ACM: 70-302, Col·lecció de fotografies Sust (Vilassar de Mar), Autor Xavier Sust.
L'almadrava és el nom que rep una vella tècnica de pesca d'origen musulmà que obté el peix per mitjà d'un sistema de xarxa fixa calada al fons del mar.
Aquesta estructura feta a base de xarxes, ploms i àncores captura el peix que, seguint els corrents del mar i en no poder eixir de la xarxa de l'almadrava, romania tancat en una mena de gàbia anomenada el cop, altrament dita cambra de la mort, d'on els pescadors l'extreien –tonyina o sardina– per mitjà d'arpons o coves.
Per tal de saber quan el cop estava ple de peix, un almadraver muntava guàrdia en una barca nit i dia a la mar, situat a prop de la cambra de la mort.
Una vegada que el cop era curull, el pescador de guàrdia tocava una campana que avisava els pescadors que eren a les seves estances a terra ferma: en sentir l'avís sonor, els almadravers sabien que havien de fer-se a la mar amb els estris de pesca per tal de recollir el "botí".
Aquesta tècnica pesquera s'emprà al Maresme des del 1851, concretament, a Vilassar de Mar.
Segons sembla, hi hagué dues entitats que gestionaren l'explotació de l'almadrava.
La primera es va fundar l'any 1851 i almenys es mantingué en actiu fins al 1865, i l'altra, la que s'anomenà oficialment Almadraba de las Mercedes, funcionà almenys entre els anys 1883 i 1915.
Els motius amb què el col·lectiu vilassarenc convingué anomenar aquestes dues explotacions pesqueres foren dos de diferents per a cadascuna: de Can Calafat o de Can Canà la primera, i de Can Carbó o de Can Ronyeta la segona.
El primer edifici (el de Can Calafat o de Can Canà) que els gestors de l'almadrava edificaren per tal de dur a terme les feines de la salaó i les labors administratives de l'oficina, fou el que estava situat al desaparegut passeig de les Palmeres, just al davant de les hostatgeries de la Fonda Catalana (avui Tres Lleons) i de la Fonda de las Flores.
Aquest edifici fou enderrocat el 6 de maig del 1905 i el seu aterrament va permetre ampliar el passeig de les Palmeres arran de l'estació del ferrocarril.
L'altre edifici (dit de Can Carbó o de Can Ronyeta ), situat a l'altura de la carretera d'Argentona (poc o molt, on avui hi ha el conegut restaurant Palomares), desaparegué l'any 1960 amb un fort temporal que flagel·là la platja.
La presència de l'almadrava motivà la denominació que rep encara avui un sector de la platja vilassarenca.
La part oriental de l'espigó de llevant s'anomena encara platja de l'almadrava, en record de la darrera de les dues que s'ubicaren a Vilassar de Mar.
Si bé, en general, les almadraves es dedicaven majoritàriament a l'extracció de la tonyina, sembla que pels volts del 1865 l'especialitat de l'almadrava vilassarenca era la pesca de la sardina, que bandejà el tradicional art del sardinal.
Aquesta especialitat la convertia en una de les productores principals de salaons d'aquesta espècie de peix del llevant mediterrani.
Òbviament, la gran producció de sardina aconseguida per mitjà d'aquesta tècnica profitosa suscità el recel de més d'un.
Foren notòries les crítiques i les denúncies dels pescadors premianencs i masnovins, entre d'altres.
Abundaren les crítiques i s'esdevingueren alguns conflictes amb els petits col·lectius de pescadors d'altres localitats del Baix Maresme.
La premsa escrita d'aleshores en dóna fe.
Per tal de lluitar contra les crítiques i guanyar-se el favor popular, l'almadrava vilassarenca inicià una campanya per millorar la seva imatge i evitar un eventual boicot que la perjudiqués.
La campanya consistí a regalar als patrons de petites embarcacions de la comarca el peix necessari per fer d'esquer, i a proveir de peix periòdicament i de franc alguns hospitals i asils de Barcelona, per tal que els malalts i vells poguessin menjar peix com a complement de la dieta.
Els pescadors de l'almadrava vilassarenca s'organitzaren per tal d'assolir un sistema mutual d'assistència mèdica, que en els períodes de baixa per malaltia els garantia uns subsidis i assistència d'un metge, així com les atencions de dos confrares que feien d'infermers i que s'anaven alternant cíclicament.
Els pescadors tenien dret a les atencions del "Montepío de San Jaime" a canvi del pagament d'una taxa d'ingrés i d'una quota mensual.
A la darreria del segle XIX, la indústria i el camp donaven feina a la totalitat dels vilassarencs i eren pocs els que romanien lliures per treballar de la pesca.
D'aquesta manera, per pal·liar la manca de pescadors, Joan Prim i Roldós, secretari de l'almadrava, anà amb ferrocarril fins a Calp per contractar famílies senceres que es poguessin dedicar a l'art de l'almadrava.
Així fou com arribà a Vilassar de Mar la primera onada migratòria.
Amb motiu del dia del treball recordem aquest ofici pesquer oblidat
XXIII Sessió d'Estudis Mataronins, Mataró (2006)
Article sobre la mutualitat de Sant Jaume (Montepío de San Jaime)
Article sobre la pràctica de la pesca amb l'art de l'almadrava.