Es produeix quan es dóna accés a només una part de la informació sol·licitada.
L'accés parcial només pot tenir lloc quan l'Administració consideri que és d'aplicació un dels límits legals que justifiquen la denegació d'accés a la informació.
En aquests casos, la llei obliga a permetre almenys l'accés a aquella part de la informació sol·licitada que no es trobi afectada pel límit en qüestió.
L'Administració ha de motivar les raons que justifiquin l'atorgament d'accés merament parcial i ha d'aclarir la interpretació de la informació subministrada quan l'ocultació parcial de dades en dificulti la comprensió per part de l'interessat (art. 25 de la Llei 19/2014).
L'acord de mediació és l'acord que poden assolir les parts arrel de la mediació.
Ha de ser subscrit per la persona reclamant, l'Administració i els tercers que es puguin veure afectats, posa fi a la reclamació i és vinculant per a totes les parts.
Modalitat d'accés parcial que consisteix en ocultar o suprimir les dades personals que puguin constar a la informació sol·licitada, per tal d'impedir la identificació de la persona afectada.
Organisme independent que vetlla pel compliment de la Llei orgànica 3/2018, de 5 de desembre, de protecció de dades i garantia dels drets digitals i el Reglament (UE) 2016/679, del Parlament i del Consell, de 27 d'abril de 2016, relatiu a la protecció de les persones físiques pel que fa al tractament de dades personals i a la lliure circulació d'aquestes dades i pel que es deroga la Directiva 95/46/CE, per part de les administracions catalanes i d'altres subjectes que hi estan vinculats.
La GAIP, en la tramitació de les reclamacions per vulneració del dret d'accés, ha de demanar un informe a l'APDCAT en el cas que la denegació d'accés a la informació pública sol·licitada s'hagi fonamentat en la protecció de dades personals.
Podeu consultar el seu web per a més informació (art. 42.8 i disposició addicional 6a de la Llei 19/2014).
Són subjectes obligats a complir les obligacions de transparència i accés a la informació pública.
Si bé l'article 74 de la Llei 19/2014 sembla condicionar la reclamació davant de la GAIP en relació amb les sol·licituds d'informació a aquestes entitats a l'existència d'un conveni previ entre elles i la Comissió de Garantia, una interpretació sistemàtica d'aquest precepte amb la resta de la legislació de transparència porta a la conclusió que procedeix aquesta via de la reclamació davant de la GAIP, amb independència que hi hagi o no un conveni previ, i així ho ve aplicant aquesta Comissió de Garantia (Resolució sobre la reclamació 17/2015, en relació amb les universitats, que es troben en la mateixa situació) (art. 3 i 74 de la Llei 19/2014).
Òrgan col·legiat de caràcter tècnic, adscrit a la direcció general competent en matèria d'arxius i gestió documental de la Generalitat de Catalunya, que desenvolupa les competències en les matèries d'avaluació i tria de la documentació que li atribueix la Llei 10/2001, de 13 de juliol, d'arxius i gestió de documents.
La CNAATD proposa al conseller o consellera de Cultura l'aprovació de les Ordres de taules d'avaluació i accés documental, que defineixen el període de conservació de les sèries documentals de les administracions catalanes.
Vegeu el seu web per a més informació (disposició addicional 6a de la Llei 19/2014).
Quan l'Administració estima una sol·licitud d'accés a la informació pública, en què no s'ha produït oposició de terceres persones interessades, es pot substituir la resolució formal d'estimació de l'accés per una simple comunicació a la persona sol·licitant per la qual se li indica que pot accedir a la informació o, més directament encara, se li faciliten les dades sol·licitades (art. 34.8 de la Llei 19/2014).
La confidencialitat pot ser un límit d'accés a la informació pública, sempre que s'estableixi per una norma amb rang de llei i s'apliqui a informació que materialment té els atributs que en justifiquin l'aplicació.
Així ho ha entès la GAIP en el seu Dictamen 1/2015 (art. 21 de la Llei 19/2014).
Òrgan equivalent a la GAIP en l'àmbit de l'Administració General de l'Estat i el sector públic estatal.
Vegeu el seu web per a més informació.
Per conveni es pot aplicar el sistema de garanties de la reclamació davant la GAIP a les sol·licituds d'informació adreçades al Síndic de Greuges, a la Sindicatura de Comptes i al Consell de Garanties Estatutàries.
El Reglament del Parlament també preveu la seva subjecció, mitjançant conveni, a la garantia de la reclamació davant la GAIP (art. 74.3 de la Llei 19/2014).
Qualsevol informació referent a persones físiques identificades o identificables (com p. ex. el nom, DNI, adreça, història clínica, religió o orientació sexual d'una persona física), subjecta i protegida per la Llei orgànica 3/2018, de 5 de desembre, de protecció de dades i garantia dels drets digitals i el Reglament (UE) 2016/679, del Parlament i del Consell, de 27 d'abril de 2016, relatiu a la protecció de les persones físiques pel que fa al tractament de dades personals i a la lliure circulació d'aquestes dades i pel que es deroga la Directiva 95/46/CE.
La Llei 19/2014, de 29 de desembre fa referència a les dades personals als articles 7, 23, 24 i 42.
Si una sol·licitud d'informació es dirigeix a un òrgan que no la disposa de la informació requerida, ell mateix l'ha de derivar a l'òrgan que la té, si és de la mateixa Administració i el coneix, i comunicar-ho a la persona sol·licitant.
En aquests casos, el procediment continua, sense necessitat que la persona sol·licitant faci més tràmits.
Si la informació sol·licitada la té una Administració diferent d'aquella a la que s'ha demanat, també cal que l'òrgan a qui s'adreça la sol·licitud faci la derivació, si coneix l'Administració que disposa d'ella, i n'informi la persona sol·licitant, però en aquest cas aquesta haurà de reproduir la sol·licitud d'accés a l'Administració derivada (art. 30 de la Llei 19/2014).
Dret que la llei de transparència reconeix a tota persona major de setze anys a sol·licitar i obtenir tota mena d'informació pública de les administracions públiques i la resta de subjectes a què es refereix la llei (art. 2.c i 18 de la Llei 19/2014).
El procediment de garantia que ofereix la reclamació davant la GAIP també pot ser utilitzat pels membres electes de les corporacions locals en exercici del seu dret a la informació pública que els reconeix la legislació de règim local.
En aquests casos, la GAIP aplicarà el dret material de l'article 164 del Text Refós de la Llei Municipal i de Règim Local de Catalunya i supletòriament el de la Llei 19/2014.
El compliment, en el termini i en les condicions fixades, dels acords de mediació promoguts per la GAIP i de les resolucions que aquesta pugui dictar en defecte d'acord (art. 43 de la Llei 19/2014).
La GAIP participa en activitats i programes de formació adreçats a les autoritats i al personal de les administracions i altres entitats públiques obligades a fer efectiu el dret d'accés a la informació pública, sobre el contingut d'aquest dret i el procediment per exercir-lo i garantir-lo.
La informació pública ha de ser lliurada en el format en què ha estat sol·licitada.
Tanmateix, l'Administració pot decidir motivadament subministrar-la en un format diferent si hi ha una alternativa més econòmica, si la informació ja ha estat difosa en un altre format i s'hi pot accedir fàcilment, si el format demanat pot danyar el suport, si tècnicament no és possible fer una còpia en el format demanat, si fer-ho pot afectar els drets de propietat intel·lectual o si es justifica que és més raonable facilitar-la en un format diferent (art. 36 de la llei 19/2014).
Acrònim de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública, l'òrgan independent de designació parlamentària creat per la llei de transparència i encarregat d'atendre les reclamacions que poden interposar les persones que hagin vist denegada una sol·licitud d'accés a informació pública, o els tercers que s'hi puguin veure afectats (art. 39-44, 72-74, 80, disposició addicional 6a, disposició transitòria 1a, disposicions finals 3a i 4a de la Llei 19/2014).
L'accés a la informació pública és gratuït, si les dades són consultades en el mateix lloc on estan dipositades o si existeixen en format electrònic i es lliuren per correu electrònic.
En els altres casos, es pot subjectar a una contraprestació econòmica, que no pot excedir el cost de l'operació.
La reclamació a la GAIP és sempre gratuïta (art. 37 i 39.1 de la Llei 19/2014).
El principi d'igualtat entre les parts en els processos judicials és un límit al dret d'accés.
En aplicació d'aquest principi es pot denegar informació pública, sempre que hagi estat expressament elaborada per a una de les parts d'un procés judicial, en el marc d'aquest procés (art. 21.1.d de la Llei 19/2014).
La llei de transparència preveu una sèrie de causes taxades d'inadmissió de les sol·licituds d'accés a informació pública (com, p. ex., el fet que es demani una informació que requereixi una tasca complexa d'elaboració o reelaboració), que permeten que no es tramitin per part de l'Administració o entitat a la qual s'adrecin.
La inadmissió de les sol·licituds ha de ser, en tot cas, motivada i comunicada al sol·licitant, i pot ser objecte de reclamació davant la GAIP (art. 29 de la Llei 19/2014).
És tota aquella informació elaborada per l'Administració i la que aquesta té en el seu poder com a conseqüència de la seva activitat o de l'exercici de les seves funcions, inclosa la que li subministren els altres subjectes obligats en virtut de la llei de transparència, sigui quin sigui el seu format o suport (art. 2.b de la Llei 19/2014).
Això inclou, p. ex., la informació relativa als contractes adjudicats (d'obres públiques, de gestió de serveis públics, de compra de tota mena de productes, de consultoria i tota mena de serveis) i les subvencions concedides per l'Administració i les empreses públiques, la selecció dels empleats públics o les retribucions i dietes dels alts càrrecs.
L'accés de les persones interessades en un procediment administratiu administratiu a la informació continguda en el respectiu expedient es regeix per la legislació de procediment administratiu, que els garanteix una major intensitat d'accés; si l'Administració competent no els facilita l'accés, poden reclamar a la GAIP.
Les persones no interessades poden accedir als procediments administratius, en tràmit o finalitzats, de conformitat amb la legislació de transparència (disposició addicional primera de la Llei 19/2014).
Causes taxades que segons la llei de transparència poden justificar la denegació de l'accés o l'accés merament parcial a la informació sol·licitada.
Es tracta de drets o interessos públics o privats que poden entrar en conflicte amb el dret d'accés, com p. ex. el dret fonamental a la protecció de dades personals de les persones físiques que puguin constar a la informació sol·licitada, la seguretat pública, la investigació o la sanció de les infraccions penals, administratives o disciplinàries, o el secret professional i els drets de propietat intel·lectual i industrial.
Els límits no es poden invocar de manera genèrica, sinó que l'Administració ha de motivar suficientment que, en el cas concret, l'accés a la informació pot generar un perjudici efectiu per al dret o interès en qüestió (test del dany o perjudici).
En segon lloc, l'Administració ha de ponderar aquest perjudici amb la concurrència d'un possible interès públic o privat superior que justifiqui concedir l'accés (principi de la ponderació).
En tercer lloc, en virtut del principi de proporcionalitat, s'ha de donar almenys accés parcial a aquella part de la informació no afectada pel límit del qual es tracti (art. 20-25 de la Llei 19/2014).
Aquest procediment consisteix en una o més sessions de mediació en què les parts tracten de trobar una solució a la controvèrsia per sí mateixes, amb el suport d'una persona mediadora de la GAIP.
L'exercici del dret d'accés a la informació pública no requereix cap mena de motivació.
En canvi, sí que han de ser motivades les resolucions administratives que desestimen totalment o parcialment les sol·licituds, les que faciliten la informació malgrat l'oposició de terceres persones interessades i les que estableixen una forma d'accés diferent a la sol·licitada (art. 18 i 34.4 de la Llei 19/2014).
La norma que regula amb caràcter general el dret d'accés a la informació pública, a Catalunya, és la Llei 19/2014, del 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern, que ha de ser desenvolupada reglamentàriament, tant en els seus aspectes generals, com en els específics d'organització i funcionament de la GAIP.
Hi ha regulacions especials del dret d'accés a la informació pública, que han de ser aplicades prioritàriament, en relació, p. ex., amb els interessats en el procediment administratiu, la informació ambiental, els parlamentaris i els electes locals.
La GAIP ha aprovat les seves normes internes d'organització i funcionament, així com manuals de procediment, per tramitar les reclamacions i els procediments de mediació, que es poden consultar en aquest web (art. 41.2, disposició addicional 1a i disposició final 3a de la Llei 19/2014).
Les administracions i les altres entitats incloses dins l'àmbit d'actuació de la GAIP estan obligades a complir les resolucions d'aquesta Comissió de Garantia que els afectin, ja que aquestes tenen caràcter executiu.
L'incompliment d'aquesta obligació pot donar lloc a l'exigència de responsabilitats sancionadores (art. 42 i 43 de la Llei 19/2014).
Quan en una sol·licitud d'accés a la informació pública hi concorrin límits establerts legalment (la protecció de dades personals o els de l'article 21 de la Llei 19/2014), s'ha de ponderar de forma raonada, d'acord amb criteris de proporcionalitat i tenint en compte la finalitat, si en el cas concret de què es tracti ha de prevaler l'interès, públic o privat, en la divulgació de les dades, o els drets o interessos, que també poden ser públics o privats, en la seva protecció (art. 23.1 i 24.2 de la Llei 19/2014).
La llei catalana de transparència no només reconeix el dret dels ciutadans d'accés a la informació pública, sinó que obliga a l'Administració i a la resta de subjectes que hi estan sotmesos a publicar a internet, d'ofici i sense que ningú els ho demani, un volum molt important d'informació pública que es considera que pot ser d'interès públic.
Aquest deure es coneix com a deure de publicitat activa, per contraposició al deure de publicitat passiva que deriva de l'exercici del dret d'accés per part de la ciutadania.
La GAIP, a diferència del Consell estatal de Transparència i Bon Govern i altres òrgans autonòmics equivalents, no té competència per controlar el compliment de les obligacions de publicitat activa per part de les administracions catalanes.
La llei catalana de transparència atribueix la competència per avaluar-ne el compliment al Síndic de Greuges (art. 2.a, 2.i, 5-15 i 91-93 de la Llei 19/2014).
A més dels recursos i de les reclamacions regulats per les lleis, les persones que consideren que s'impedeix o limita el seu dret d'accés a la informació pública, o que les administracions o els altres subjectes obligats incompleixen les obligacions de publicitat activa establertes per la Llei 19/2014, poden formular una queixa al Síndic de Greuges o una denúncia a l'Oficina Antifrau de Catalunya, que també vetllen pel compliment dels drets i de les obligacions fixats per aquesta Llei (art. 75 de la Llei 19/2014).
Poden ser objecte de reclamació davant la GAIP les resolucions expresses o presumptes, les comunicacions que les substitueixen o les que resolen recursos administratius de reposició, tot en matèria d'accés a la informació pública, i també la manca efectiva d'accés a la informació pública quan hi ha resolucions expresses o presumptes o comunicacions que el reconeixen.
La reclamació a la GAIP és voluntària, ja que es pot optar per altres vies d'impugnació (recurs potestatiu de reposició o recurs contenciós administratiu), i gratuïta (art. 39.1, 42 i 72 a 74 de la Llei 19/2014).
Contra les resolucions expresses o presumptes en matèria d'accés les persones interessades poden optar per presentar directament un recurs contenciós administratiu davant el jutjat o tribunal competent (alternativament, poden optar per presentar un recurs administratiu de reposició o una reclamació davant la GAIP).
Les resolucions de la GAIP poden ser objecte de recurs contenciós administratiu davant del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (art. 42.10 i 71.4 de la Llei 19/2014).
Les resolucions expresses o presumptes en matèria d'accés a la informació pública poden ser objecte de recurs potestatiu de reposició davant el mateix òrgan competent per dictar-les; la persona interessada pot optar lliurement per aquesta via, per la de la reclamació directa davant la GAIP o per la de presentar directament un recurs contenciós administratiu.
Les resolucions dels recursos potestatius de reposició poden ser objecte de reclamació davant la GAIP (art. 38, 39.1 i 71 de la Llei 19/2014).
Les sol·licituds d'accés a la informació pública només han de fer constar la identitat de la persona sol·licitant, una adreça de contacte, preferentment electrònica, la informació precisa a la qual es vol tenir accés i la forma o el format en què es vol tenir l'accés.
No cal invocar cap norma, ni motivar o justificar la sol·licitud; tanmateix, pot ser útil fer-ho, especialment si l'accés sol·licitat pot afectar límits i cal ponderar-lo amb ells (art. 26 de la Llei 19/2014).
Les administracions públiques i els altres subjectes obligats han de facilitar la informació pública en format reutilitzable, amb la finalitat de millorar la transparència, promoure la interoperabilitat entre les administracions i facilitar-ne l'explotació per les persones sol·licitants (art. 16 i 17 de la Llei 19/2014).
La legislació de transparència tipifica una sèrie d'infraccions, algunes d'elles com a molt greus, per l'incompliment de les obligacions derivades del dret d'accés a la informació pública.
La seva comissió pot donar lloc a sancions administratives com p. ex. la destitució d'alts càrrecs o la imposició de multes de fins a 12.000 euros (art. 76 i següents de la Llei 19/2014).
Segons la llei de transparència, quan l'Administració rep una sol·licitud d'accés a informació pública, té un termini d'un mes per, o bé lliurar directament la informació, o bé dictar una resolució expressa on es pronunciï, motivadament, sobre la referida sol·licitud; aquesta resolució pot inadmetre a tràmit la sol·licitud, estimar-la (totalment o parcial) o desestimar-la.
En el cas que l'Administració incompleixi aquesta obligació i no faci ni una cosa ni l'altra en el termini del mes, es produeix el que tècnicament s'anomena "silenci administratiu", i al qual la llei vincula un efecte estimatori o desestimatori de la sol·licitud presentada per l'interessat.
Quan la llei atribueix un efecte estimatori al silenci (silenci positiu), l'interessat pot entendre estimada la seva sol·licitud i exigir el lliurament efectiu de la informació a l'Administració en el termini de trenta dies.
Quan, en canvi, la llei atribueix un efecte desestimatori al silenci (silenci negatiu), l'interessat pot entendre desestimada la seva sol·licitud i interposar els mitjans d'impugnació previstos per la llei (recurs potestatiu de reposició davant la mateixa Administració, reclamació davant la GAIP o recurs contenciós administratiu davant els jutjats i tribunals de l'ordre jurisdiccional contenciós administratiu).
La llei catalana de transparència estableix, com a regla general, el silenci positiu, però l'exceptua quan concorri algun dels límits legals al dret d'accés o quan una norma amb rang de llei estableixi expressament el silenci negatiu amb relació a una determinada informació (art. 35 de la Llei 19/2014).
Com sovint no resulta fàcil saber si s'ha produït silenci positiu o negatiu, els interessats poden presentar una reclamació davant la GAIP sempre que es produeixi silenci administratiu
El silenci administratiu és, en tot cas, una patologia que cal evitar, ja que els ciutadans tenen dret a obtenir resposta expressa a les sol·licituds d'accés a informació pública que formulin.
La llei de transparència tipifica com a infracció greu no resoldre les sol·licituds d'accés a la informació de manera expressa i motivada dins el termini d'un mes (art. 35 i 78.2.i de la Llei 19/2014).
Quan un ciutadà vol obtenir una determinada informació pública només ha d'adreçar una sol·licitud d'accés a l'Administració, entitat o òrgan administratiu que disposa de la informació.
A la sol·licitud només s'ha d'indicar la informació precisa a la qual es vol tenir accés, sense que calgui indicar cap document ni expedient concrets ni s'hagi de donar cap mena d'explicació de la raó per la qual es vol accedir a la informació.
En cas que la sol·licitud no sigui prou precisa, l'Administració ho ha de comunicar al sol·licitant i oferir-li l'assistència i assessorament necessari per tal que aquest la pugui concretar degudament.
Si la sol·licitud és inadmesa o desestimada, el sol·licitant pot presentar una reclamació davant la GAIP (art. 26-28 de la Llei 19/2014).
Són tercers aquelles persones titulars de drets o interessos que poden veure's afectats per la sol·licitud d'accés a la informació.
És el cas, p. ex., de les persones físiques les dades personals de les quals apareguin a la informació sol·licitada.
Els tercers, quan estiguin identificats o siguin fàcilment identificables, han de ser cridats al procediment i tenen un termini de deu dies per a presentar al·legacions si aquestes poden resultar determinants del sentit de la resolució.
També poden impugnar la resolució que doni accés a la informació sol·licitada i participar en la reclamació que es tramiti davant la GAIP (art. 31, 34.3 i 42 de la Llei 19/2014).
El termini per resoldre les sol·licituds d'accés a la informació pública és d'un mes, que es pot prorrogar fins a mig mes més si ho justifiquen el volum o la complexitat de la informació demanada; també resta suspès si l'Administració demana a la persona sol·licitant que concreti una sol·licitud d'accés formulada en termes massa imprecisos o genèrics.
Un cop estimada la sol·licitud, l'Administració té un termini de trenta dies per facilitar materialment la informació demanada en el format requerit per la persona sol·licitant.
El termini per reclamar davant la GAIP és d'un mes des de la resolució, expressa o per silenci administratiu, de la sol·licitud d'accés.
El termini màxim que pot durar el procediment de mediació de la GAIP és d'un mes.
El termini màxim per resoldre les reclamacions a la GAIP és de dos mesos; aquest termini resta suspès mentre se segueix el procediment de mediació, i es pot ampliar fins a quinze dies més si s'ha demanat informe a l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades (art. 28, 33, 36.1 i 42.1, 6 i 9 de la Llei 19/2014).
Les universitats públiques de Catalunya són subjectes obligats a complir els deures de publicitat activa i d'accés a la informació pública establerts per la legislació de la transparència.
Si bé l'article 74 de la Llei 19/2014 sembla indicar que la seva subjecció al procediment de garantia de la reclamació davant la GAIP ha de ser establerta per conveni, una interpretació sistemàtica de la legislació de transparència porta a la conclusió que aquesta subjecció deriva directament de la Llei i que el que pot fer el conveni és concretar la millor col·laboració per fer-la efectiva (així ha quedat establert per la Resolució de 23 de desembre de 2015 sobre la Reclamació 17/2015) (art. 3 i 74 de la Llei 19/2014).
El web de la GAIP ha de publicar les seves resolucions, amb dissociació prèvia de les dades personals, i assenyalant les resolucions que estableixen criteris generals per a la resolució de futures sol·licituds.
Aquest web també publica les dades de transparència de la Comissió i els seus membres i altra informació i material útil per aprofundir en la interpretació del dret d'accés a la informació pública (art. 44 de la Llei 19/2014).