No ho dic en el sentit evident, en l'aspecte potser massa evident.
No crec que sigui una actriu en absolut, almenys en una accepció tradicional.
El que ella posseeix, aquella presència, aquella lluminositat, aquella intel·ligència enlluernadora, es perdria en un escenari.
És tan fràgil i delicada que només ho pot captar una càmera.
És com el vol d'un colibrí: només una càmera pot expressar la seva poesia(...).
És absurd que ho digui, però em fa la impressió que morirà jove.
Realment, espero que visqui prou per alliberar aquest estrany i adorable talent que bull en el seu interior com un esperit engabiat.
Del 31 de maig al 3 de setembre de 2006
He deixat parlar Capote perquè crec que el seu text, que demostra una visionària sensibilitat per captar els gestos més íntims i trencadissos de la personalitat de Marilyn, sintetitza l'ànima de l'exposició.
Una exposició que, fent ús de la valuosa Colección Maite Mínguez Ricart, ens obrirà les portes a la intimitat d'una de les estrelles més incontestables i alhora més incompreses de la història del cinema.
Perquè en Marilyn tot era públic i alhora dolorosament íntim.
Pocs sex-symbols han materialitzat aquest conflicte amb una transparència tan sincera i honesta.
Per això, la possibilitat de comptar amb un bon nombre d'objectes personals, fotos i vestits de Marilyn ens permet donar una visió àmplia i exhaustiva no tan sols de com eren persona i personatge sinó de la importància que va tenir en el context del cinema nord-americà dels anys cinquanta i de la rellevància del seu llegat, després de més de quaranta anys de la seva mort.
L'objectiu de l'exposició no té res a veure amb la mitomania.
Tots els records de què disposem són les peces d'un trencaclosques que configuraran una imatge de Marilyn diferent per a cadascun dels visitants de l'exposició.
En aquest sentit, la combinació d'objectes d'una Marilyn desconeguda –la de la seva infantesa i adolescència, per exemple- i d'una Marilyn glamourosa coincideixen en un mateix punt: la textura d'una divinitat terrestre, propera i càlida.
Tota la vida he sentit una gran fascinació pel món del setè art. Vaig passar la meva adolescència veient totes les pel·lícules que podia i recordo que em quedava encantada contemplant els fotogrames de les properes estrenes en les marquesines de les sales de cinema.
Els diumenges anava al Mercat de Sant Antoni a comprar i intercanviar retalls i fotografies de pel·lícules i artistes.
Així vaig conèixer en Lluís de Val, el meu marit.
La fascinació per tot allò relacionat amb el món del cinema ens va unir i s'ha convertit en una part important de la nostra vida.
Marilyn Monroe era i és una de les meves actrius favorites, per la qual sempre he sentit una gran admiració i respecte.
Des del principi, tant Lluís com jo mateixa vam voler conèixer Marilyn buscant pertot arreu aquells objectes més representatius de les diferents etapes de la seva vida i també aquells que reflectissin més fidelment totes les facetes de la seva personalitat.
Per aconseguir-ho, vam centrar els nostres esforços en la tasca de documentació i recerca i vam començar a localitzar les peces que avui configuren aquesta col·lecció, considerada pels especialistes com la més important del món.
Apropar-nos a aquest personatge ha estat i és una gran aventura que avui volem compartir amb totes les persones que visitin aquesta exposició.
Les relíquies sempre han obsessionat la humanitat fins al punt, durant l'Edat Mitjana, que es promoguessin recerques de tot tipus, alguna llegendària per les seves repercussions.
Però si fa segles s'edificaven temples per adorar aquestes peces i s'organitzaven guerres per obtenir-les, ara el culte ha passat de temes bíblics a cinematogràfics, del que era sagrat a horitzons més aviat profans.
Les estrelles de Hollywood són les indiscutibles divinitats i només algunes d'elles poden ser considerades com a universals.
El simple fet de dir "Marilyn" evoca directament aquella noia que, en realitat es deia Norma Jeane i a qui, des de ben petita, hom comparava amb Jean Harlow.
Fa anys que acompanyo Maite Mínguez i Lluís de Val en la recerca del llegat de Marilyn Monroe.
El resultat és aquesta exposició i un llibre que demostren que el mite fou una persona de carn i ossos, no un simple producte del departament de publicitat d'un estudi de Hollywood.
Hem viatjat a Los Angeles, hem pogut parlar amb alguns de les seves amistats (fins i tot amb el seu primer marit), i hem tractat de separar el que és fals del que és autèntic.
Aquest és el resultat d'una investigació sobre una dona inoblidable.
Tots els mites tenen una vida que val la pena explicar.
I com més obscurs són els seus inicis, més alimenten la seva llegenda.
És evident que Marilyn no hauria estat la dona insegura i vulnerable que va conquerir Hollywood si no hagués passat per una infància difícil.
Nascuda l'1 de juny de 1926 a Los Angeles, Califòrnia, Norma Jeane Mortensen (després Baker) va créixer sota l'influx d'una mare, Gladys, que es mal guanyava la vida com a talladora de negatius a l'RKO i que va estar ingressada en institucions mentals bona part de la seva vida adulta, i enyorant un pare que va escapar-se de casa abans de veure quina cara feia la seva filla.
Malgrat que va gaudir de la tutela de Grace McKee (després Goddard) en els seus primers anys de vida, als nou anys va començar a passejar-se per un seguit d'orfenats i cases de parents.
Quan per fi va poder tornar amb la tia Grace, el marit d'aquesta va intentar violar-la.
Protegida per l'obsessió de Grace de veure en ella l'estrella de cinema en la qual finalment es convertiria, Norma Jeane acabaria essent víctima d'un casament concertat per la seva tutora amb Jim Dougherty, que treballava en una fàbrica d'avions.
Va ser la primera d'un seguit de relacions sentimentals marcades per la dependència (Norma Jeane es referia a Jim com a "papa") i la insatisfacció emocionals.
Quatre anys després, el 1946, es divorciaven.
El 19 de juliol de 1946, Marilyn, encara sota el nom de Norma Jeane, feia la primera prova de càmera per a la Twentieth Century Fox.
Uns dies després el president de l'estudi, Darryl F. Zanuck, donava el seu vistiplau al contracte que lligaria l'actriu novell amb la Fox durant sis mesos, cobrant 75 dòlars per setmana, treballés o no treballés.
Era feina dels publicistes de la companyia donar-la a conèixer, construir la seva imatge i que destaqués d'entre les desenes de noies contractades per l'estudi.
Amb una renovació per sis mesos més, la seva intervenció en dues desafortunades pel·lícules de sèrie B la van deixar sense feina el 31 d'agost de 1947.
A la Columbia Pictures Harry Cohn es va ocupar de tenyir-la de ros platí, i li va donar un paper secundari a La jungla del asfalto de John Huston, cosa que no li va passar per alt a Joseph L. Mankiewicz qui va escollir-la per participar a Eva al desnudo.
Marilyn tornava a la Fox aconseguint un contracte per set anys amb les condicions draconianes que en aquella època acostumaven a unir els actors amb els estudis que s'aprofitaven d'ells.
Els publicistes de la Fox van ser, doncs, els responsables de la creació de la seva imatge d'ingènua bomba sexual, sobretot a través del seu vestuari.