projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Si se sospita que una persona pot tenir un ictus, cal demanar-li que faci tres accions: somriure (per veure si hi ha asimetries en la mobilització de la cara), aixecar els dos braços (per constatar si hi ha debilitat o pèrdua de força) i parlar.
Si la persona no en pot fer alguna, cal avisar els serveis d'emergències trucant al 112.
L'ictus és una malaltia aguda greu que obliga generalment a fer un ingrés hospitalari per diagnosticar-ne la causa, tenir cura de la persona que el pateix i orientar el seu tractament.
Per al diagnòstic cal fer diverses proves.
La característica principal de l'ictus és que els signes i símptomes apareixen de manera sobtada.
N'hi ha alguns que ens poden ajudar a identificar un ictus:
L' ictus transitori presenta els mateixos símptomes, però desapareixen ràpidament sense deixar seqüeles.
Això no vol dir que sigui menys important, sinó tot el contrari: és una situació d'alt risc, que requereix ser atesa de manera urgent.
Hi ha diferents tipus d'ictus segons les causes que el provoquen:
Es produeix quan s'altera l'arribada de la sang a una àrea del cervell a causa d'un taponament en una artèria cerebral o precerebral.
Això fa que les cèl·lules cerebrals de l'àrea afectada morin per manca d'irrigació sanguínia, és a dir, per manca d'oxigen (isquèmia).
Al voltant del 80% dels ictus són isquèmics.
Les artèries es trenquen a causa, generalment, d'elevacions de la pressió arterial o bé d'una malformació prèvia, i la sang es dispersa pel cervell.
Un tipus particular d'hemorràgia té lloc quan la major part del sagnat és a la superfície del cervell (hemorràgia subaracnoidal).
Les malformacions més freqüents són:
En relació amb l'accessibilitat al sistema de monitoratge continu tipus Flash Free Style, informem que, a partir de l'ú de juliol, s'ha aprovat la disponibilitat d'aquest dispositiu a Catalunya en determinats grups de pacients amb diabetis tipus 1.
Tal com el CatSalut va anunciar a primers de febrer, es finançaran els dispositius de monitoratge continu de glucosa per a les persones amb diabetis de tipus 1, en una primera fase, a menors de 7 anys, embarassades i persones portadores de bomba d'insulina amb hipoglucèmia de repetició o desapercebuda.
Progressivament s'aniran ampliant els grups de pacients que es podran beneficiar d'aquesta tecnologia.
Protocol d'accés al monitoratge continu de glucosa
La distròfia muscular de Duchenne és una malaltia neuromuscular hereditària que afecta un de cada 3.500 infants arreu del món, exclusivament nens.
Es tracta d'un desordre progressiu del múscul que causa la pèrdua de la seva funció i que comporta una discapacitat que empitjora de manera progressiva.
Els infants afectats necessiten cadira de rodes al voltant dels 12 anys i la mitjana d'esperança de vida és de 30 anys.
Hospital de la Santa Creu i Sant Pau.
La causa de la malaltia és un gen defectuós per a la distrofina, la proteïna responsable del bon funcionament dels músculs.
Aquest gen alterat és al cromosoma X i per això la malaltia afecta els nens (les nenes no estan dèbils, però transmeten la malaltia).
Tot i això, s'acostuma a presentar en persones amb famílies sense antecedents coneguts.
La distrofina s'uneix a la membrana del múscul i ajuda a mantenir l'estructura de les cèl·lules musculars.
Sense aquesta proteïna, els músculs pateixen un dany progressiu i deixen de funcionar.
Els primers símptomes s'inicien generalment entre els 2 i els 7 anys.
Un examen complet neurològic, pulmonar, cardíac i muscular pot mostrar: ritmes cardíacs irregulars (arítmies), deformitats del pit i l'esquena (escoliosi), pèrdua de massa muscular, engrandiment dels músculs del tou de la cama, glutis i espatlla, contractures musculars en cames i talons, i trastorns respiratoris, entre d'altres.
Les proves genètiques amb l'ús de cèl·lules de la sang o musculars són el millor mètode diagnòstic.
La creatina-fosfocinasa és un enzim que es troba principalment en el cor, el cervell i els músculs.
Les persones amb distròfia muscular de Duchenne acostumen a tenir uns nivells de creatina-fosfocinasa de 10 a 100 vegades més elevats que la resta de persones.
Actualment no hi ha cap cura per a la malaltia.
L'objectiu del tractament és alleujar-ne els símptomes.
La distròfia muscular de Duchenne requereix l'atenció d'un equip multidisciplinari de professionals especialistes: neuròlegs, pediatres, fisioterapeutes, especialistes, psicòlegs, logopedes i nutricionistes, entre d'altres.
El tractament integral inclou l'administració de corticoides que retarden la progressió de la malaltia, un programa de nutrició i alimentació, avaluacions periòdiques de les funcions muscular, respiratòria i cardíaca, així com teràpies per a la seva millora (ventilació assistida, medicaments per ajudar l'activitat cardíaca, etc.) i la prescripció d'aparells ortopèdics (com cotilles i cadires de rodes) per facilitar la mobilitat.
Els darrers avenços en la investigació de la malaltia inclouen teràpies que poden retardar-ne la progressió o prevenir-ne complicacions secundàries.
La dispèpsia és qualsevol dolor o molèstia localitzat a la part superior de l'abdomen, que en alguns casos pot ser relacionat amb alteracions o lesions en el funcionament de l'estómac o el duodè (la part del tub digestiu que està a continuació de l'estómac i que el comunica amb la resta de l'intestí).
Segons l'origen, podem diferenciar dos tipus de dispèpsia:
• Dispèpsia orgànica: hi ha una lesió anatòmica que la provoca i que pot ser una úlcera o una inflamació, entre d'altres.
• Dispèpsia funcional: no s'identifica cap lesió anatòmica que la provoqui.
Pot ser persistent o recurrent i té una durada d'almenys dotze setmanes a l'any.
Si les molèsties es manifesten de manera esporàdica i desapareixen soles no cal preocupar-se'n.
Quan les molèsties no desapareixen, són freqüents i van acompanyades d'altres alteracions, cal consultar el metge o la metgessa.
En molts casos no es troba una causa clara que expliqui l'origen de la dispèpsia funcional, tot i que les causes més comunes solen ser:
Les causes de la dispèpsia orgànica són:
Rarament l'origen pot ser un càncer d'estómac però cal tenir-ho en compte en gent gran o quan hi ha altres símptomes com pèrdua de pes, anèmia, etc.
Les manifestacions més comunes són:
Si les molèsties es manifesten de manera esporàdica i desapareixen soles, no cal preocupar-se'n.
Tot i això, quan no desapareixen o són freqüents i van acompanyades d'altres alteracions, cal consultar el metge o la metgessa.
La dispèpsia orgànica, malgrat que pot ser motivada per diferents patologies, es diagnostica amb una història clínica, que es pot confirmar amb proves radiològiques o una endoscòpia.
En el cas que sigui necessari descartar la infecció pel bacteri Helicobacter Pylori, que és el causant de la majoria de les úlceres, es pot fer una anàlisi de sang, una prova d'alè o una biòpsia.
La dispèpsia funcional es diagnostica descartant les causes orgàniques.
El tractament a seguir depèn de la causa que origini les molèsties.
Si es detecta el bacteri que origina les úlceres ( Helicobacter pylori ), es tractarà amb dos o més antibiòtics.
És molt important prendre els medicaments de la manera indicada i durant els dies recomanats.
Els antiàcids no són efectius per al tractament dels malalts amb dispèpsia.
El tractament normalment es fa amb inhibidors de la bomba de protons, i quan els símptomes es relacionen amb dismotilitat, es fa amb procinètics.
Molts pacients no necessiten tractament farmacològic, que a més no sempre és efectiu.
Hi ha algunes recomanacions que poden millorar la vida de les persones afectades per la dispèpsia:
S'entén per disparèunia una relació sexual dolorosa, i malgrat poder afectar dones i homes, és molt més freqüent en les dones.
La disparèunia femenina apareix normalment amb el coit però hi ha gent que també té dolor abans o després de la penetració.
Les molèsties poden ser de diferent intensitat.
Poden ser des d'una cremor o picor a un dolor fort, tallant i intens.
Moltes dones poden sentir molèsties en una relació coital ocasionalment, però es considera disparèunia quan la molèstia és crònica.
La disparèunia pot aparèixer sempre que hi ha una penetració o només quan es practiquen determinades postures en el coit.
És molt molesta no només pel dolor que provoca sinó perquè aquest dolor pot inhibir el desig i l'excitació sexual, i fins i tot algunes dones poden arribar a tenir anorgàsmia.
La disparèunia masculina és quan hi ha dolor en el moment de l'ejaculació, normalment per una causa orgànica.
Sovint és provocada per una infecció a l'uretra, la pròstata o les vesícules seminals, o també per la fimosi.
En les disparèunies sovint hi ha una combinació causal de diferents factors.
És freqüent que estigui motivada per una sequedat vaginal provocada per una manca de lubrificació que pot ser conseqüència d'un estímul sexual poc eficaç o de la carència d'estrògens que es produeix durant la menopausa.
També s'ha de tenir en compte que els antihistamínics poden provocar sequedat vaginal.
Altres trastorns orgànics que la poden causar:
També hi pot haver una al·lèrgia al làtex o a l'ús d'alguns diafragmes, preservatius o cremes anticonceptives o espermicides que poden irritar la vagina.
Les causes no orgàniques poden estar relacionades amb una estimulació sexual deficient o que no provoqui una lubrificació vaginal suficient.
Això no vol dir que la parella ho faci malament sempre.
De vegades, pot voler dir que la parella no és prou atractiva o estimulant per la dona i que no li genera suficient lubrificació.
L'excitació sexual de la dona es mesura en certa manera pel grau de lubrificació.
En alguns casos, hi ha persones que han tingut un problema físic i tot i haver-lo resolt continuen tenint dolor.
Ha desaparegut la causa però continua havent-hi por a la penetració, la qual cosa pot resoldre's amb un tractament terapèutic.
Cal consultar amb un professional si hi ha dolor en una relació coital.
Si es descarten causes orgàniques que tindran el seu tractament específic, es farà una teràpia sobre la conducta sexual que resolgui els problemes de comunicació i ajudi a tenir una excitació més eficient que faciliti la relació.
En la majoria de casos aquesta teràpia es fa amb la parella.
És la incapacitat d'assolir o mantenir una erecció d'una durada suficient per aconseguir una relació sexual satisfactòria.
És considerada per l'Organització Mundial de la Salut (OMS) com una malaltia.
Tot i així, són molt pocs els homes que van a la consulta mèdica quan tenen aquest problema, que encara s'associa a la manca de virilitat i es viu com una incapacitat.
Popularment, aquesta malaltia és coneguda com impotència masculina.
Els homes que la pateixen perden l'autoestima, senten inseguretat i ansietat, factors que fan la resposta erèctil més difícil.
S'ha de distingir la disfunció erèctil crònica de la manca d'erecció que apareix puntualment, que pot ser provocada per l'estrès o per un excés d'ansietat en voler quedar bé amb una parella.
Tot i que sovint es relaciona aquesta patologia amb l'edat, no és una conseqüència inevitable de l'envelliment.
La disfunció erèctil sovint va associada a problemes mèdics seriosos.
Les causes orgàniques poden ser vasculars, endocrinològiques, neurològiques o provocades per algun fàrmac que pren el pacient.
La manca d'un bon control en els malalts de diabetis també pot provocar aquesta malaltia.
L'alcohol, el tabac i les drogues també poden afectar l'erecció.
També pot estar motivada per causes psicològiques; algunes disfuncions per causa orgànica poden acabar tenint un component psicològic.
És important que quan apareix aquesta disfunció sexual l'home afectat vagi a la consulta mèdica el més aviat possible.
La disfunció erèctil pot ser un símptoma sentinella d'altres malalties com, per exemple, d'un problema cardíac o circulatori, o pot anticipar una cardiopatia isquèmica.
En la majoria de casos el tractament s'ha d'adaptar a cada pacient segons la causa o causes que motivin la disfunció.
El tractament sexològic abastarà tots els factors que intervinguin en cada cas, ja que la disfunció erèctil és sovint multifactorial i, per tant, el tractament també haurà de ser-ho.
Dificultats per empassar / Problemes per empassar / Trastorn de la deglució
La disfàgia és un trastorn que dificulta o impedeix el pas dels aliments sòlids o líquids de la boca fins a l'estómac.
Va més enllà de la dificultat ocasional per empassar, que es pot produir quan es menja massa ràpid o no es masteguen prou els aliments; és de caràcter persistent i requereix tractament.
Aquest trastorn es produeix per una deficiència en qualsevol de les quatre fases del procés de deglució:
Tot i que pot aparèixer a qualsevol edat, és més comú en gent gran.
Algunes persones afectades necessiten més temps i esforç per empassar certs aliments o begudes, mentre que unes altres persones no tenen capacitat de deglució.
La disfàgia pot causar deshidratació, malnutrició i infeccions respiratòries, si els aliments van a parar als bronquis o als pulmons (aspiracions).
La disfàgia es pot dividir en dos grups en funció de:
Les causes principals de la disfàgia són:
La disfàgia pot produir tos i baveig persistent durant o després dels àpats, canvis en la qualitat i el to de la veu (ronquera o afonia) després de la deglució, ennuegament o regurgitació, cansament i pèrdua de pes.
Altres símptomes freqüents són dolor en empassar (odinofàgia), nàusees, acidesa i sensació de residu a la boca i/o la gola.
La necessitat de deglutir diverses vegades, allargar el temps dels àpats, evitar determinats aliments i patir infeccions respiratòries freqüents també pot revelar l'existència d'un problema de deglució.
Per al diagnòstic de la disfàgia, el metge ha d'elaborar una història clínica detallada i realitzar una exploració física.
També pot ser necessari realitzar proves complementàries.
Les més freqüents són les següents:
Els objectius són recuperar la capacitat d'empassar, mantenir un bon estat nutricional i evitar les complicacions respiratòries.
El tractament depèn de la causa i sovint requereix la intervenció d'un equip multidisciplinari de professionals (dietistes, logopedes, neuròlegs, otorrinolaringòlegs, etc.).
La diftèria és una infecció aguda causada per un bacteri, generalment Corynebacterium diphteriae, que pot afectar les amígdales, la faringe, la laringe, la mucosa del nas i, molt menys freqüentment, la pell o altres membranes mucoses.
El bacteri forma plaques de membranes de color grisenc amb una zona inflamada al voltant de color vermell apagat que, en el cas del nas i la gola, poden obstruir les vies respiratòries.
Aquest bacteri allibera una toxina que és transportada pel sistema circulatori i provoca lesions principalment al cor, als ronyons i al sistema nerviós.
La diftèria és una malaltia molt poc freqüent en els països desenvolupats gràcies a la vacunació generalitzada de la població i a la millora de les condicions higièniques.
Malgrat que a Catalunya no se n'havia declarat cap cas des de 1983, l'any 2015 se'n va produir un cas en un nen de 6 anys no vacunat que va morir a conseqüència de la malaltia.
La diftèria es transmet per via respiratòria, fonamentalment, i per contacte directe amb una persona malalta o una portadora del bacteri sana.
Si aquestes persones estan vacunades no desenvoluparan la malaltia, però podran transmetre el bacteri a altres persones mitjançant les gotetes produïdes en esternudar o tossir.
L'existència de portadors és molt poc freqüent en les poblacions en les quals no hi ha casos de la malaltia.
Generalment el període d'incubació és d'entre 2 i 7 dies, tot i que pot ser més llarg.
Els símptomes més freqüents són mal de coll i secreció nasal, inflamació dels ganglis del coll ("coll de toro"), malestar general i febre.
La malaltia es caracteritza per la formació d'una membrana a la faringe que sagna amb facilitat i que pot arribar a provocar l'ofec.
El diagnòstic es basa en un examen clínic i en la recollida de mostres, generalment de secrecions de la gola i de sang, que s'han d'analitzar al laboratori.
El tractament de la malaltia consisteix en l'administració d'antitoxina diftèrica, que s'injecta per via intramuscular o intravenosa, i d'antibiòtics, com la penicil·lina i l'eritromicina.
La manera més efectiva d'evitar la malaltia és la vacunació.
La vacuna antidiftèrica té una eficàcia alta i s'administra com a part del Programa de vacunacions sistemàtiques a Catalunya.
El calendari de vacunacions sistemàtiques preveu l'administració de set dosis:
Informació bàsica de protecció de dades personals
Informació bàsica sobre protecció de dades Identificació del tractament: "Trameses d'informació i inscripcions del gencat"
Responsable del tractament: Direcció General d'Atenció Ciutadana.
Finalitat del tractament: facilitar a la ciutadania a través del web gencat l'accés a la informació, la recepció de publicacions puntuals o periòdiques, i la gestió de les seves dades quan desitgin participar en esdeveniments o cursos
Destinataris: es preveuen comunicacions de dades als departaments de la Generalitat i entitats vinculades que en depenen, d'acord amb les seves competències, per a la gestió dels diferents serveis públics i a institucions i organismes de caràcter oficial i a administracions públiques per a tractaments estadístics.
Les dades també es comunicaran als encarregats de tractament que proveeixen els serveis TIC per compte del responsable del tractament.
Drets de les persones interessades: sol·licitar l'accés, rectificació o supressió de les dades, i la limitació o oposició al tractament.
Cal utilitzar els formularis disponibles a la pàgina web del Departament de la Presidència.
Informació bàsica sobre protecció de dades Identificació del tractament: "Trameses d'informació i inscripcions del Departament de Salut"
Finalitat: gestionar la relació institucional del Departament de Salut derivada de la tramesa d'informació i publicacions, convocatòries d'actes i altres activitats, col·laboracions i ponències, subscripcions, i altres tipus de comunicacions derivades d'actuacions pròpies del Departament.
La persona interessada pot retirar el consentiment en qualsevol moment.
Destinataris: es preveuen comunicacions de dades als departaments de la Generalitat i entitats vinculades que en depenen, d'acord amb les seves competències, per a la gestió dels diferents serveis públics i a institucions i organismes de caràcter oficial i a administracions públiques.
Les dades també es comunicaran als encarregats de tractament que actuïn per compte del responsable del tractament.
Drets de les persones interessades: podeu exercir els vostres drets d'accés, rectificació, supressió, oposició al tractament, dret a l'oblit, dret a la portabilitat de les dades i sol·licitud de limitació, presentant un escrit adreçat a la Secretaria General (Departament de Salut.
Travessera de les Corts, 131-159, 08028 Barcelona) o mitjançant la petició genèrica disponible a la pàgina web del Departament de Salut.
Heu d'indicar clarament a la vostra sol·licitud quin o quins drets exerciu.
La prevenció consisteix en accions encaminades a evitar un esdeveniment abans que succeeixi.
En el cas de la DM1, actualment no és possible saber quines persones tenen més risc o predisposició a adquirir la malaltia i, per tant, quines són candidates a actuacions preventives.
A més, aquestes actuacions són difícils d'establir, ja que l'aparició d'aquest tipus de diabetis ve determinada per un component possiblement genètic i també per una agressió ambiental (possiblement vírica).
Prevenir la DM1 és un repte per als investigadors.
La recerca en el camp de les cèl·lules mare i en la possible vacuna contra la malaltia són investigacions molt esperançadores.
Pel que fa a la DM2, pròpia de la persona adulta, la càrrega hereditària pot ser decisiva, però els factors de risc hi tenen un paper molt important.
Gairebé tots els factors de risc tenen a veure amb els estils de vida i són acumulables: l'obesitat, el sedentarisme, la medicació hormonal i l'estrès.
la DM2 és el tipus de diabetis més freqüent.
Segons dades de l'Enquesta de Salut de Catalunya del 2017, un 8,5% de la població catalana de 15 anys i més estava diagnosticada de diabetis i més del 90% d'aquesta població té DM2.
És ben sabut que, amb el temps, la diabetis pot causar deteriorament a les parets dels vasos sanguinis (tant dels més petits com dels de gran calibre) i als nervis (sobretot a les fibres nervioses de la sensibilitat; també a les motores o del moviment).
Com a conseqüència, es poden produir malalties secundàries, el desencadenant de les quals està relacionat amb la diabetis i el temps d'evolució de l'afecció i, sobretot, amb la qualitat del control metabòlic.
En qualsevol cas, és importantíssim detectar qualsevol anomalia com més aviat millor.
En alguns casos, aquestes anomalies no es tenen en compte perquè no es presenten amb cap mena de dolor ni amb cap senyal fàcilment perceptible.
En el cas de la DM2, mantenir el pes adequat i adoptar un estil de vida saludable són les millors mesures de prevenció.
La diabetis, molt especialment la DM2, està estretament vinculada a factors com la hipertensió, la hipercolesterolèmia, l'alteració dels triglicèrids, el sobrepès i l'obesitat, el sedentarisme i l'estrès, entre d'altres.
En la majoria de casos, amb l'adopció d'un estil de vida saludable n'hi ha prou per corregir o reduir els riscos de patir la malaltia però, en d'altres, també cal medicació.
Tant per prevenir com per tractar la diabetis és recomanable seguir unes pautes que tinguin en compte els gustos, els costums i els hàbits de cadascú.
A més, és molt important seguir les pautes generals per a una vida sana de manera rutinària:
Les persones amb diabetis han de seguir fidelment el pla d'alimentació personalitzat dissenyat per l'equip assistencial, tant per als dies laborables com per als caps de setmana o les celebracions especials.
Cal evitar fer transgressions a la dieta prescrita.
Amb el tractament més adequat per a cada persona es busca mantenir el nivell de glucosa en sang (glucèmia) en els valors normals, és a dir que s'estigui en normoglucèmia de manera sostinguda i el màxim temps possible.
Un bon tractament aconsegueix normalitzar els nivells de sucre a la sang, evita a curt termini la presència de glucosa a l'orina (glucosúria), i redueix la set excessiva (polidípsia).
L'objectiu més important és evitar o retardar les complicacions de la malaltia que poden aparèixer a llarg termini.
Si tot i així sorgeixen problemes de salut a causa de la diabetis, es buscarà el tractament més idoni per atenuar-ne les conseqüències.
En definitiva, es pretén que la persona amb diabetis tingui una bona qualitat de vida, present i futura.
Mantenir la normoglucèmia facilita el bon control de la pressió arterial (PA) i del nivell de colesterol en sang (colesterolèmia), i també ajuda a no augmentar de pes.
Mantenir aquests factors dins dels paràmetres saludables contribueix a evitar complicacions.
Per tal que la persona amb diabetis prengui part activa en el seu tractament, són requeriments bàsics el coneixement de la malaltia, identificar els senyals d'alerta i saber com actuar davant de qualsevol eventualitat.
Per aquesta raó, l'educació terapèutica és fonamental i inexcusable en les persones amb diabetis.
El tractament es basa en tres punts bàsics, que han d'estar en equilibri perquè interactuen contínuament entre ells.
Hi ha símptomes i signes que permeten sospitar la presència de diabetis:
En la DM1 els símptomes tendeixen a aparèixer de manera sobtada (setmanes) i poden ser greus, mentre que en la DM2 generalment són d'aparició lenta, menys manifesta i progressiva (anys) i, per tant, costen més d'identificar.
En ambdós casos el diagnòstic i el tractament precoços són molt importants.
Serà el professional sanitari qui, mitjançant les anàlisis adequades, en determinarà l'existència.
Hi ha alguns símptomes i signes que permeten sospitar la presència de diabetis