A partir de la derrota de França i de l'ocupació de bona part del territori francès per l'Alemanya nazi, s'iniciaren relacions entre els dos països per vigilar, detenir i fins i tot deportar de manera il·legal diverses personalitats republicanes.
La presència d'agents franquistes per tot el territori francès va permetre deportar el president de la Generalitat Lluís Companys.
Els republicans espanyols exiliats a França visqueren amb desesperació la desfeta francesa a mans de les tropes alemanyes.
La derrota francesa donà lloc a la firma d'un armistici entre els dos països el 22 de juny de 1940, una signatura que suposava la divisió del territori francès en dues zones: una sota control directe alemany, amb capital a París, i una altra zona sota control d'un govern francès titella de l'anterior, amb capital a Vichy, encapçalat pel mariscal Pétain.
La col·laboració d'Espanya amb l'eix durant la Segona Guerra Mundial
La deportació dels republicans als camps nazis
La caiguda de França va ser aprofitada pel govern franquista per sol·licitar la detenció i extradició de diferents personalitats polítiques representatives del període republicà.
El 2 de juliol de 1940, immediatament després que les tropes alemanyes arribessin a la frontera francoespanyola d'Irun, el ministre de Governació, Ramon Serrano Suñer, decidí destinar a París Gabriel Coronado, secretari general de la Direcció General de Seguretat, acompanyat d'una sèrie d'agents, amb l'objectiu de detenir i aconseguir informació de diferents exiliats.
Aquest equip des del primer instant va rebre ajuda de la policia política i militar alemanya.
A la capital francesa, desenvoluparen amb eficàcia la seva feina, amb la col·laboració de l'ambaixador espanyol a París, José Félix de Lequerica, i de l'agent Pedro Urraca Rendueles.
L'eficiència dels agents franquistes, i especialment de Pedro Urraca, va permetre la localització i detenció il·legal, l'agost de 1940, del president de la Generalitat de Catalunya Lluís Companys.
El president Companys va ser arrestat a La Baule (Bretanya) i després va ser traslladat a la presó de la Santé a París.
Mes tard, el van lliurar directament a Espanya, on va ser jutjat per un consell de guerra i, posteriorment, el 15 d'octubre de 1940, va morir afusellat al castell de Montjuïc.
Les extradicions il·legals d'altres exiliats republicans que es trobaven a la zona ocupada es registraren durant els mesos de juliol i agost d'aquell any 1940.
L'únic cas de detenció i lliurament directe d'una personalitat republicana posterior a aquesta data fou el del dirigent català de la CNT i exministre republicà Joan Peiró, que després de ser detingut va ser traslladat a Espanya el febrer de 1941, on va ser jutjat i, més tard, el 24 de juliol de 1942, va morir afusellat a Paterna.
Altres casos de detencions i lliuraments il·legals foren l'exministre republicà socialista Julián Zugazagoitia, els cenetistes Espartacus Puig, de Terrassa, i Marià Prat, de Manresa, per part catalana, juntament amb altres refugiats espanyols, com Francisco Cruz Salido, periodista socialista lliurat pels alemanys i afusellat pel règim.
En tots els casos, es transgrediren les lleis internacionals relacionades amb els refugiats de guerra i les extradicions de persones entre països.
A la França de Vichy, la situació no fou tan favorable pels agents franquistes.
Els representants de Franco a Vichy només pogueren aconseguir que la policia francesa detingués diverses personalitats republicanes.
Els casos més significatius foren els de Josep Tarradellas, Frederica Montseny o Nicolau d'Olwer.
Un cop localitzades, aquestes persones van ser empresonades, però en cap moment van ser lliurades a les autoritats franquistes, tal com passava a la «zona ocupada», entre altres raons perquè les pressions internacionals sobre Vichy havien augmentat molt arran de l'execució del president Companys i d'altres personalitats republicanes.
A més, el govern de Vichy exigia que es complissin els tractats d'extradició que hi havia entre França i Espanya que regulaven els procediments d'entrega.
L'actuació del govern mexicà també fou decisiva perquè el govern de Vichy denegués les extradicions que el govern franquista demanava.
Aquesta actuació es concretà el 23 d'agost de 1940 quan el representant del govern mexicà a Vichy, Luis I. Rodríguez, signà un conveni entre els dos governs on es regulava la situació dels refugiats republicans a França.
En aquest conveni, el govern del mariscal Pétain es comprometia a garantir l'existència i la llibertat dels republicans refugiats en territori francès i, molt especialment, a limitar les extradicions sol·licitades pel govern franquista.
Així mateix, el govern francès s'obligava a no lliurar cap refugiat sense sotmetre'l a un procediment judicial.
El govern mexicà, per la seva banda, va acceptar el trasllat a Mèxic de tots aquells refugiats que ho demanessin.
Fotografia presa per l'agent franquista Pedro Urraca, instants abans de lliurar el president Companys a les autoritats franquistes. © ANC / Pedro Urraca
Sol·licitud de targeta d'identificació francesa a nom de Lluís Companys. © ANC / Fons Lluís Companys i Jover.