La pneumònia, coneguda popularment com a pulmonia, és una malaltia infecciosa que afecta els pulmons i que està causada per determinats gèrmens (bacteris, virus o fongs) o per la inhalació accidental d'un líquid o una substància química.
El pneumococ és el bacteri causant de la pneumònia més freqüent, el qual pot provocar inflamació i excés de secrecions.
Els pulmons tenen dues parts principals: les vies aèries (arbre bronquial) i els alvèols (sacs alveolars).
Quan respirem, l'aire es mou a través de les vies aèries i dins dels alvèols.
Des dels alvèols, l'oxigen va a la sang mentre que l'anhídrid carbònic en surt.
Quan es té pneumònia els alvèols s'inflamen (s'irriten i s'inflen) i s'omplen de líquid, de manera que es fa difícil respirar.
Les persones amb més risc són les majors de seixanta cinc anys, les menors de dos i les que tenen algun problema de salut.
En criatures, és una de les infeccions més comunes de les vies respiratòries baixes.
La pneumònia pneumocòccica també és més freqüent i greu en les persones amb malalties pulmonars i cardíaques cròniques i les que pateixen insuficiència renal, diabetis i malalties que produeixen immunodeficiències (sida, per exemple).
La causa de la pneumònia sol ser la presència de bacteris, virus, fongs o substàncies irritants que entren als pulmons en respirar.
L' Streptococcus pneumoniae (pneumococ) és el principal microorganisme etiològic.
En l'actualitat s'han descrit noranta-quatre serotipus diferents de pneumococs, dels quals vint-i-tres són els responsables de més del 70% dels casos de pneumònia pneumocòccica.
Quan una persona pateix una infecció d'un tipus concret de pneumococ, no queda protegida per a la resta.
Per aquest motiu, al llarg de la vida es pot patir més d'una pneumònia pneumocòccica.
L'examen físic i la història clínica ajuden a determinar si es pateix pneumònia.
La radiografia del tòrax i les anàlisis de sang generalment acaben d'ajudar a fer el diagnòstic.
El tractament depèn de la causa i del tipus de pneumònia, de la intensitat dels símptomes, de la salut de la persona malalta i de l'edat.
En el cas de la pneumònia bacteriana, se solen receptar antibiòtics.
Un cop es comença el tractament, la majoria dels símptomes milloraran en un parell de dies, tot i que la tos pot durar diverses setmanes.
Cal assegurar-se de seguir amb molta atenció les instruccions del metge o la metgessa i de prendre's tot l'antibiòtic receptat.
Si no, poden quedar bacteris vius dins del cos i tenir una recaiguda.
Pot augmentar el risc de resistència als antibiòtics.
La pneumònia causada per virus pot millorar amb el repòs i bevent líquids.
Els antibiòtics no serveixen per tractar infeccions virals, però hi ha medicaments que poden alleujar el dolor i disminuir la tos.
Si la causa de la pneumònia és un fong, el metge o la metgessa pot receptar un medicament adequat: un antifúngic o antimicòtic.
Si la pneumònia és greu és possible que es requereixi hospitalització.
Si se sent dificultat per respirar (falta d'aire) és possible l'administració d'oxigen per facilitar la respiració.
També es poden administrar antibiòtics intravenosos.
Les persones que tenen un sistema immunitari afeblit, malalties del cor o pulmonars, i aquelles que estan malaltes abans de la pneumònia tenen més probabilitats de requerir hospitalització.
Els bebès, nens petits i adults de seixanta cinc anys o més també tenen un risc més elevat.
Actualment hi ha diverses vacunes disponibles contra la pneumònia: de polisacàrids i les conjugades.
La vacuna de polisacàrids té la capacitat de protegir contra vint-i-tres tipus diferents de pneumococs que són els responsables de la pràctica totalitat de les pneumònies més greus.
Aquesta vacuna està indicada per a persones més grans de dos anys amb malaltia de risc i, en general, a totes les persones de més de seixanta-cinc anys.
La vacuna antipneumocòccica decavalent, que conté deu serotipus, o la vacuna antipneumocòccica 13-valent, que inclou tretze serotipus, són vacunes conjugades.
El nou calendari del 2016 inclou la vacunació contra el pneumococ als dos, quatre i onze mesos amb una vacuna conjugada i en els majors de seixanta-cinc anys amb vacuna de polisacàrids.
D'acord amb l'experiència assolida, les vacunes contra la pneumònia són segures.
Com totes les vacunes, però, poden produir alguns efectes secundaris de tipus local (envermelliment, dolor, inflamació) que desapareixen al cap d'uns dies.
La vacunació contra el pneumococ també està indicada en les persones amb malalties en les quals la infecció pneumocòccica suposa més risc que en la població sana.
Prevenir la pneumònia sempre és millor que tractar-la.
Les millors mesures preventives inclouen rentar-se les mans amb freqüència, no fumar i fer servir màscara per netejar àrees amb pols o floridures.
A banda de prendre antibiòtics o qualsevol altre medicament receptat pel metge o la metgessa, mentre es pateix pneumònia és recomanable fer el següent:
La vigilància epidemiològica de la malaltia pneumocòccica invasiva (MPI) a Catalunya es coordina des del sistema de notificació microbiològica de Catalunya.
L'SNMC és un sistema bàsic d'informació sanitària que forma part de la Xarxa de Vigilància Epidemiològica de Catalunya i que està constituït pel conjunt del laboratoris de microbiologia dels centres sanitaris hospitalaris i extrahospitalaris, de caràcter públic i privat de Catalunya.
A partir de l'any 2015, segons el Decret 203/2015, la MPI passa a ser una malaltia de declaració microbiològica obligatòria.
Els microbiòlegs de la xarxa assistencial de Catalunya han de notificar a l'SNMC els casos aguts causats per Streptococcus pneumoniae que es detectin en una mostra habitualment estèril segons el document Criteris diagnòstics dels microorganismes que es declaren al sistema de notificació microbiològica de Catalunya.
S'han de notificar les variables epidemiològiques i microbiològiques (serotips) i l'estudi de la sensibilitat antibiòtica, com es detalla al Protocol de vigilància de les resistències antimicrobianes de Catalunya.