La competència de la Generalitat per dictar la norma sobre la qual es dictamina ha d'ésser la mateixa que la que ha donat cobertura a les lleis que són objecte de refosa.
Essencialment, es tracta de la competència sobre règim local, atribuïda per l'article 9.8 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya amb caràcter d'exclusiva, sens perjudici d'allò que disposa l'article 149.1.18 de la Constitució espanyola.
L'habilitació orgànica del Govern per aprovar el text projectat, que es formula com a decret legislatiu que aprova un text refós, es fonamenta en l'article 33 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, que preveu la possible delegació legislativa pel Parlament en els mateixos termes previstos en els articles 82 i següents de la Constitució per a la delegació de les Corts Generals al Govern de l'Estat, i en l'article 71.d) de la Llei 3/1982, del Parlament, del president i del Consell Executiu, que concreta la competència atribuïda al Consell Executiu o Govern.
El termini de l'habilitació efectuada a favor del Govern per la norma autoritzadora, la disposició final primera de la Llei 8/2003, de 5 de maig, és de sis mesos a comptar des de l'entrada en vigor d'aquesta Llei.
Aquesta norma fou publicada al DOGC de 7 de maig de 2003, i entrà en vigor l'endemà dia 8 de maig, d'acord amb la disposició final segona de la mateixa Llei, data a partir de la qual cal comptar, de data a data, els sis mesos que té el Govern com a màxim per aprovar el Text refós, que finalitza, per tant, el dia 8 de novembre.
L'habilitació al Govern per exercir la delegació legislativa és en vigor, malgrat que poguessin sorgir dubtes sobre la seva eventual invalidesa, qüestió que es passa a analitzar en aquest fonament jurídic.
Aquesta qüestió se suscita en vista dels límits que l'ordenament jurídic català estableix respecte de la possibilitat de delegar la funció legislativa.
L'article 34.2 de la Llei 3/1982, del Parlament, del president i del Consell Executiu, disposa que «no pot ésser objecte de delegació la potestat de legislar sobre les matèries enumerades en l'apartat 2 de l'article 32», el qual es refereix, entre altres, a les «lleis de desenvolupament bàsic de l'Estatut de Catalunya».
L'article 33 de la mateixa Llei 3/1982 i, de manera similar, els articles 110 i 111 del Reglament del Parlament apliquen aquesta darrera categoria a les lleis que regulen el contingut essencial de les matèries que tracten diversos preceptes de l'Estatut, entre les quals figura l'article 5.3, relatiu a l'organització territorial de Catalunya, tot garantint l'autonomia de les «diferents entitats territorials» i, molt especialment, l'article 9.8, relatiu al «règim local».
En dictàmens anteriors, com el 117/03, aquesta Comissió Jurídica Assessora ja ha assenyalat que aquesta limitació de la delegació legislativa és congruent amb l'exigència que les lleis esmentades de desenvolupament bàsic de l'Estatut s'hagin d'aprovar per majoria absoluta del Parlament, en una votació final sobre el conjunt del text, i només poden ésser modificades o derogades complint els mateixos requisits.
I, en un cert sentit, també es podria entendre congruent amb la limitació de l'article 33.1 de l'Estatut, en disposar que la potestat legislativa només és delegable en el Consell Executiu o Govern «en termes idèntics a aquells que per al supòsit de delegació de les Corts al Govern estableixen els articles 82, 83 i 84 de la Constitució».
En efecte, l'article 82.1 de la Constitució espanyola restringeix la possibilitat de delegació legislativa a «matèries determinades no incloses a l'article anterior».
Això és, a matèries no reservades a Llei orgànica, règim al qual s'apropen així a les lleis catalanes esmentades de desenvolupament bàsic de l'Estatut, tot i que els continguts materials d'unes i altres són ben diferents.
En aquest context, els articles 110 i 111 del Reglament del Parlament, com a part del «bloc d'estatutorietat», permetrien completar en el sentit indicat el significat i l'abast de les limitacions a la delegació legislativa que es deriven de l'article 33 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya.
D'acord amb el que s'ha exposat, en l'ordenament català no s'admetria una delegació legislativa a favor del Govern que tingués per objecte lleis que regulin el contingut essencial de l'organització territorial i del règim local, com ho seria l'organització comarcal.
Aquesta Comissió també ha assenyalat que una consideració merament formal de la qüestió plantejada podria fonamentar una posició més matisada, com es va fer en el Dictamen 234/96, en què va prevaler una perspectiva formal positivista segons la qual la Llei 3/1982 no tindria una especial força de llei que impedís ésser modificada per una llei posterior.
Però, tal com s'ha sostingut posteriorment en el Dictamen 117/03, el criteri de la Comissió Jurídica Assessora és que la perspectiva formal s'ha de completar amb la perspectiva institucional en la consideració del significat substantiu que tenen les lleis de desenvolupament bàsic de l'Estatut dins l'ordenament jurídic català i les seves característiques, atesa la funció estatutària que desplega la Llei 3/1982 per mandat dels articles 30.1 i 37.1 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya.
Aquesta perspectiva institucional qualifica aquelles lleis en relació amb el paper central que s'ha volgut donar al Parlament de Catalunya en aquelles matèries en què la regulació del seu contingut essencial ha de reflectir amb major èmfasi el principi del pluralisme polític proclamat en l'article primer de la Constitució i, per això, exigeix un quòrum reforçat en una votació final i en prohibeix la delegació, tant en les comissions legislatives del mateix Parlament com en el Govern.
Segons un criteri de «jerarquia lògica», allò que disposa la Llei 3/1982, en ordenar amb caràcter general l'exercici de la potestat legislativa per mandat de l'Estatut, no podria ésser vàlidament modificat per una llei dictada en aplicació concreta d'aquella previsió.
Dit l'anterior, la Comissió també entén que una consideració matisada del significat de les limitacions de la delegació legislativa permetria aplicar-les amb major rigor a la delegació per formular textos articulats i amb menys èmfasi en l'autorització per elaborar textos refosos.
És cert que ni la Constitució ni les normes catalanes esmentades subratllen clarament aquesta distinció, però també és cert que hom pot efectuar una interpretació diferenciada en vista de l'expressió emprada per l'article 34.2 de la Llei 3/1982, del Parlament, del president i del Consell Executiu, quan disposa, com s'ha vist, que no pot ésser objecte de delegació «la potestat de legislar».
En efecte, es pot admetre que, en parlar de «potestat de legislar», el que es vol prohibir és que s'habiliti el Govern per innovar, modificar o derogar regulacions materials que, per raó de la seva transcendència, haurien d'ésser aprovades per majoria absoluta del Ple del Parlament, per tal de reflectir amb major èmfasi el pluralisme polític, com s'acaba de dir.
I en la delegació per elaborar un text refós no es preveuria cap tipus d'innovació substantiva de l'ordenament, mentre que en l'autorització per elaborar un text articulat a partir d'unes bases sí que hi hauria delegació efectiva al Govern de la potestat per legislar i innovar l'ordenament legal.
Aquesta prohibició prendria tot el seu sentit en aquest darrer cas.
Aquesta interpretació permetria entendre que la delegació efectuada per la disposició final primera de la Llei 8/2003 no infringeix els límits establerts en l'ordenament, com així ho ha entès, d'altra banda, el Consell Consultiu en el seu Dictamen núm. 239, de manera que al Projecte de decret legislatiu sobre el qual es dictamina no se li podria comunicar, per aquest motiu, una eventual invalidesa de la norma delegant.
Atès que és possible, doncs, una interpretació de la configuració de l'ordenament jurídic català que permetria entendre correctament autoritzada la refosa sobre la qual es dictamina, no escau de formular cap observació sobre la validesa de l'habilitació del Govern des d'aquest punt de vista.
V. El procediment que s'ha de seguir en l'elaboració dels projectes de decrets legislatius és l'establert en els articles 61 i següents de la Llei 13/1989, relatiu a l'elaboració de disposicions de caràcter general, segons doctrina constant d'aquesta Comissió Jurídica Assessora (dictàmens 458/02 i 117/03).
Respecte d'aquest cal considerar alguns aspectes.
Així, la memòria, de data 30 de juliol, fa referència al marc normatiu, la justificació de la norma, el procés d'elaboració d'aquesta i les disposicions afectades.
S'hi assenyala que el text inicial s'ha tramès a tots els departaments de la Generalitat, a l'Associació Catalana de Municipis i Comarques i a la Federació de Municipis de Catalunya; que ha estat sotmès a tràmit d'informació pública, per un període de deu dies hàbils comptats a partir de l'endemà de la seva publicació al DOGC, que fou el 25 de juliol, i que la Comissió de Govern Local n'ha informat favorablement el 29 de juliol.
Així, doncs, cal veure, d'una banda, que la memòria ha estat elaborada després d'haver-se dut a terme la tramitació del Projecte, quan en realitat tota aquesta tramitació havia d'haver anat acompanyada per la memòria justificativa, per tal que els tràmits seguits compleixin adequadament la seva funció, segons destaca la doctrina d'aquesta Comissió.
D'altra banda, l'informe jurídic de l'advocada en cap del Departament i el de la Unitat Central del Gabinet Jurídic, ambdós de data 31 de juliol, s'han emès abans d'haver finalitzat el període d'informació pública.
Val a dir que el primer d'aquests informes jurídics esmentats desplega la funció pròpia de la memòria quant a la justificació efectiva de les opcions normatives substantives preses en l'operació de refosa.
A l'expedient figura un document preliminar de data 7 de juliol amb anotacions als preceptes que facilita positivament la tasca d'acarament de les normes que s'han de refondre.
S'ha sol·licitat l'informe preceptiu sobre l'impacte de gènere a l'Institut Català de la Dona, que exigeix l'article 63 de la Llei 13/1989, de 14 de desembre, però aquest organisme considera que no és procedent l'emissió de l'informe esmentat en relació amb els projectes de decrets legislatius que aproven textos refosos.
Contràriament, tal com ja s'ha assenyalat, és doctrina d'aquesta Comissió (Dictamen 17/03) que els requeriments i els tràmits establerts en la Llei 13/1989, de 14 de desembre, per a l'elaboració de les disposicions de caràcter rets legislatius.
En definitiva, aquesta Comissió recorda la necessitat que l'actuació normativa del Govern s'ajusti curosament al procediment legalment establert, amb la finalitat de garantir la legalitat i l'encert de les disposicions que es projecten, la qual cosa no és incompatible amb el principi de celeritat.
L'abast material i funcional de la refosa a què el Govern està autoritzat i obligat es troba delimitat pel text de la disposició que efectua la delegació.
La disposició final primera de la Llei 8/2003, de 5 de maig, de tercera modificació de la Llei 6/1987, de 4 d'abril, de l'organització comarcal de Catalunya, diu així: «El Govern, en el termini de sis mesos, ha de promulgar un decret legislatiu per refondre el text d'aquesta Llei amb el de la Llei 6/1987; amb el de la Llei 3/1990, del 8 de gener, de modificació de la divisió comarcal de Catalunya, i, si escaigués, amb el del Decret legislatiu 13/1994, del 26 de juliol, pel qual s'aprova l'adequació a la Llei de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú de les lleis que afecten el Departament de Governació en matèria de règim local, joc, espectacles, activitats recreatives, i el règim de recursos dels seus organismes autònoms; o amb qualsevol altra modificació legislativa sobre l'organització comarcal de Catalunya.
També ha de tenir present, pel que fa a aquesta qüestió, una eventual declaració de nul·litat acordada per sentència del Tribunal Constitucional.
Així mateix, el Govern ha d'intitular-ne els articles i harmonitzar-ne el text, l'ordenació, la numeració i les remissions internes, d'acord amb les directrius de la Norma sobre elaboració de les normes del Govern.»
Per tal de determinar l'abast funcional de la tasca refonedora, és a dir, les facultats de què disposa el Govern a l'hora d'elaborar el text refós, cal tenir present que l'article 82.5 de la Constitució, al qual es remet expressament l'article 33.1 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya que és reproduït per l'article 39.2 de la Llei 3/1982, assenyala que l'autorització per refondre textos legals ha d'especificar si la delegació resta circumscrita a la mera formulació d'un text únic o si hi inclou la facultat de regularitzar, aclarir i harmonitzar els textos legals que han d'ésser refosos.
En el cas que ens ocupa, és clar que no es tracta només d'una autorització de simple refosa.
Però també és clar que les facultats addicionals a la mera formulació del text únic estan conferides de manera molt estricta; no s'hi inclouen les de regularitzar i aclarir els textos que s'han de refondre, sinó únicament aquelles més estrictament formals: d'una banda, intitular els articles, i, d'altra banda, harmonitzar el text, l'ordenació, la numeració i les remissions internes.
Tot això ho ha de fer el Govern subjectant-se a les directrius de la Norma sobre elaboració de les normes del Govern.
Aquestes darreres, que foren publicades l'any 1992, es refereixen, en efecte, a les qüestions formals i d'estricta tècnica legislativa que s'han de tenir en compte en l'activitat normativa del Govern.
Així, doncs, l'abast funcional de l'autorització conferida al Govern és limitat, atès que aquest no està autoritzat a desplegar actuacions interpretatives de regularització o aclariment dels textos legals que s'han de refondre.
Pel que fa a l'abast material o objecte de l'autorització conferida, distingim els aspectes següents que caldrà tenir presents a l'hora d'analitzar el Projecte.
En primer lloc, el decret legislatiu que ha d'elaborar el Govern ha de refondre el text de la mateixa Llei 8/2003, de 5 de maig, amb el text de la Llei 6/1987, de l'organització comarcal de Catalunya (LOCC).
Aquesta operació apareix inicialment molt acotada, bé que la mateixa Llei 8/2003 ja s'intitula «de tercera modificació de la Llei 6/1987, de l'organització comarcal de Catalunya», i la tècnica seguida en la formulació del contingut normatiu és la de modificar expressament i formalment determinats preceptes de la LOCC, assenyalant literalment com queden redactats, o bé afegint-n'hi de nous, amb numeracions bis, ter, o I, II, etc.
En aquests àmbits concrets, havent estat ja modificada formalment la LOCC, el decret legislatiu s'ha de limitar simplement a la intitulació dels articles i a l'harmonització del text, l'ordenació, la numeració i les remissions internes.
Fins i tot es pot admetre sense dificultat que aquesta tasca comprèn la reordenació i la intitulació dels capítols i títols en què s'estructura la llei que hagin estat afectats per les modificacions introduïdes per la Llei 8/2003.
El mateix es podria dir amb el Decret legislatiu 13/94, que ha d'ésser objecte de refosa «si s'escau», ja que també utilitza la tècnica de la modificació formal.
En efecte, el seu article 3 modifica formalment l'article 31.2 de la LOCC, tot donant-li una nova redacció.
Ara bé, aquest article 31 de la LOCC ha estat expressament derogat per la disposició derogatòria primera de la Llei 8/2003, de manera que l'autorització per refondre'l no es pot fer efectiva i s'ha d'entendre, com ja se'n fa hipòtesi en la mateixa autorització, que no escau.
En segon lloc, la refosa amb les lleis ja esmentades ha d'incloure també el de la Llei 3/1990, de 8 de gener, de modificació de la divisió comarcal de Catalunya.
En aquest cas es produeix una modificació material de la Llei 6/1987, pel que fa a l'àmbit territorial de diverses comarques i a la capitalitat de la comarca del Vallès Occidental, i així queda modificat l'annex d'aquesta Llei.
En tercer lloc, segons la Llei de delegació, també s'ha d'incorporar al Text refós «qualsevol altra modificació sobre l'organització comarcal de Catalunya».
En interpretar l'abast d'aquest manament, la memòria justificativa assenyala que queden afectades per la refosa les lleis 22/1987, de 16 de desembre, per la qual s'estableixen la divisió i l'organització comarcals de Catalunya i sobre l'elecció dels consells comarcals, i la Llei 5/1988, de 28 de març, de creació de les comarques del Pla de l'Estany, del Pla d'Urgell i de l'Alta Ribagorça.
En efecte, s'ha de considerar que aquestes lleis, pel seu objecte respectiu, introduïren en el seu moment modificacions en l'organització comarcal de Catalunya, amb l'abast que es veurà.
En canvi, de manera implícita, no s'han considerat incloses en la delegació per refondre aquelles lleis sectorials que poden afectar les competències comarcals, atès que, realment, no són en sentit estricte una modificació del règim general de l'organització comarcal, sinó una aplicació de la previsió de l'atribució per llei de les competències en els termes de l'article 25 de la Llei 6/1987, i en els de la seva modificació per la Llei 8/2003.
Tampoc no s'han inclòs les lleis específiques que regulen la Vall d'Aran, atès que la disposició addicional primera de la Llei 8/2003 estableix que el Consell General d'Aran es regeix per la seva legislació específica, en els termes que també recull la disposició addicional primera del projecte.
En darrer lloc, la norma de delegació assenyala que «també ha de tenir present, pel que fa a aquesta qüestió, una eventual declaració de nul·litat acordada per sentència del Tribunal Constitucional».
Tant la memòria com l'informe jurídic del Departament no fan cap esment a una eventual sentència anul·latòria de les normes que s'han de refondre, sinó que en l'informe de la Unitat Central del Gabinet Jurídic s'assenyala expressament que tal cas no s'ha donat, de manera que no caldria incorporar-hi res en aquest sentit.
Tanmateix, també és cert que caldrà veure si l'anul·lació de preceptes d'altres normes diferents pot afectar d'alguna manera les que són objecte de la refosa, dintre, però, de l'estricta tasca de refosa que no permet regularitzar i aclarir preguntes.
Un cop determinat l'abast material de la refosa, ja es pot examinar el resultat de l'operació efectuada.
Amb caràcter general, l'acarament i la confrontació de les normes que s'han de refondre i el text del Projecte presentat permeten entendre que la tasca ha estat correctament duta a terme; s'hi han incorporat tots els preceptes afectats que queden vigents en la seva darrera redacció i se n'han eliminat els derogats, de manera que globalment l'operació de refosa s'ajusta a l'ordenament.
S'hi ha efectuat una adequada tasca de numeració, de titulació, d'ajust de les remissions internes, d'actualització de la terminologia en les referències europees i contractuals, així com l'adequació del llenguatge a criteris no sexistes, actuacions que encaixen dins l'abast funcional de la refosa analitzat més amunt.
En general, es pot dir que la funció d'harmonització ha estat la mínima necessària per fer efectiu el manament legal.
A continuació s'assenyalen algunes qüestions més específiques.
La derogació de l'article 5.2 de la Llei 6/1987 per la Llei 8/2003, el qual es remetia a l'annex en què constava la divisió, la denominació i les capitalitats comarcals, fa que aquest annex -modificat posteriorment- quedi sense una norma que el sustenti formalment.
La derogació es fonamentà en el fet que aquest precepte ja ha complert, com molts d'altres també derogats, la seva funció reguladora en l'establiment de la divisió comarcal per primera vegada.
En aquest sentit, dins la delegació rebuda és acceptable la proposta d'incloure l'article 4.1 del Projecte com a norma de remissió a l'annex, que sens dubte cal considerar vigent, el qual ja incorpora totes les modificacions sofertes.
L'article 39.d) del Projecte estableix que les finances de les comarques es nodreixen, entre altres recursos, de participacions en impostos de l'Estat i de la Generalitat establertes en favor de les comarques.
I l'article 40 disposa que la Llei de pressupost de la Generalitat ha d'establir un percentatge de participació a favor dels consells comarcals en el Fons de Cooperació Local de Catalunya, el qual es nodreix de recursos procedents de l'Estat i de la Generalitat.
Aquests preceptes reprodueixen respectivament els articles 43.d) i 44 de la Llei 6/1987, de 4 d'abril, que s'emmarquen en l'article 48 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, i que no han estat modificats formalment ni han estat directament anul·lats, de manera que, en principi, es podrien incorporar sense major problema al Text refós.
Es planteja, però, el cas que la Sentència del Tribunal Constitucional 233/1999, de 16 de desembre, relativa a la Llei reguladora de les hisendes locals, assenyalà, tot donant suport a la seva anterior Sentència 331/1993, relativa a la Llei municipal de règim local de Catalunya (LMRLC), que la instrumentació de la participació dels ens locals en els tributs de l'Estat es podia articular mitjançant el Fons de Cooperació Local de Catalunya, sempre que la norma catalana s'interpretés en el sentit que la distribució s'efectuaria tot respectant els criteris de distribució establerts per l'Estat.
Aquesta Sentència del Tribunal Constitucional 331/1993 anul·là així l'article 181.a) de la LMRLC en allò que es referia a regular per llei catalana els criteris de participació en els ingressos de l'Estat.
Així, el Decret legislatiu 2/2003, de 28 d'abril, pel qual s'aprova el Text refós de la LMRLC, seguint el Dictamen d'aquesta Comissió Jurídica Assessora, incorporà el contingut del precepte en els termes resultants de la Sentència constitucional.
En el cas que ens ocupa, és procedent subratllar que la participació de les comarques en els ingressos de l'Estat, prevista en l'article 39.d) del Projecte, podrà tenir lloc en els termes i segons els criteris que estableixi l'Estat.
I això mateix és d'aplicació a l'article 40, en la mesura que l'obligació de la Llei de pressupost d'establir el percentatge de participació de les comarques al Fons de Cooperació Local de Catalunya haurà de respectar els criteris establerts per l'Estat pel que fa als seus propis recursos.
L'extensió dels efectes d'una sentència anul·latòria, la Sentència del Tribunal Constitucional 331/1993, anul·latòria de l'article 181.a) de la LMRLC, al cas que ens ocupa podria resultar procedent, en principi, pel fet de tractar-se la LMRLC d'una llei general aplicable a tots els ens locals de Catalunya, incloses les comarques, reguladora d'institucions comunes com el finançament dels diversos ens locals i el Fons de Cooperació Local de Catalunya, ja que la legislació especial d'organització comarcal no podria contenir preceptes de contingut idèntic a d'altres de la legislació general que han estat declarats nuls per raó d'inconstitucionalitat.
Ara bé, el cert és que, en aquest cas, la literalitat dels preceptes que es comenten difereix dels de la LMRLC.
L'article 39.d) permet una interpretació adequada a la Constitució; i el mateix es pot dir de l'article 40.
I, d'altra banda, la tasca de refosa, a la qual es limita la nostra consideració, en permetre harmonitzar, es refereix als textos que s'han de refondre, però no pas a la interpretació constitucional que s'ha efectuat en ocasió de jutjar altres lleis distintes, tot i que incideixen, sens dubte, en les que es refonen.
Els problemes que poden resultar de l'aplicació d'una norma que pot ésser considerada constitucional només si s'interpreta d'una manera determinada no han d'ésser menystinguts, si, a més, sobre aquesta aplicació ja s'ha hagut de pronunciar la jurisdicció ordinària en ocasions successives, però no poden fonamentar per si sols cap altra observació en aquesta seu.
X. Les disposicions addicionals segona i tercera de la Llei 8/2003, de 5 de maig, estableixen el termini d'un any perquè el Govern elabori una relació de les competències assignades als consells comarcals per les lleis sectorials i altres normes, així com perquè constitueixi la Comissió Assessora Comarcal de Catalunya, creada per la mateixa Llei.
Les corresponents disposicions addicionals segona i tercera del Projecte reprodueixen literalment el text d'aquelles, de manera que es produeix l'efecte material que el termini d'un any a comptar des de l'entrada en vigor de la Llei, l'endemà de la seva publicació al DOGC, és a dir, el 8 de maig, quedaria prorrogat fins un any després de l'entrada en vigor del Decret legislatiu aprovador del Text refós sobre el qual es dictamina.
No és possible admetre que l'operació de refosa autoritzada, en realitzar-se d'una manera mecànica, pugui tenir com a conseqüència la pròrroga del termini esmentat, ja que, en realitat, això significaria una innovació normativa substancial en relació amb el contingut de les disposicions objecte de refosa, innovació prohibida en aquest tipus de delegació legislativa.
Altrament, es donaria el cas que, en realitat, el Govern s'autoprorrogaria els terminis concedits pel legislador.
En aquests termes ja es pronuncià aquesta Comissió Jurídica Assessora en el Dictamen 459/02, aprovat pel Ple de la Comissió de 14 de novembre de 2002.
La funció d'harmonitzar el text ha de permetre en aquest cas incorporar aquestes normes amb elements temporals d'una manera que no signifiquin cap innovació sobre la norma original, i el termini s'ha d'establir, per tant, en relació amb l'entrada en vigor de les normes refoses.
Aquesta és una observació que es formula amb caràcter essencial.
L'informe jurídic fa esment al fet que no és procedent incloure en el Projecte la disposició transitòria de la Llei 8/2003, de 5 de maig, perquè la seva vigència ja ha finalitzat.
Certament, atès que el que preveu és la seva aplicació al procés d'elecció dels membres dels consells comarcals subsegüent a les eleccions municipals convocades pel Reial decret 374/2003, de 31 de març, l'eficàcia de la disposició ja s'ha consumit, atès que ja s'han celebrat aquestes eleccions municipals en data 25 de maig passat i s'ha dut a terme el procés d'elecció subsegüent dels membres dels consells comarcals d'acord amb allò que estableix la Llei 8/2003.
Es pot suprimir, per tant, aquesta disposició transitòria del Text refós, tal com proposa el Projecte.
En la disposició final s'ha suprimit l'incís que figurava en la Llei 6/1987, segons el qual s'autoritzava el Govern a habilitar els crèdits necessaris per a la implantació dels consells comarcals.
Atenent el sentit estricte del terme «implantació», la disposició ja ha consumit els seus efectes, un cop posats en funcionament aquests organismes, de manera que es pot admetre, dins de la funció de refosa, la supressió efectuada, sens perjudici del règim de finançament ordinari dels consells comarcals.
Un cop considerades les observacions que s'han dut a terme, i després de tenir en compte la que es formula amb caràcter essencial en el fonament jurídic onzè en relació amb les disposicions addicionals segona i tercera, es pot elevar al Govern el Projecte de decret legislatiu sotmès a consulta per tal que l'aprovi.