projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Josep Maria Rius (Joma), il·lustrador i dibuixant
Se'm fa difícil visualitzar gaires canvis a la vista, perquè temo la força de les inèrcies i la nostàlgia d'allò conegut.
També la facilitat i l'aparent garantia de la repetició.
Les coses s'han aturat per imperatiu d'un estat d'alarma que ha fet tancar persones i locals.
Potser només s'ha creat una sensació de parèntesi.
És clar que aquesta pausa ens ha fet reflexionar i ha esmolat l'enginy (els concerts de veïns als balcons o sumant veus amb aplicacions tecnològiques).
Però no ha aturat la creació: hem seguit treballant per sota, com sempre.
Seguint la força, o l'exigència, de la mateixa obra; la seva urgència en aparèixer davant nostre al marge de quin camí trobarà per fer-se un lloc a l'espai públic.
No crec que en aquest sentit hi hagi d'haver un abans i un després, sinó una línia evolutiva reforçada per l'impuls que el silenci de l'aïllament pot haver-nos proporcionat.
Això, pel que fa a les aportacions dels creadors.
Ara bé, l'aturada de l'activitat pública l'hauríem d'aprofitar per a repartir millor l'espai i obrir-ne a les veus que eren ofegades pels grans esdeveniments i les cites oficials i oficioses.
Caldria mimar la cultura propera, els espais d'intimitat (tot i que això, ara, sembli contrari a les normes sanitàries!); fomentar el contacte amb projectes modestos, però fregant-s'hi amb més freqüència.
Manifestacions culturals que ja hi eren, que hi són i que encara s'incuben.
Un panorama ric i que mira endavant, més arriscat.
Crec que els esforços haurien de mirar en aquesta direcció, aplanant el camí a creadors i circuits i deixant de banda la megalomania dels grans i desmesurats actes mediàtics, les exposicions imprescindibles i tot el festival de focs culturals.
Martí Ferrer Bosch, director de cors, d'orquestra i professor de música
Deixeu-me que ho expressi en forma de desig, tot i que penso que és una necessitat i seria un indicador de normalitat cultural: m'agradaria que demà es programés la nostra música, la dels nostres compositors, els d'ara i els d'abans, i m'agradaria que els nostres músics fossin programats per interpretar el gran repertori universal (solístic, cambrístic, concertant, etc.).
Així, demà, quan això passi, estarem fent possible que el públic conegui i estimi els nostres clàssics, els nostres compositors vius més grans i els nostres compositors emergents.
Però també estarem contribuint al desenvolupament de les carreres professionals dels nostres intèrprets i creadors, dels nostres musicòlegs i editors, i sobretot i paradoxalment estarem contribuint a fer possible que els nostres compositors i intèrprets puguin internacionalitzar les seves carreres en lloc de fer-les fugint de casa nostra tot buscant oportunitats.
Per això cal que el repertori, diguem-ne, local s'integri desacomplexadament als plans d'estudis dels nostres estudiants de música en curoses edicions.
Cal que programadors i també mitjans audiovisuals (ràdio, televisió, etc.) apostin per aquesta música i aquests músics, que és el nostre patrimoni i hauria de ser el nostre orgull.
Només així els nostres intèrprets aconseguiran desenvolupar una trajectòria que els avali per sortir a fora (qui contractarà un solista català per tocar concerts, per exemple, per a piano i orquestra de Mozart o Prokófiev si a Catalunya no els toquen?).
I és el mateix per als nostres clàssics: el nostre cànon només es definirà per sedimentació de programació continuada (prèvia recuperació), i només amb un cànon consolidat i present a les programacions aconseguirem la internacionalització de les millors obres de l'esmentat cànon.
Algú s'imagina que amb els nostres clàssics literaris ens limitéssim a assegurar la conservació dels manuscrits sense fer-los accessibles als lectors?
Amb la música, en el millor dels casos, passa això: conservem i cataloguem fons en arxius, però no s'impulsen prou decisivament recuperacions integrals (edició de la partitura, enregistrament i programació en directe).
El patrimoni musical no es recupera si no sona, si no s'interpreta i, sobretot, si no s'escolta en bones versions i de forma regular.
No podem pretendre que els altres apostin per la música i els músics pels quals nosaltres (també com a societat) no apostem.
Educar els nostres infants i joves en les arts i en l'expressió de les llibertats; emfatitzar l'ensenyament en les diferents expressions artístiques, sumant-hi també les noves tecnologies, des de la infància i actualitzant la formació del professorat; el desenvolupament de les sensibilitats i emocions, així com del coneixement: tot plegat ens portaria a un món més empàtic on les diferències quedessin incloses i les vanitats obsoletes.
La petita escletxa que se'ns obre a les dones en la cultura no és suficient; la inclusió ha de ser una realitat, i la igualtat, un deure.
Ja sabem que les dones en el món de la cultura comptem ben poc, només cal visitar els espais públics i privats, on haurien de tenir també les portes obertes.
Les dones estan molt poc representades o gens en els museus i les galeries, i això dificulta l'accés al col·leccionisme i fer visible la nostra feina.
S'ha de fer la llei de mecenatge.
El camí a recórrer és feixuc quan ens topem amb la realitat dels pressupostos.
Les creadores —músics, poetes, escriptores, escultores, pintores, actrius, teatreres, pallasses, etc.— no disposem dels mitjans adequats per crear, i algunes tampoc per sobreviure.
Tot i així, hem estat al peu del canó reciclant-nos, sense desistir en aquests insòlits dies.
Seria el moment de centrar-se en una llei del mecenatge generosa, on les inversions en cultura fossin gratificades com a bé comú.
Cal recordar que la cultura enriqueix i ens fa més persones.
Convindria fer planer l'accés als espais culturals, facilitar l'entrada als diferents espais.
Deixem els maquillatges prepotents i autosuficients per atendre públic i artistes, renovem-nos amb una cara nova, neta.
Humilitat, respecte, tolerància, llibertat.
David Jaumandreu, dissenyador de videojocs
A Catalunya creem videojocs des dels anys vuitanta, però encara ens sorprenem quan un títol català, com ara Gris, rep un ampli reconeixement internacional.
Tot i que no sigui, ni de bon tros, el primer que ho assoleix.
La xarxa de petits estudis que formen la major part del sector català de desenvolupament de videojocs contrasta radicalment amb les grans corporacions internacionals que recentment s'han implantat a casa nostra a la recerca de talent.
No tan sols pel que fa a recursos i facturació, sinó també en la manera de concebre les seves produccions: els primers, normalment, busquen aportar conceptes, mecàniques de joc, missatges o històries originals, mentre que els segons tendeixen a guiar-se exclusivament per les xifres i els hàbits de consum del mercat.
Indústria, negoci i cultura han d'anar sempre alhora, però mentre que sectors culturals més madurs, com ara el cinema o la música, posen en valor les propostes independents, donen suport als seus creadors i, fins i tot, creen circuits específics per a aquests, la presència i la difusió del videojoc independent com a mitjà cultural al nostre país són encara anecdòtiques i més aviat desconegudes.
En temps de COVID-19, l'anàlisi macroeconòmica informa eufòricament d'un augment en el consum d'entreteniment digital, però a banda dels serveis de subscripció, els blockbusters i les grans plataformes, que inclús es poden permetre donar de franc els seus èxits, el que ens trobem aquí és una realitat d'estudis petits o mitjans, amb propostes interessantíssimes, plens de problemes de finançament, flux de caixa i visibilitat, que no han fet sinó agreujar-se per la pandèmia.
Si a aquest escenari hi sumem que els milers d'universitaris de graus de videojocs a Catalunya acostumen a incorporar-se al sector a través de petits estudis, cal, ara més que mai, seguir treballant en un pla de consolidació del sector, que no tan sols ofereixi mecanismes de suport econòmic als desenvolupadors locals, sinó que també posi en valor el videojoc català com a element essencial de la nostra cultura.
En primer lloc, abans de decidir quina cultura voldríem per a l'endemà ens hauríem de plantejar què és cultura.
Penso que en els darrers anys s'ha banalitzat molt el terme, especialment arran d'una sobreutilització als mitjans.
És cert que és força ampli i abraça nombrosos aspectes del coneixement i l'expressió humana que es desenvolupen en una societat, però cal que dins la cultura les anomenades belles arts tinguin un relleu i una importància especials.
Segons el meu parer, arts com la música o la dansa són un motor clau per a la transmissió i el desenvolupament de les emocions, que ens permeten absorbir un coneixement que queda en el nostre subconscient, ens enriqueix i ens ajuda a ser millors persones.
Imagino una societat en què la dedicació a la música de forma professional sigui valorada com un verdader i transcendent ofici i no tan sols com un hobby o un simple entreteniment, que és com s'acostuma a percebre.
Imagino una societat on la música estigui present a les escoles de forma continuada; centres educatius on els alumnes desenvolupin el coneixement crític a través de la música, gaudint de qualsevol estil, sense prejudicis de cap mena.
Imagino una societat en què els mitjans generalistes donin presència i valor a la música clàssica i no la marginin, com fan sovint.
Somnio amb una programació musical en què els nostres intèrprets tinguin una important presència i que puguem veure com solistes catalans desenvolupen una carrera al seu país sense haver de marxar a fora per aconseguir-ho.
Imagino un futur en què la música dels compositors catalans formi part de les programacions de forma habitual i natural, i que aquestes programacions, sobretot les que estan a càrrec d'institucions públiques, no estiguin sotmeses a la dictadura de la rendibilitat econòmica.
Cal entendre la música com un bé públic primordial, que s'ha de preservar i oferir a la societat sense complexos i sobretot amb criteri.
No entenc, o no comparteixo, la pregunta de com ha de ser la cultura de l'endemà.
Perquè la pregunta és com havia de ser la cultura ahir, com la volem avui i quant de temps haurem d'esperar per fer-la valdre com caldria, si no és que se'ns fa tard i al final ja no hi som a temps.
Vull, demà com avui, i com ahir, el que hem volgut sempre: una cultura digna, dignificada, a l'abast de tothom i que permeti viure també dignament als qui s'hi dediquen.
I això vol dir, primer de tot, fer valdre la llengua en tots els àmbits, començant per l'ús que en fa l'Administració i fins a arribar a tot arreu.
Sense llengua no hi ha cultura que valgui.
Continuant per la lectura; no pas dient «oh!, que bo que és llegir, llegiu tots», sinó portant els llibres, la lectura en veu alta, els programes de difusió que calguin per arribar a tothom.
Pot sobreviure la cultura en un país que no estima els seus artistes?
Volem escoles que fomentin el consum quan van d'excursió, o que posin a l'abast de les criatures les meravelles que tenen a prop i que potser no veuran mai?
La gent que la manté, que la fa, aquesta cultura, ha de viure: què esperem per aplicar una fiscalitat adaptada a artistes intermitents, a traductors, trapezistes i tenores?
I per estudiar les diverses maneres que ja existeixen al món per assegurar un sou digne a tots aquests treballadors que no haurien de viure en la precarietat?
Demà el problema haurà crescut massa i la llengua i la cultura qui sap on seran.
Hélène Cixous, a Le Rire de la Méduse, diu: [...] som a l'inici d'una nova història o, més ben dit, d'un devenir cap a noves històries que s'entrecreuen les unes amb les altres [...]».
Nodrides per debats contemporanis entorn de la sostenibilitat ambiental, els feminismes, les noves economies, les identitats sexuals i culturals, les migracions i les llibertats en sentit ampli, les noves històries posen en discussió models que semblaven inqüestionables, tot introduint l'exigència de repensar també de manera inexcusable els processos.
La situació actual de crisi planteja la necessitat que el teixit cultural i audiovisual —i, alerta!, no solament als creadors i creadores, que ho fan cada dia— remogui de manera urgentíssima els seus models de producció, distribució i exhibició, que han demostrat en molts casos respondre a sistemes industrials articulats entorn de velles fórmules l'eficiència i la sostenibilitat de les quals ja fa temps que posem en dubte.
L'exigible transformació del tapís cultural ha de comptar amb els suports necessaris per treballar amb altres models d'èxit i altres fórmules de dinamització i consolidació de públics.
Cal reforçar i repensar els processos i formatar de nou una relació cultural més horitzontal i reconeixedora de la interdependència de cada part del procés, comptant amb les complicitats entre els talents professionals, que ja estan promovent i practicant aquesta renovació, i uns públics actius i en transformació capaços de participar creativament en aquest procés.
Però ho haurà de fer també amb seguretat, facilitant que els processos siguin vivibles i evitar així que qui participa i vol assumir el seu paper en la creació, la distribució o l'exhibició no hagi de deixar la pell, els ànims i la il·lusió en operacions que, fins i tot quan arriben a bon terme, no generen més que frustració, desencís i la vella i coneguda sensació del partir de partir de zero reiteradament.
Cal abordar dues qüestions diferents.
D'una banda, la naturalesa de les polítiques culturals, la relació del poder amb la cultura; de l'altra, el fet cultural en ell mateix, la producció cultural en tots els àmbits com a paradigma de la llibertat de creació.
Pel costat de la política, s'ha de tornar als bàsics: els marcs, les infraestructures, les eines.
És essencial que les polítiques culturals sistematitzin, ordenin, inventariïn els recursos culturals disponibles de la nostra cultura.
La política facilita els contenidors, entesos en un sentit molt ampli, i determina que la cultura no és una despesa: és una inversió de futur.
En la riquíssima diversitat cultural, la política precisa quin és el marc i quines les eines per al desenvolupament lliure de la producció cultural, i defineix i concreta un esquema bàsic territorial i temàtic d'infraestructures d'un model sostenible que eviti el risc del sobredimensionament.
Si la política assegura el continent i minimitza el seu intervencionisme, el contingut l'asseguren els productors i les empreses culturals que desenvolupen lliurement la seva activitat.
La cultura del futur haurà d'atendre la màxima diversitat d'expressions de la cultura en tota la seva accepció.
Avui és un fet establert que els àmbits clàssics i tradicionals de la cultura han de conviure i entendre noves formes d'expressió i transmissió cultural.
La novetat de la situació post-COVID no ha de perdre de vista les essències que poden canviar de vehicle (paper o digital), però que mantenen un lligam amb la tradició clàssica en el millor i més ampli sentit de l'expressió.
El futur es construeix assumint i subvertint el passat i no amb la seva demolició.
Les polítiques proporcionen les eines; la producció cultural ha de ser lliure.
Precisament en parlava ahir amb una companya francesa a qui el president Macron havia cridat, juntament amb catorze representants més de la cultura del seu país, amb el mateix propòsit: contribuir a orientar les polítiques i accions culturals a desenvolupar a partir d'ara.
És clar, no partim del mateix lloc.
Aquests darrers dos mesos de confinament ens han fet veure com la majoria de companys del món de l'escena es troben en condicions laborals lamentables, cosa que posa en evidència l'extrema fragilitat del sector.
Bona part som gent treballadora, compromesa, si no obsessionada, amb la nostra feina i competent.
Parlo de gent molt formada: ballarins, directors, músics, escultors, dramaturgs, escenògrafs, tècnics...; els que realment generen cultura.
Però no es fa en un marc d'estabilitat econòmica ni reconeixement de cap mena.
La cultura de l'endemà no pot ser fràgil, ha de ser una piràmide de base ampla.
Ha de nodrir-nos a tots des de ben petits.
Hem de tenir set de cultura, perquè ens ha de fer pensadors independents, crítics, valents, lliures i coneixedors de nosaltres mateixos.
Ens ha de fer persones completes.
No ha de ser cap luxe i ha de ser pública i de qualitat.
Ha d'incomodar, divertir i emocionar.
Aquesta cultura del demà s'ha d'entendre com si de la sanitat o de l'educació es tractés, com a pilar fonamental de la nostra societat.
Veiem molta gent gestionant i pensant models i poca gent als escenaris, molts recursos per a pocs grans teatres i poques sales als barris.
Els seus professionals han de poder disposar d'eines, espais, temps i llibertat creativa.
No estaria bé tenir un eixam de sales petites funcionant a tot drap?
Però perquè totes aquestes evidències esdevinguin un hàbit natural es necessita, encara amb més urgència, una educació normalitzada, des de la base, per a fer-nos persones a qui el conformisme faci picor.
Amb noves mirades ben formades podrem oferir dignament cultura justa.
D'antuvi, una precisió semàntica: sembla assumit que l'etapa que encetem es vol denominar «nova normalitat».
No és en absolut normal portar mascaretes, com furtius atracadors de bancs; ni haver-nos de saludar a cops de colze; ni haver de renunciar a tota mena d'esdeveniments susceptibles de congregar més d'un nombre limitat d'assistents; ni haver d'acatar tot el reguitzell de coses «normals» que NO podem fer als espais oberts, als locals, als establiments, a casa; ni viure constantment atemorits.
Si hi ha una definició clara, concisa i inequívoca, només pot ser aquesta: «aberrant anormalitat».
Aquesta crisi ha posat en evidència la precarietat del món cultural.
Tenim clar que la cultura, a escala institucional, pressupostari i de prioritats estratègiques de les administracions, és la «germaneta pobra».
I la cultura popular i tot el seu entramat de l'associacionisme cultural en som la «germanastra» de la germana més pobra.
Allò que més cal (ultra els benintencionats «plans de xoc») és fer arribar per tots els mitjans possibles i fer entendre a tothom que la cultura popular (per tots els seus valors de cohesió social, patrimoni, civilitat, simbologia i molts més) és imprescindible, prioritària, essencial.
Ens calen altaveus i responsabilitat (a qui pertoqui) en entomar el missatge.
Cal reivindicar-nos amb tossuderia i assolir el lloc que ens correspon.
Res no serà normal de debò fins que no tornem a suar la cansalada, atapeïts a la plaça del Blat, per Sant Joan; o puguem aplaudir el pas de la moixiganga, pels carrers abarrotats de festers i turistes, per Sant Bartomeu; o juguem al quinto al nostre ateneu, ple a rebentar, per Nadal; o admirem les catifes i enramades i ben junts seguim les passades per Corpus; o saltem i ballem i ens abracem, al crit de «la plaça és vostra!», el diumenge de Carnaval.
És temps de nodrir i de defensar a ultrança tot això que hem aconseguit que brotés.
Vetllar per una diversitat en el relat que produïm i consumim és cosa de tots, i si no la protegim precisament ara, moment de fragilitat extrema per a tots, la condemnarem a mort.
El principal és que el sector sobrevisqui de la millor manera i que a partir d'ara no només les grans plataformes dominin el mercat, perquè elles sí han sortit enfortides d'aquesta crisi, ja que aquí perdríem massa.
No podem deixar de cap manera que el cinema es redueixi al que decideixin interfícies amb interessos bàsicament econòmics i no culturals.
El cinema és un valor a protegir.
La independència de les produccions és vital per a construir aquest relat propi i proper, i no decidit per gegants de l'entreteniment.
En temps en què veiem entristits com tanquen comerços del nostre propi barri i defensem el comerç de proximitat i el consum de quilòmetre zero enfront d'Amazon i similars, ens hem de plantejar com podem contribuir a protegir la cultura local, a inventar noves propostes per a potenciar-la, a promocionar-la i fer-la més visible per a tothom, a recomanar-la a la veïna o a aquell familiar, i a l'altre, i l'altre a l'altre; en definitiva, a parlar-ne.
Qualsevol gest per petit que pugui semblar compta.
Hem de ser públic del que es produeix a casa nostra.
Si volem protegir veus singulars, hem de protegir el cinema singular costi el que costi.
Fins ara, i tenint-ho quasi tot en contra, hem aconseguit com qui no vol la cosa muntar una escena reconeguda internacionalment de talent femení català al capdavant de la indústria cinematogràfica que es posa com a exemple arreu.
No permetem que pari de créixer.
Laura Pastor i Isabel Vallès, promotores i gestores culturals
La nova experiència que estem vivint a causa de la pandèmia de la COVID-19 ens ha fet repensar el futur del nostre món i de la cultura i reflexionar-hi.
El confinament no només ens ha portat a preguntar-nos quin és el paper de la cultura a la societat, sinó que també ens ha donat l'oportunitat d'avançar i ha posat de manifest la necessitat social de la cultura com a font de coneixement, de construcció de valors i també de diversió o entreteniment.
Aquest aïllament forçat ha obert les portes a la digitalització dels nostres centres culturals i l'ha accelerada, però també ha posat en primer pla la necessitat de la humanització i la socialització dels nostres museus i equipaments patrimonials.
Hem de projectar la cultura com a servei social, enfocada a la societat; no vol dir estrictament un servei públic, sinó uns espais oberts, que convidin a una relació recíproca entre l'equipament i la ciutadania.
El món virtual ens ha permès connectar amb els públics, dialogar, compartir, emocionar.
Però és important remarcar i posar èmfasi en el fet que aquesta digitalització —tema pendent en el món cultural des de feia un cert temps— no és una substitució de l'experiència física, del moment viscut.
L'experiència física és única i irrepetible, forma part de l'ADN de l'ésser humà.
La cultura del futur ha d'estar estretament lligada a la societat; les persones han de ser el centre dels nostres projectes.
Les hem de proveir de contingut, les hem d'emocionar, d'alliberar, d'ajudar; hem de provocar-hi reflexions i debats.
Hem de ser capaços de projectar polítiques culturals que impliquin i convidin la societat a participar-hi i a formar-ne part, humanitzant els nostres centres culturals, museus i equipaments, i tenint sempre present que l'èxit serà un contingut rigorós, que puguem transmetre i compartir entre tots
En aquest sentit, resumiré el meu punt de vista en una frase: venim d'una realitat en la qual la cultura ha tingut una funció cada cop més estèril i mercantil, i una capacitat cada cop menys transformadora, i això ha condicionat la percepció, sovint pejorativa, que té la societat de la rellevància del fet cultural.
Sé que això pot resultar opinable, però només cal veure el lloc que ocupa la música en el món educatiu i en els mitjans de comunicació públics, com a element formatiu i més transversal de la cultura, per concloure que el diagnòstic no és del tot desencertat.
D'ara endavant hem d'aprofitar l'aturada que ha suposat la COVID per actualitzar el sistema, que haurem de reiniciar.
Hem de posar en els fonaments sobre els quals construirem el futur allò que hem evidenciat que és essencial: la sanitat, l'educació, la ciència, l'agricultura, la cultura...
No es tracta d'aturar l'onada del canvi amb les mans, sinó de construir la nau que ens permeti navegar per aquesta realitat canviant que accelera tots els processos en què estàvem immersos, i de construir els marcs adequats per poder exercir les professions artístiques adaptades també als nous paradigmes digitals, tot creant estructures dinàmiques i obertes al món.
Hem de ser capaços d'aprofitar el capital artístic i el talent, en un país que és reconegut globalment per la seva personalitat creativa.
Hem de crear eines per connectar el seu potencial creatiu i convertir-lo en eina per a cadascun dels ciutadans a l'hora d'afrontar els nous reptes.
També caldrà aprofitar els instruments d'internacionalització dels quals disposem, per fer xarxa de transformació global i participar del lideratge del canvi en el nou món post-COVID.