen parlar-ne coincideixen: s'ha d'explicar la barbàrie concentracionària perquè la gent ho sàpiga, i perquè no es torni a repetir.
Realment no sabem si la literatura pot ajudar-nos perquè no es torni a repetir un fet d'aquestes característiques, però sí que ens pot ensenyar a veure la fragilitat de la democràcia.
Cal ser conscients que no tothom que va viure una experiència d'aquestes característiques és capaç de parlar-ne.
L'Estat espanyol va viure quaranta anys de silenci i censura i, òbviament, aquest fet ha acabat passant factura.
Però el silenci no sempre apareix com a conseqüència de la censura.
Els estudis sobre els camps de concentració que s'han fet a l'Estat espanyol són força tardans respecte als que s'han elaborat a la resta d'Europa.
Gran part dels estudis de què disposem són parcials, i molts d'ells encara estan en elaboració.
Hi ha una manca de coneixement sobre el tema, o un coneixement massa tardà.
En l'àmbit més literari s'observen certes divergències a l'hora d'establir una nomenclatura per designar la literatura sobre els camps de concentració i d'extermini.
Actualment, la solució més acceptada és la d'usar literatura concentracionària, utilitzada tant per la crítica literària com per la sociologia.
Avui dia podem trobar a la nostra disposició documents que ens mostren elements del sistema concentracionari.
Tenim al nostre abast llibres, reculls fotogràfics i, fins i tot, documentals.
Però sovint no aprofitem aquesta ocasió, sinó tot al contrari, l'evitem.
L'horror ens allunya del saber, i acabem apartant la mirada dels cossos esquelètics.
Però l'horror que sentim no posseeix la mateixa connotació que l'horror que ens volen mostrar aquests documents, a causa de la nostra reacció.
D'una banda, trobem l'horror que experimentem veient les mostres literàries o audiovisuals, que, com he dit anteriorment, intentem evitar.
Davant dels sentiments negatius tendim a reaccionar amb la fugida.
Però aquesta no és l'actitud que volien els autors del material concentracionari.
Van intentar reproduir l'horror amb la finalitat que ens aturéssim a veure què va passar als camps i com van viure els anys anteriors i posteriors a la deportació.
Així que, d'una banda, trobem l'horror actual, en què la reacció és evitar el contingut; i, d'altra banda, l'horror insistent per la necessitat que tenien els deportats a explicar i reproduir les seves experiències, que ha perdut la connotació d'«impensable».
Per aquest motiu, hem d'establir la dicotomia entre «veure» i «comprendre», ja que podem veure allò que el material ens permet, però no podem comprendre què se sent realment en viure una experiència d'aquestes característiques.
Les imatges i els textos ens mostren una realitat concreta, però no la realitat universal.
Si avui dia podem parlar d'aquesta diferència és gràcies a l'organització clandestina del camp de Mauthausen, que va aconseguir treure d'amagat fotografies fetes a l'interior del camp.
Aquest arxiu no només va ser important perquè es pogués reconstruir la història del camp, sinó que va servir de prova per al procés de Nuremberg i per identificar el deportats que hi havien mort.
Durant l'estada als camps de concentració nazis, tant Neus Català com Joaquim Amat-Piniella van decidir explicar l'experiència que hi van viure, amb la finalitat que no quedés en va la seva fidel lluita contra els cruels feixismes:
«La nostra Guerra Civil va ser una lluita contra el feixisme, però vam perdre i vam haver d'exiliar-nos.
A França vaig continuar batallant per la llibertat de les persones, no era el meu país però lluitava, com totes vosaltres, per la mateixa causa.
No hem tingut la sort al nostre costat, però el temps posarà les coses a lloc, el temps i la nostra lluita.
Hem de ser fortes per sortir a explicar al món el que ens estan fent aquests malparits, el que han fet a totes les germanes mortes i a les criatures innocents».
Aquesta finalitat no només la trobem redactada a Un cel de plom, sinó també a K.L. Reich, ja que aquest és el desig que té el personatge del Francesc.
I això és el que diu al seu amic Emili just abans que l'assassinin: «recorda-te'n... de tot això... quan s'acabi la guerra.
És tan trist no deixar cap memòria, cap rastre...».
També és freqüent la necessitat d'exterioritzar tot l'horror viscut com a mètode per entendre i donar sentit a l'experiència, ja que freqüentment veiem l'esdeveniment com a inimaginable i impensable.
Aquestes obres són petits grans de sorra per construir la memòria històrica, una lluita que avui dia encara no ha acabat.
El món concentracionari nazi fou l'element que va iniciar l'aparició de la cultura de la memòria.
La importància de la memòria històrica no rau en la nostàlgia, sinó en el present i el futur de la societat en general.
Actualment, la societat alemanya continua debatent el tema i, per tant, reflecteix la vitalitat del conflicte moral.
Arran del sorgiment de la memòria històrica a l'Estat espanyol (més tardana que a la resta d'Europa), s'ha acabat construint un poti-poti nacional a partir de la Guerra Civil, la dictadura i els camps de concentració nazis.
Com a conseqüència d'aquest imaginari, la resistència i la lluita antifeixista han estat reconstruïdes i utilitzades erròniament com a base per a la lluita nacional.
A partir d'aquí, també és freqüent la pèrdua de la imatge del deportat com a lluitador, ja que aquesta era una de les intencions dels autors dels textos concentracionaris.
I amb el pas del temps, aquest deportat acaba sent vist com una víctima.
Els deportats polítics volen que es parli dels morts com un acte d'homenatge i de respecte.
Tant K. L. Reich com Un cel de plom són obres representatives del que és la literatura catalana dels camps de concentració.
La primera, perquè va ser innovadora en l'àmbit català, però també en l'europeu, ni que no es fes evident en el seu moment a causa de la censura.
I la segona, perquè és una mostra de la continuada lluita per la memòria històrica en el nostre país, una bona manera de fer arribar l'experiència a aquells que no la van viure.
Tot i així, encara ara falten veus anònimes —i no tan anònimes— que expliquin què va passar i què van viure.
Però trobem diverses causes que dificulten l'existència del testimoniatge: la incapacitat de plasmar l'experiència sobre un paper, perquè són fets difícils d'expressar; la manca de voluntat, ja que davant d'un fet d'aquestes característiques, es pot considerar que el millor és aparcar el passat; i la por a parlar, per les conseqüències que encara avui dia resten de la censura franquista.
No totes les persones estan decidides a parlar del que van viure.
En aquest tipus d'obres és important destacar el paper del narrador.
Tot i la distància que busca Amat-Piniella a través del narrador de K. L. Reich, aconsegueix endinsar-se en tots els aspectes del contingut.
És molt interessant i important constatar que, tot i la censura del moment, Amat-Piniella narra les situacions amb precisió i duresa.
Tanmateix, gràcies als pensaments i a les reflexions, ens allunya momentàniament del camp perquè no n'haguem de patir en excés la duresa.
El tema de les diferents actituds que s'adopten a cadascuna de les obres és força representatiu i constant a cada una d'elles.
A K. L. Reich ens trobem davant d'una constant mala maror, en unes circumstàncies massa difícils com per, a més, haver de discutir.
Les disputes són freqüents a mesura que la narració va avançant, i l'únic optimisme que hi trobàvem, mor, i persisteix el pessimisme, encapçalat per l'Emili, el qual, sense en Francesc, no troba el referent moral que necessita.
Amat-Piniella plasma la duresa del camp, que encara té recent en la seva memòria, ja que no ha passat un any d'ençà que surt del camp i es disposa a escriure l'obra.
Així que la contundència hi és present.
En canvi, a Un cel de plom trobem totalment el contrari, ja que la companyonia passa per damunt de tot.
A més, l'optimisme també és constant —excepte quan ho veuen tot negre i deixen de creure en l'esperança.
L'optimisme i les ganes de lluitar pels seus ideals són tan ferms que fins i tot poden passar per davant de les necessitats, com és el cas de quan es neguen a acceptar els vals de menjar, en un moment en què la fam és ben viva.
El comportament dels personatges també el trobem força establert, ja que alguns d'ells segueixen el mateix patró.
A través de la mirada documental, el narrador ens informa d'allò que rodeja els personatges.
La informació documental en el cas d' Un cel de plom és més escassa.
Un motiu és el temps que ha transcorregut entre la sortida del camp i l'escriptura de l'obra, que són més de seixanta anys, i molts dels detalls s'han perdut.
I l'altre motiu, des del punt de vista narratiu, és que la protagonista —l'única que ens ho pot explicar, perquè és l'únic punt de vista del qual disposem— no té prou valor d'anar a descobrir les parts inaccessibles del camp, com la cuina o la infermeria.
A K. L. Reich aquest tipus d'informació és força abundant i molt valuosa, gràcies a l'omnipresència del narrador.
Del que no tenim constància és de com Amat-Piniella arriba a descobrir els racons amagats del camp, ja que a molts dels departaments no s'hi podia arribar si no era per ser assassinat.
En conclusió, les diferències provocades per l'època de redacció de les dues obres les podem observar, generalment, en el tractament del tema concentracionari.
K. L. Reich està condicionada per la immediatesa d'escriptura, i s'hi reprodueix plenament l'horror.
També està condicionada pel pes de la censura del moment.
Aquesta obra té un gran valor documental gràcies a les narracions que ens ofereix l'omnipresència del narrador.
D'altra banda, Un cel de plom ens ofereix la narració d'una vida a través de la distància cronològica, i aquest fet fa perdre la contundència de l'horror, tot i que s'hi reprodueix constantment.
Tant K. L. Reich, que ens descriu plenament les vivències al camp, com Un cel de plom, que ens explica la vida d'una deportada, són dues grans obres necessàries, com tantes d'altres.
No és fàcil llegir l'horror, però ho devem a tants milers de persones.
Gràcies a aquestes obres, d'abans i d'ara, coneixem l'experiència individual de cada un dels protagonistes, però en cap moment hem d'oblidar que es tracta d'una memòria col·lectiva.
[1] Serrano, D., La literatura concentracionària europea: Joaquim Amat-Piniella, tesi doctoral, Barcelona, 2003, p.