L'adolescència és aquella època de la vida on ets el centre del món.
Vols divertir-te, vols relacionar-te, vols riure, vols sortir a sopar, de festa o a passar l'estona.
Als 16 anys l'únic que vols és VIURE!
"Quina màgia i quina vitalitat tenen els adolescents!
En els meu cas, tot anava be fins que van arribar els dies de cansament, dies de malestar general, dies on els meus pares pensaven que els símptomes eres normals per l'època de canvis..."
Us deixem la història de l'Antònia, una mestre que ha tornat a la seva vida.
L'Antònia va participar a la darrera edició de la Transplant Run
"Havia arribat la adolescència i amb aquesta una insuficiència renal crònica.
De moment, seguia amb els estudis, amb un esmorzar ple de medicaments per poder arribar a un trasplantament de ronyó que arribaria en poc més d'un any: La meva mare em va donar de nou la vida.
Això em va permetre seguir amb una vida com la de qualsevol jove d'aquesta edat; com sortir amb els amics o seguir amb els meus estudis i aconseguir ser mestre.
Van passar uns 17 anys i el ronyó de la meva mare començava a donar problemes...
Em van donar d'alta a la llista d'espera per a un nou trasplantament i el dia que començava la diàlisi, va arribar la trucada de l'hospital, LA TRUCADA en majúscules: Havia arribat la meva oportunitat, tenien un donant per a mi!
El que no m'imaginava era que, després d'un segon trasplantament, començaria un dur camí enganxada a una màquina.
I és que aquella operació no va tenir l'èxit esperat i als 7 dies em van treure el ronyó i vaig començar la diàlisi.
Durant 3 anys vaig estar endollada a una màquina que em permetia viure, aquesta vegada en minúscules.
Arribava a casa buscant amb urgència el meu llit.
No podia menjar pràcticament res, vigilant la dieta al mil·ligram i fent malabars per veure no més de mig litre de líquid al dia.
Jo seguia treballant, les persones em donaven l'energia positiva necessària per a afrontar aquest tractament.
Fins que aquesta energia, els somriures dels nens, ja no van ser suficients.
Els metges em van aconsellar, llavors, que deixés l'escola.
Em va agafar la tristesa més profunda, no era capaç d'acceptar que em trobava malament i que no podia fer el que més m'agradava: ser mestre.
Jo seguia el tractament de diàlisi, amb debilitat física i mental, fins que va tornar a sonar el telèfon.
Aquesta seria la bona, un estel que es trobava al cel, abans de marxar, em deixaria el regal més gran que em podia fer i que conservo com un tresor.
Em van trasplantar per tercera i per quarta vegada el mateix dia, aquesta si que havia anat bé.
Uns dies a l'hospital, un parell de mesos a casa i de nou recuperava el què més m'agrada: SER MESTRE!
Ara porto 7 anys amb l'últim ronyó, segueixo amb la meva vida diària: riure, ballar, treballar i regalar amor a totes les persones que m'acompanyen en el meu camí.
Gràcies a la meva mare, que m'ha regalat la vida dues vegades, i gràcies a la meva família i el meu marit que m'ajuden a ser feliç a cada instant.
I gràcies a tots els professionals que ho fan possible!
Però, sobretot, gràcies a cada una de les persones que es fa donant, que fan possible que persones com jo puguem realitzar els nostres somnis i puguem viure amb un somriure.
"Un estel que es trobava al cel, abans de marxar, em deixaria el regal més gran que em podia fer i que conservo com un tresor"
Trobareu informació sobre el ronyo i les seves funcions, el trasplantament renal o la llista d'espera per aquest trasplantament.
La Transplant Run busca conscienciar la població sobre la importància de les donacions, fomentar la pràctica de l'esport i els hàbits de vida saludables, especialment entre el grup de pacients trasplantats, i recaptar fons per a projectes que millorin la seva qualitat de vida.