I. Aquest Dictamen té per objecte el Projecte de decret d'establiments d'allotjament turístic.
El Projecte consta d'un preàmbul, setanta articles, nou disposicions addicionals, quatre disposicions transitòries i una de derogatòria.
En el preàmbul s'assenyala, com a finalitat de la norma, desplegar les previsions de la Directiva 2006/123/CE, de 12 de desembre de 2006, relativa als serveis en el mercat interior, unificar i refondre les regulacions dels diversos tipus d'establiments i simplificar la intervenció de l'activitat dels particulars i la seva articulació per les entitats locals.
El primer conté les disposicions generals.
El seu capítol primer 'articles 1 a 14' regula les definicions i els processos administratius.
El capítol segon 'articles 15 a 30' ordena les condicions de contractació.
El títol segon es refereix a les disposicions específiques per modalitats d'establiments d'allotjament turístic.
El capítol primer 'articles 31 a 36' té per objecte els establiments hotelers.
El capítol segon 'articles 37 a 56' regula els establiments de càmping.
El capítol tercer 'articles 57 a 70' conté la regulació dels establiments de turisme rural.
Les disposicions addicionals es refereixen successivament a les competències a la Val d'Aran, als càmpings privats, a les caravanes, a mesures de foment, a la degradació de rang per a modificar condicions tècniques, a la implementació electrònica de la comunicació interadministrativa i de la informació i als plans d'autoprotecció.
Les disposicions transitòries tenen per objecte, successivament, els establiments d'allotjament turístic en general, els establiments de turisme rural, els apartaments turístics i la tramitació simplificada.
La disposició derogatòria conté una llista de derogacions expresses.
El Dictamen se sol·licita amb urgència, si bé les raons al·legades no hi donen suport suficient.
Això no obstant, s'emet aquest parer amb la màxima celeritat.
La Comissió Jurídica Assessora és competent per a emetre dictamen preceptiu respecte dels projectes de reglament que es dictin per a desplegar les lleis o el dret comunitari i llurs modificacions, segons disposa l'article 8.2.b) de la Llei 5/2005, de 2 de maig, de la Comissió Jurídica Assessora, com ara és el cas, en què el Projecte en qüestió es dicta en desplegament de la Llei 13/2002, de 21 de juny, de turisme de Catalunya.
Aquesta llei ha estat adaptada a la directiva esmentada pel Decret legislatiu 3/2010, de 5 d'octubre (capítol 7).
En l'examen de casos com el present, en què es dictamina sobre un Projecte reglamentari, és doctrina reiterada d'aquesta Comissió que l'abast de l'actuació comporta l'estudi de la competència de la Generalitat de Catalunya; l'habilitació del Govern per a dictar la norma de què es tracta; la comprovació que s'hagin seguit els tràmits procedimentals previstos en la llei per a l'elaboració, i, especialment, l'anàlisi de la legalitat del text normatiu.
Tot això, sens perjudici que també es puguin formular suggeriments sobre eventuals deficiències que calgui evitar o sobre possibles millores que calgui introduir en el Projecte.
La norma examinada versa sobre la matèria 'establiments d'allotjament turístic'.
En aquest àmbit, correspon a la Generalitat la competència exclusiva en matèria de turisme prevista per l'article 171 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, en particular als apartats a), c) i d).
També dóna suport a la norma la previsió de l'article 123.a) pel que fa a la defensa de consumidors i usuaris, matèria en què la Generalitat té competència exclusiva.
L'article 68.1 de l'Estatut i l'article 39.1 de la Llei 13/2008, de 5 de novembre, de la presidència de la Generalitat i del Govern, atribueixen al Govern la potestat reglamentària, d'acord amb l'Estatut i les lleis.
L'article 38 de la Llei 13/2002 remet a la normativa reglamentària per a complementar la regulació dels establiments d'allotjament turístic, previsió que dóna cobertura a aquest Projecte que ha d'aprovar el Govern.
V. S'estudiarà, en aquest fonament, si en l'elaboració i tramitació del Projecte de decret s'han respectat les previsions de l'ordenament.
S'hauran de contrastar les actuacions realitzades amb les determinacions per a l'elaboració de disposicions generals que disposen els articles 63 i següents de la Llei 13/1989, de 14 de desembre, d'organització, procediment i règim jurídic de l'Administració de la Generalitat de Catalunya, modificada per la Llei 4/2001, de 9 d'abril.
En primer lloc, cal examinar si s'han acomplert els requeriments relatius a la documentació.
L'article 63.2 de la Llei 13/1989 disposa que la memòria justificativa que ha de constar en un expedient de disposició general ha d'indicar el marc normatiu en què la proposta s'insereix, justificar l'oportunitat i l'adequació de les mesures proposades a les finalitats perseguides, valorar la perspectiva d'igualtat de gènere, fer referència a les consultes efectuades i altres dades d'interès.
La memòria justificativa, actualitzada dues vegades, respon amb concisió al requeriment del precepte esmentat.
S'ha incorporat també una llista de disposicions afectades i una taula de vigències, tal com exigeix la Llei 13/1989.
També consta l'Informe d'impacte regulatori, de 29 de desembre de 2009, exigit per l'article 4.1 del Decret 106/2008, de 6 de maig, de mesures per a l'eliminació de tràmits i la simplificació de procediments per a facilitar l'activitat econòmica, amb identificació i justificació de les càrregues administratives introduïdes.
En l'expedient consta un document que respon a les exigències de l'article 63.2 de la Llei 13/1989, sobre la necessitat d'un estudi en termes de cost-benefici, a més dels costos pressupostaris previsibles, si escau.
S'examina, a continuació, la tramitació del Projecte.
El tràmit de consulta interdepartamental s'ha efectuat regularment amb valoració de les aportacions i amb variacions en el text del Projecte.
També s'ha sol·licitat l'Informe d'impacte de gènere, emès el 27 de novembre de 2009 per l'Institut Català de les Dones.
El Projecte de decret ha estat informat favorablement per la Comissió de Govern Local el 22 de juliol de 2010, i s'adjunta l'acta de la sessió.
També el Consell de Treball, Econòmic i Social ha informat sobre el Projecte 'i s'han valorat les seves observacions' el 26 de juliol de 2010.
El Projecte normatiu es va sotmetre a audiència dels interessats i a informació pública.
Les al·legacions presentades han estat valorades de manera singular.
En l'expedient consta l'Informe del Gabinet Jurídic Central (de 23 de febrer de 2010).
El Projecte ha estat objecte d'un Informe jurídic final, de 28 de juliol de 2010, per part de l'Assessoria Jurídica del Departament d'Innovació, Universitats i Empresa, amb la signatura de l'advocat en cap.
Finalment, el Projecte normatiu va ser objecte d'Informe favorable pel Consell Tècnic en la sessió de 3 d'agost de 2010.
Es pot estimar que tant la documentació com la tramitació s'ha realitzat segons les exigències de la legislació aplicable.
Al llarg de la tramitació del Projecte s'al·ludeix reiteradament al procés de revisió en curs de la Llei 13/2002, de turisme de Catalunya, per tal d'adaptar-la a la Directiva 2006/123/CE, de 12 de desembre, relativa als serveis en el mercat interior, procés avui finalitzat amb l'entrada en vigor del Decret legislatiu 3/2010, de 5 d'octubre, el capítol VII del qual conté la modificació de la Llei 13/2002 ja esmentada.
Així doncs, a hores d'ara, el marc normatiu del Projecte de decret està presidit pel text modificat d'aquesta Llei, en particular el títol III sobre 'Els subjectes turístics'.
En l'article 33, en definir les empreses turístiques, les identifica com les que presten serveis turístics retribuïts d'allotjament o mediació i es classifiquen en aquests dos grups en l'article 34.
Els articles 35 i 36 regulen, respectivament, els drets i deures de les empreses turístiques.
Cal remarcar que en la nova redacció de l'article 36, lletra a), es recull el canvi d'intervenció administrativa, ja que l'anterior deure de disposar de les autoritzacions i les inscripcions necessàries per a l'inici i desenvolupament de l'activitat és reformulat com 'formalitzar amb dades certes i fidedignes les declaracions responsables requerides, disposar de les autoritzacions i les inscripcions que, en funció de llurs característiques els siguin exigibles en aplicació de la legislació vigent per a iniciar i desenvolupar llur activitat, i comunicar a l'Administració els canvis que es produeixin en les dades facilitades'.
L'article 38, que encapçala la regulació dels establiments d'allotjament turístic, conté un nou apartat, el segon, que determina la desaparició de l'autorització prèvia de l'Administració turística.
Per la seva significació el transcrivim: '2.
Els establiments d'allotjament turístic no requereixen cap autorització del Departament de l'Administració de la Generalitat competent en matèria de turisme, si bé abans d'iniciar l'activitat s'han de sotmetre als règims d'intervenció administrativa derivats de les altres normes sectorials que els són d'aplicació.
En aquests altres procediments, el Departament de l'Administració de la Generalitat competent en matèria de turisme avalua el compliment dels requisits previstos en aquesta llei i els reglaments que la despleguen'.
La resta de regulació d'aquests establiments no ha estat modificada.
El primer apartat de l'article 38 en defineix el concepte amb les notes d'oferta habitual i professional, allotjament temporal sense canvi de residència de la persona allotjada i mitjançant preu.
L'article 39 estableix la modalitat d'allotjament en hotels, apartaments turístics, càmpings, turisme rural i altres que es puguin establir per reglament.
És l'esquema del Projecte normatiu sobre el qual s'informa, amb una excepció que serà considerada més endavant.
Els preceptes successius de la Llei 13/2002, agrupats en seccions segons aquestes modalitats, regulen els aspectes essencials de cada tipus.
Aquesta regulació no ha estat alterada pel Decret legislatiu 3/2010.
Cal recordar que la Llei 13/2002 va puntualitzar ja el concepte d'apartament turístic 'respecte de la regulació anterior del Decret 163/1998, de 8 de juliol' en la mesura que incloïa la condició d'edifici o conjunt d'habitatges i la de l'existència de serveis turístics corresponents.
Aquestes dues condicions deixaven fora els habitatges d'ús turístic posteriorment regulats per la Llei 18/2007, de 28 de desembre, del dret a l'habitatge, que ha estat objecte de desplegament reglamentari.
La regulació dels allotjaments turístics ja va ser afectada pel Decret 106/2008, de 6 de maig, si bé, pel rang d'aquesta norma, no implica cap condicionament definitiu per al nou Projecte normatiu.
La voluntat de realitzar una regulació global dels establiments d'allotjament turístic, objectiu que es valora positivament, implica que, com a simple referència, s'hagin de considerar les diverses regulacions particulars, de rang reglamentari, avui vigents, que el Projecte preveu derogar.
Finalment, s'ha d'indicar que, pel seu caràcter de norma reglamentària, el Projecte normatiu no pot contradir la Llei 13/2002 i altres preceptes legals, però té la missió de desplegar-la i, si és el cas, complementar-la en un desenvolupament lleial.
Per tant, les noves precisions que el Projecte contingui hauran d'examinar-se tot tenint en compte l'àmbit deixat per la llei per a la regulació reglamentària.
S'examinen a continuació els diversos apartats del Projecte de decret.
El Projecte normatiu conté un llarg preàmbul en què s'exposen els objectius, la justificació i el contingut de la norma.
Caldria refer-lo a fi de recollir l'existència i l'impacte del Decret legislatiu 3/2010 que ha realitzat l'adaptació de la normativa turística a la Directiva 2006/123/CE i que ha comportat la modificació de la Llei 13/2002.
En recollir aquest canvi normatiu haurien de redimensionar-se les referències a la Directiva, sens perjudici de mantenir aquelles que donen suport a determinacions concretes del Projecte.
En aquest sentit, s'hauria de suprimir el primer paràgraf i substituir-lo per un de nou que doni compte del procés d'adaptació ja culminat.
En el paràgraf 4 s'hauria de revisar la redacció.
En concret, es recomana suprimir el pronom determinat per un article en referir-se a l'administració turística i aclarir l'expressió de la quarta línia pel final, relativa a 'afegir-hi en la titularitat [...]'.
Convindria revisar el paràgraf 5, que pot semblar redundant dels anteriors.
Al paràgraf 8 s'hauria de revisar l'expressió 'entomar' i definir abans l'anagrama PETC, com es fa al paràgraf 3 respecte del Registre de Turisme de Catalunya.
En el paràgraf 9 convindria reconsiderar l'exposició de les tècniques de control.
En el paràgraf 11 s'al·ludeix a una derogació tàcita per la Llei 18/2007, del dret a l'habitatge, de la regulació dels establiments d'apartaments turístics.
Això no és exacte, tal com explica l'Informe jurídic final que consta a l'expedient, al qual es remet aquesta Comissió.
Les referències dels paràgrafs 16 i 17 al Tractat europeu s'haurien d'actualitzar i corregir, ja que el text vigent s'anomena Tractat de funcionament de la Unió Europea i l'article a esmentar és el 49.
El capítol 1 del títol primer regula les definicions i els processos administratius i comprèn els articles 1 a 14.
L'article 1 conté el concepte d'establiment d'allotjament turístic' i es correspon amb l'article 38.1 de la Llei 13/2002, introduint algunes precisions, com la incompatibilitat amb l'ús d'habitatge, llevat dels establiments de turisme rural, que es poden considerar pròpies del desplegament reglamentari.
Ara bé, en establir el concepte s'obvia la nota de la professionalitat que, en canvi, inclou l'article 38.1 esmentat.
Encara que el silenci no és obstacle per a l'aplicació directa d'aquest requisit del precepte legal, hauria de recollir-se també en la definició reglamentària.
L'àmplia remissió que l'article 38.1 de la Llei fa al reglament per a fixar les condicions i característiques dels establiments no pot donar cobertura a aquesta omissió.
D'altra banda, l'apartat tercer, en relacionar els establiments exclosos, cita, com a exemple, a més d'altres, els prostíbuls.
S'hauria de substituir per 'establiments destinats a activitat sexual', que és la terminologia de la normativa d'espectacles.
L'article 2 es refereix a la titularitat dels establiments.
L'article 3 regula la classificació dels establiments i, a aquest efecte, l'apartat segon disposa que la classificació turística 'identifica el grup, modalitat, categoria i, en el seu cas, especialitat de l'establiment'.
L'apartat 4 de l'article 3 preveu l'autoclassificació mitjançant declaració responsable des de la presentació de la sol·licitud d'habilitació en el 'frontal administratiu'.
S'hauria de precisar aquesta darrera referència.
D'altra banda, com que l'article 5.1 admet que poden existir altres règims d'intervenció administrativa establerts en les normatives municipals i sectorials, caldria valorar si cal incloure alguna excepció en l'autoclassificació i el seu règim.
L'article 4 defineix els serveis turístics.
L'apartat segon no és de fàcil comprensió.
S'hauria de revisar per complet.
L'article 5 regula l'inici d'activitats, que remet als règims d'intervenció administrativa establerts a les normatives municipals i sectorials, i afegeix 'i s'inscriuen al Registre de Turisme de Catalunya', tràmit que exigeix la presentació de declaració responsable de compliment de la normativa turística, exigència que sembla general al marge dels règims d'intervenció abans al·ludits.
En tot cas, la redacció de l'apartat 1 s'hauria de clarificar.
L'apartat 2 regula el contingut de la declaració.
L'apartat 3 al·ludeix als models de declaració en una redacció millorable.
L'apartat 4 determina les formes i el lloc de presentació.
L'apartat 5 assigna a l'Oficina de Gestió Empresarial (OGE) la tasca d'efectuar la inscripció, l'apartat 6 regula el supòsit de presentació de la documentació davant l'ajuntament.
L'apartat 7 disposa que la inscripció té efectes des de la data d'inici de l'activitat amb remissió a l'apartat 1, que remet als règims d'intervenció aplicables.
La remissió estén a aquest apartat la foscor de l'apartat 1.
L'apartat 8 regula els supòsits de contradicció entre la declaració responsable i la realitat i el compliment de la legalitat, i preveu l'audiència a l'interessat en el supòsit de correcció de dades.
En el supòsit de contradicció amb les condicions legals, es fa aplicació de l'article 71.bis.4 de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú.
L'article 6 introdueix la figura de l'informe previ d'adequació del projecte tècnic a la normativa turística a emetre per la direcció general competent i amb validesa temporal.
L'apartat 2 precisa que 'el contingut de l'informe obliga tant a la persona titular com a l'ajuntament o l'òrgan competent el qual no pot habilitar l'activitat contra les prescripcions del mateix'.
S'hauria de separar les referències al peticionari i a l'Ajuntament.
Aquest condicionament, pel que fa al peticionari, troba suport en la seva sol·licitud voluntària.
La previsió sobre els efectes de l'informe previ en les decisions municipals pot implicar un trasllat de responsabilitat per al qual és insuficient el suport reglamentari.
S'hauria de revisar aquest aspecte de la regulació.
L'article 7 es refereix a l'informe preceptiu de planejament urbanístic.
S'hauria d'actualitzar la referència a la legislació urbanística i fer-ho al Text refós aprovat pel Decret legislatiu 1/2010, de 3 d'agost.
L'article 8, 'control administratiu de l'activitat', preveu la revisió de la classificació.
Troba suport en l'article 39.2 de la Llei 13/2002.
L'article 9 es refereix a sistemes voluntaris de categorització addicionals.
L'article 10, relatiu a la inspecció i disciplina administrativa, troba suport en els articles 77 i 97 de la Llei 13/2002.
L'article 11 es refereix al dret d'accés i permanència.
Troba suport en l'article 37 de la Llei, en relació amb l'article 31.
El segon paràgraf es pot entendre com una lectura reglamentària dels deures de l'article 31 de la Llei, si bé la redacció podria revisar-se per a ajustar-se a la terminologia legal i també s'hauria de revisar la col·locació sistemàtica de la referència a la Llei.
L'article 12 recorda la necessitat de complir la normativa en matèria de barreres arquitectòniques.
L'article 13 fa el mateix respecte dels usuaris dels establiments.
L'article 14 finalitza el capítol 1, però hauria d'encapçalar el 2, ja que es refereix al contracte turístic d'allotjament i el capítol 2 precisament s'intitula 'condicions de contractació'.
L'article 14 defineix el contracte turístic d'allotjament i les modalitats de celebració.
Els articles 15, 16, 17, 18, 19, 20 i 21 regulen, respectivament, l'atenció i horaris d'obertura, la publicitat d'establiments i serveis, els llits addicionals, el servei de menjador, el full de notificació de preus, els requisits de les factures i els fulls oficials de reclamació/denúncia.
Aquestes determinacions troben suport en la previsió de l'article 33.3 de la Llei 13/2002, segons el qual 'les empreses i els establiments turístics han de complir les condicions fixades per aquesta Llei i per la normativa que la desplegui per a la prestació de serveis turístics'.
D'una manera addicional i específica també ho trobem en la regulació dels deures de les empreses turístiques continguda en l'article 36 de la mateixa Llei i en les remissions al reglament en les regulacions legals de les diferents modalitats.
En els requisits de les factures no es fa referència al NIF del titular de l'establiment ni s'al·ludeix al desglossament dels impostos i taxes.
S'hauria de fer referència, per tant, al fet que també s'han de complir els requisits generals previstos per l'ordenament.
La secció segona del capítol es refereix a les reserves.
Amb caràcter general, els preceptes de la secció troben fonament en els esmentats articles 33 i 36 de la Llei.
Els articles 22, 23 i 24 regulen la contestació a les peticions de reserva, objecte de la reserva i la paga i senyal per part de les persones que reservin.
L'article 25 regula la cancel·lació de la reserva que, si està prevista, pot donar lloc a penalitzacions.
En coherència amb allò que preveu l'apartat tercer, aquest podria encapçalar l'article amb indicació del caràcter potestatiu de les clàusules de cancel·lació.
L'article 26 es refereix al rescabalament per renúncia durant l'estada.
També se suggereix permutar-ne els paràgrafs.
L'article 27, relatiu al manteniment de la reserva, inclou un paràgraf tercer que, pel seu contingut, tindria millor col·locació en l'article 24.
L'article 28, que inicia la secció tercera, es refereix a la identificació de les persones usuàries amb remissió a la normativa de seguretat ciutadana.
L'article 29, sobre gaudi de les unitats d'allotjament, fixa els horaris d'entrada i sortida.
El segon incís del segon paràgraf de l'apartat 1 disposa que, si no s'abandonen les unitats al termini de l'hora, es pot sol·licitar l'ajut de les forces de l'ordre públic per al seu desallotjament.
S'hauria de procedimentalitzar amb un requeriment formal previ.
En tot cas, el suport es troba en l'article 37 de la Llei 13/2002.
S'hauria de concretar que les hores d'abandonament ho són de l'últim dia.
L'article 30 regula diversos supòsits que obliguen a remoure, per abandonament o expulsió, les pertinences d'usuaris i la contraprestació econòmica quan les retirin.
En la mesura que encaixi en els termes del contracte d'allotjament, es pot acceptar.
El títol segon conté les disposicions específiques per modalitats d'allotjament turístic.
El capítol 1 'articles 31 a 36' regula els establiments hotelers.
Ara bé, no s'entén l'encapçalament que remet als articles 38 i 40 de la Llei 13/2002.
L'article 32 es refereix a la classificació dels establiments hotelers.
Cal posar atenció en la previsió de la 'modalitat' d'hotels apartament i en la disposició transitòria tercera del Projecte, que disposa el següent: 'Els apartaments turístics, tal i com estan definits actualment pel Decret 106/2008 [...] poden seguir funcionant sota la denominació d'apartaments turístics per un període de cinc anys, però no es podran constituir de nous.
Disposen d'un termini improrrogable de cinc anys per a sol·licitar, pel procediment previst pels establiments hotelers, la seva legalització com a hotel apartament.
Transcorregut aquest termini sense haver-ho sol·licitat o sense que s'hagin pogut reclassificar en aquesta modalitat seran donats de baixa del Registre de Turisme.'
Ara bé, com s'ha vist, l'article 39.1 de la Llei 13/2002 preveu expressament la modalitat d'apartaments turístics i els articles 43 a 45 en regulen els aspectes essencials.
La Llei 18/2007, de 28 de desembre, del dret a l'habitatge, va incidir en aquesta regulació, però no va comportar la derogació d'aquests preceptes ni de la modalitat d'apartaments turístics.
Com es va exposar en el Dictamen 305/10 d'aquesta Comissió, «Inicialment, l'ús d'habitatges per a finalitats turístiques s'incloïa indiferenciadament en el concepte d'apartament turístic', que el Decret 163/1998, de 8 de juliol, definia a l'article 2 com 'aquell habitatge que s'ofereix en condicions d'immediata disponibilitat i mitjançant preu a les persones usuàries que, per motius de vacances o turístics, efectuen una estada per dies, setmanes o mesos'.
No hi havia cap previsió sobre la tipologia edificatòria.
Posteriorment, la Llei 13/2002, de 21 de juny, de turisme de Catalunya, va incloure més precisions en el concepte, que el Decret 106/2008, de 6 de maig, va incorporar a la regulació del Decret 163/1998» i, en concret, defineix, acomodant-se a la Llei 18/2007, els apartaments turístics com a '[...] edificis o conjunts continus formats per unitats d'allotjament [...]'.
«La Llei 13/2002, en l'article 39.1, regula les modalitats d'establiments d'allotjament turístic entre les quals incloïa els apartaments turístics (lletra b) i també els establiments de turisme rural (lletra d) i en el successiu article 43 establia el concepte d'apartament turístic: '[...]
Són edificis o conjunts d'habitatges que s'ofereixen, amb els serveis turístics corresponents, en condicions de disponibilitat immediata i mitjançant preu, a usuaris que desitgen fer-hi una estada de dies, setmanes o mesos, per motius turístics o de vacances'.
Mancant aquestes condicions els habitatges no es podien qualificar com a apartaments turístics i quedaven al marge del règim de la Llei 13/2002, encara que es destinessin a ús turístic [...].
La Llei 18/2007 ve a omplir aquest buit en preveure l'habitatge d'ús turístic.»
És clar que la nova regulació no ha comportat la derogació esmentada, encara que sí que es podria entendre que afecta l'al·lusió a habitatge de l'article 44, incís inicial, com així ho va entendre el Decret 106/2008.
En conseqüència, hauria de mantenir-se formalment la modalitat d'apartaments turístics, encara que per a la seva regulació es fes remissió a la regulació d'hotels apartament, fins i tot pel que fa a la identificació.
Sobre això, se suggereix incloure un precepte, sense caràcter transitori, que faci aquesta remissió.
Naturalment, el suggeriment es fa si es manté l'encertada decisió de fer una regulació general dels establiments d'allotjament turístic.
D'altra banda, s'hauria de suprimir el darrer incís de la disposició transitòria tercera.
En les condicions esmentades, aquesta és una observació essencial.
L'article 33 regula la classificació d'hotels, hotels apartament i balnearis, cosa que troba suport en l'article 42 de la Llei 13/2002.
L'article 34, a l'empara de l'article 42.2 de la Llei, crea les especialitats d'hostatgeria i de turisme familiar.
Es recomana numerar els diversos paràgrafs dels articles 32, 33 i 34.
Els articles 35 i 36 regulen els requisits tècnics mínims i els barems de qualitat amb remissió, per a completar la regulació, respectivament, als annexos I i II.
L'article 41.6 de la Llei dóna suport a aquesta regulació.
El capítol segon del títol II regula els establiments de càmping i comprèn els articles 37 a 56.
L'article 37 defineix i agrupa els instruments mitjançant els quals es poden conformar els càmpings i troba suport en l'article 46 de la Llei 13/2002.
Aquest precepte i els successius 47 i 48 configuren una molt àmplia remissió a la regulació reglamentària, pel que fa a l'establiment de modalitats, requisits d'instal·lacions i serveis, classificació i identificació.
Els articles 38 a 47 regulen requeriments de caràcter general.
Seria convenient numerar els paràgrafs diversos dels articles 38, 39 i 45.
S'hauria de revisar la redacció de l'article 41 i, si és el cas, numerar els paràgrafs.
L'article 48, per als serveis de restauració, remet a la normativa reguladora d'aquesta activitat.
L'article 49 estableix la classificació per categories dels càmpings i els articles 51 a 53 regulen les condicions d'instal·lacions, servei i personal de cada categoria.
L'article 54 regula l'ampliació discontinua dels càmpings.
S'hauria de millorar la redacció i sistematització i deixar clar que els dos supòsits en què s'admet aquest tipus d'ampliació són la incompatibilitat o inadequació urbanística dels terrenys limítrofs o les restriccions d'ocupació de part de la seva superfície a causa de l'aplicació de normatives sectorials.
L'article 55, relatiu a la recepció, regula especialment les dades informatives que han de constar a la recepció.
Seria millor afegir en el títol del precepte una referència més precisa al seu contingut.
L'article 56 regula les obligacions del titular del càmping i troba suport en l'article 36 de la Llei 13/2002.
El capítol tercer del títol II regula els establiments de turisme rural.
La Llei 13/2002 dedica dos articles a aquests establiments.
L'article 49 els defineix i fa una remissió al reglament per a establir els requisits i preveu el deure d'inscripció en el Registre de Turisme de Catalunya.
L'article 50 estableix la classificació en dos grups 'cases de pagès i allotjaments rurals' amb remissió al reglament per a establir característiques i requisits i fixar categories.
L'apartat 4 conté la prohibició de qualificar com a establiment de turisme rural '[...] les empreses que presten llurs serveis d'allotjament en pisos, considerats com a habitatges independents en un edifici de diverses plantes, en règim de propietat horitzontal'.
L'article 57 del Projecte de decret conté la definició, en la qual precisa alguns aspectes, d'aquest tipus d'establiment, precisions que entren en l'àmbit propi de l'exercici de la potestat reglamentària.
S'ha d'actualitzar la referència a la legislació urbanística.
D'altra banda, es recull la prohibició de l'article 50.4 de la Llei.
Finalment, reprodueix la classificació en els dos grups esmentats, si bé en la denominació de les cases de pagès afegeix l'alternativa de denominació com a establiments d'agroturisme.
És un afegitó que també es pot considerar inherent al desplegament reglamentari.
L'article 58 defineix les cases de pagès i recull el requisit establert per la Llei que els titulars 'físics o jurídics' han d'obtenir rendes agràries, ramaderes o forestals i precisa els criteris d'aquest precepte, cosa que és pròpia dels reglaments.
S'hauria de corregir l'expressió amb referència a les rendes d'activitats agràries, ramaderes o forestals.
L'article 59 classifica les cases de pagès en quatre modalitats, classificació que la llei remetia al reglament.
El darrer paràgraf estableix l'obligació per al titular de l'establiment d'estar empadronat i residir-hi efectivament, si és masia o casa de poble compartida.
En el cas de casa de poble independent, el titular ha d'estar empadronat i residir efectivament, amb una antiguitat mínima de tres anys, a la mateixa comarca o al municipi limítrof i, en fi, en el cas de masoveria, l'empadronament i residència efectiva, amb una antiguitat mínima de tres anys, ha d'ésser-ho a l'edificació on viu la persona titular.
Aquesta clàusula planteja diverses qüestions, com es reflecteix, en part, en el preàmbul del Projecte de decret.
Abans de considerar-les, s'assenyala la necessitat de corregir l'inici del darrer paràgraf i fer referència a masia 'o de casa [...]' i la conveniència de numerar el paràgraf.
En primer lloc, s'ha de cridar l'atenció sobre la impossibilitat d'assegurar, amb criteris de seguretat jurídica, una comprovació de l'efectivitat de la residència.
En segon lloc, la referència al municipi limítrof en singular fa aplicable la clàusula només als enclavaments.
S'hauria de formular en plural.
Ara bé, la qüestió central és l'exigència d'empadronament i, sobretot, que aquest tingui una antiguitat determinada (tres anys) en dos modalitats.
L'article 50.3 de la Llei 13/2002, quan preveu que es poden establir categories i modalitats, que l'apartat 2 remet al reglament, indica com a referència per a fer-ho '[...] en atenció a característiques com l'emplaçament en zones determinades, la tipologia arquitectònica, l'antiguitat de l'edificació originaria, l'obligació de la persona titular de residir a la mateixa explotació agrària o a la comarca [...]'.
En principi, doncs, aquesta previsió de la Llei dóna fonament a les exigències de residència, de les quals l'empadronament és la derivació que estableix el Projecte normatiu.
Fins i tot la modulació, segons les modalitats, es pot entendre que és un treball de detall propi de la regulació reglamentària.
Com s'ha advertit, el preàmbul del Projecte normatiu es fa ressò de la necessitat de justificar la intervenció establerta i les restriccions previstes a la llum del dret a la Unió Europea, argumentació oportuna en l'encapçalament d'una norma com a justificació del contingut i de l'existència de raons extraordinàries 'imperioses d'interès general', que avalen la intervenció prevista.
Es poden, doncs, considerar acomplertes les exigències de justificació.
Les condicions restrictives d'empadronament i residència no són discriminatòries, ja que són unes condicions que afecten per igual tots els nacionals dels estats membres.
D'altra banda, la política tradicional europea destinada a protegir el medi rural, també, pel seu ressò important en la protecció del territori i el servei de ruralitat que implica l'existència d'aquestes instal·lacions, donen suport als criteris introduïts pel Projecte de decret
D'altra banda, el molt recent Decret legislatiu 3/2010, que va adaptar, entre altres, la Llei 13/2002 a la Directiva 2006/123/CE, no va introduir cap modificació en l'article 50.3, que és el que dóna suport, en aquest punt, al Projecte de decret.
L'article 60 defineix els allotjaments rurals.
L'article 61 els classifica en modalitats.
Es donen per reproduïdes les consideracions sobre l'exigència de residència.
S'hauria de revisar la referència al municipi limítrof.
L'article 62 es refereix a la identificació.
L'article 63 al·ludeix a complements necessaris de la declaració responsable.
L'article 64 disposa que les modificacions de l'establiment han de respectar les tipologies de l'habitatge, previsió coherent en el paper que juga aquest element en la caracterització d'aquests establiments.
Els articles 65 i 66 regulen els requisits tècnics dels diversos tipus d'establiments.
L'article 68 es refereix a les limitacions.
L'article 69, als serveis i l'article 70, a la terminologia.
Aquest darrer té un contingut més propi d'una disposició addicional.
S'haurien de revisar els articles 67, 68 i 69 per a numerar o completar l'ordenació dels paràgrafs.
Tots els preceptes referits darrerament troben suport en els articles 49 i 50 de la Llei 13/2002.
L'article 68, en el paràgraf primer, estableix una incompatibilitat entre establiment de turisme rural i explotació, a la mateixa finca, d'altres tipus d'allotjament turístic o restauració o instal·lacions per a proves i infants, amb algunes excepcions.
Aquesta incompatibilitat, que es predica d'una finca, pot considerar-se derivada de les característiques pròpies d'aquest tipus d'establiment.
El segon paràgraf preveu requisits lligats a la tranquil·litat i integració en el paisatge amb una formulació que s'hauria de capgirar en sentit positiu i amb més precisions a manera de requisit general addicional d'aquests establiments.
Cal, doncs, una nova redacció i col·locació sistemàtica.
També el paràgraf quart es refereix a característiques de capacitat d'aquests establiments.
El paràgraf tercer disposa que 'la persona titular d'un establiment de turisme rural pot explotar fins a un màxim de 25 plans entre totes les modalitats i no pot explotar cap altre tipus d'establiment d'allotjament turístic'.
No estem davant de la definició de les característiques o requisits dels establiments, sinó de limitacions de les persones en la seva activitat econòmica.
I aquestes no estan previstes ni troben suport en la Llei, que exclusivament estableix l'obligació d'obtenir rendes agràries.
Aquestes prohibicions poden infringir, a més, l'article 25 de la Directiva 2006/123/CE, i no apareixen justificades en el preàmbul del Projecte normatiu.
La disposició addicional primera reconeix les competències del Consell General d'Aran.
La disposició addicional segona es refereix als càmpings privats, que no han estat definits, si bé s'ha d'entendre que no són d'ús públic.
Es determina que deixen de ser establiments turístics i es donen de baixa al Registre de Turisme de Catalunya, d'una manera coherent amb la definició de càmping de l'article 46 de la Llei 13/2002.
La disposició addicional cinquena conté una degradació normativa pel que fa a la modificació dels requisits tècnics per a cada categoria d'hotels i càmpings.
Troba suport en l'amplitud de la remissió reglamentària i amb l'acotació en l'ordre de departament.
La disposició transitòria primera, d'una banda acota l'obligatorietat immediata de 'les noves mides i requisits tècnics previstos' al moment de canvi de grup, categoria, modalitat, especialitat o capacitat.
D'una altra, els nous serveis previstos són de compliment immediat.
Aquesta previsió s'addiu amb l'àmplia remissió reglamentària en aquests aspectes.
La disposició transitòria segona conté disposicions similars específiques per als establiments de turisme rural.
La disposició transitòria tercera ja ha estat examinada.
El Projecte normatiu conté una disposició derogatòria amb una llista de disposicions objecte de derogació expressa.
No hi ha clàusula de derogació genèrica, aspecte que es podria valorar.
No hi ha disposició relativa a l'entrada en vigor, de manera que cal cenyir-se a la vacatio legis.
Una vegada considerades les observacions contingudes en el Dictamen, i tinguda en compte la que es fonamenta amb caràcter essencial en el fonament jurídic VII, apartat 3, es pot elevar al Govern per a la seva aprovació el Projecte de decret d'establiments d'allotjament turístic.