En pacients amb dolor no es recomana el tractament parenteral com a primera elecció.
A la pràctica clínica tant en l'atenció primària com en l'hospitalària encara és molt usual l'ús de tractament parenteral per al control del dolor tot i que hi ha evidència sobre l'efectivitat dels fàrmacs per altres vies com la via oral, la tòpica, la rectal i la sublingual.
Existeix la concepció errònia que, en general, l'absorció dels medicaments per via oral és més variable i lenta que la intramuscular [1,2,3,4].
És així, com per exemple, el paracetamol s'absorbeix ràpidament i gairebé completament per via oral, de manera que la via parenteral s'hauria de reservar per a aquells pacients en els quals la via oral no resulta possible [1,3,4].
A més, el tractament intramuscular posa els pacients en un risc innecessari de complicacions com ara abscessos, fasciïtis necrosant (esdeveniment crític d'alta morbimortalitat).
Per tant, és important valorar la urgència en el control del dolor, la intensitat del dolor, l'efectivitat de la via d'administració del fàrmac i la seguretat per al pacient; ja que, per exemple, hi ha un major risc de complicacions en l'ús de la via endovenosa (flebitis, infeccions...) per al control del dolor que usar els fàrmacs per via oral quan aquesta està conservada.
Hi ha evidència que els antiinflamatoris no esteroïdals (AINE) tòpics són efectius per a dolors musculoesquelètics localitzats (aguts i crònics) i, per tant, estarien indicats com a fàrmacs de primera línia [5].
Així mateix, no s'ha trobat diferència analgèsica entre paracetamol via oral i els AINE via oral per controlar el dolor de lesions de parts toves (esquinç, torçada, contusió de lligaments o tendons o múscul) [6, 7].
Però es prefereix l'ús del paracetamol per tenir millor perfil de riscos adversos associats principalment en pacients fràgils o polimedicats o amb comorbiditats o gent gran [8,9,10,11].
Cal assenyalar, que els efectes adversos dels AINE (principalment gastrointestinals, renals i cardiovasculars) i les seves interaccions farmacològiques estan associats al seu mecanisme d'acció sistèmic i és independent a la via d'administració (intramuscular, endovenosa, oral, rectal) [13,14,15,16,17,18].
En pacients amb osteoartritis, es considera de primera línia l'ús de paracetamol via oral o l'ús d'AINE tòpics [10,11,12].
D'altra banda, hi ha determinades situacions clíniques com són el dolor agut intents del còlic renal o biliar que s'acompanyen de nàusees i vòmits en què es requereix un control ràpid del dolor inicial en <30 minuts, en què està justificada la via parenteral; però després la pauta de manteniment de control de dolor pot passar a via oral.
A la GPC publicada pel NICE 2019 es recomana l'ús d'AINE per a qualsevol via d'administració (via oral, rectal o parenteral) com a primera línia de tractament analgèsic davant de sospita de còlic renal [19], prèvia valoració del risc individual a presentar esdeveniments adversos associats a l'ús dels AINE com són en aquelles persones amb antecedent de malaltia gastrointestinal, cardiovascular, hepàtica, renal, i les persones amb factors de risc cardiovascular (hipertensió, hiperlipidèmia, diabetis mellitus, fumadors i els adults ≥65 anys) [13-18].
En conclusió, per al tractament del dolor es recomana fer preferència de vies d'administració no invasives, sempre que sigui factible.