La derrota d'Alemanya i els seus aliats posaren el règim franquista en una situació complicada durant uns anys, atès que quedà aïllat internacionalment.
Sense representació en els nous organismes internacionals sorgits amb la nova pau, el règim va fer tot el possible per subsistir.
Amb aquesta voluntat, les autoritats franquistes feren grans esforços per desvincular les seves bones relacions amb els alemanys i els italians.
Intercanvi de presoners de guerra alemanys i britànics al port de Barcelona.
Pérez de Rozas / Arxiu Fotogràfic de Barcelona
Manifestació de suport a Franco en contra de la decisió de l'ONU de retirar els ambaixadors acreditats a Espanya.
Pérez de Rozas / Arxiu Fotogràfic de Barcelona.
Derrota nazi i maquillatge franquista
El règim franquista va començar a donar passes fermes per tal de congraciar-se amb els aliats a finals de 1944, davant de l'evidència que l'Eix seria derrotat aviat.
Lequerica, el nou ministre d'Afers Exteriors, va accelerar el compliment de les exigències aliades i, un cop produïda la derrota el maig de 1945, el règim va posar en marxa una operació de maquillatge i ocultació de les seves característiques més clarament feixistes per tal d'evitar càstigs i sancions per part dels vencedors.
La seva partida pressupostària es camuflà dins d'altres ministeris.
També se suprimí la salutació feixista fora del partit, i òrgans com la Junta Política i el Consejo Nacional de FET y de las JONS deixarien de ser convocats durant onze anys.
Tanmateix, el Caudillo no suprimí el partit únic —tal com li demanaven els EUA i el Regne Unit—, ja que el considerava la base més fidel de la seva persona.
Al nou govern, entraren ministres catòlics en un intent de fer aparèixer el règim com a no feixista i sí catòlic i anticomunista.
Significativament, el president de Acción Católica, Martín Artajo, fou designat ministre d'Afers Exteriors.
Aïllament internacional... però no intervenció aliada contra el règim
Com a conseqüència de la seva amistat i col·laboració amb l'Eix, iniciada ja durant la Guerra Civil, i a proposta de Mèxic, el juny de 1945 a l'Espanya de Franco li fou negada l'entrada a la nova ONU.
Un mes després, a la conferència de Potsdam, la proposta de Stalin de trencament de relacions diplomàtiques dels aliats amb Espanya i de suport a les forces democràtiques espanyoles per establir un nou règim a Espanya topà amb l'oposició dels EUA i el Regne Unit, que no veien cap alternativa prou consolidada i fiable a Franco i temien, en canvi, que el règim que s'acabés establint després de derrocar el dictador tingués influència soviètica.
Tanmateix, els EUA publicaren documents trobats als alemanys que mostraven l'alt nivell de connivència i col·laboració espanyola amb Alemanya i Itàlia durant la contesa, i el febrer de 1946 el govern francès decidí unilateralment tancar la seva frontera amb Espanya en protesta per l'execució de caps guerrillers capturats que havien estat líders de la resistència antinazi.
El desembre següent, l'ONU aprovà la retirada dels ambaixadors de Madrid, i van abandonar tots la capital llevat dels representants del Vaticà, Portugal, Irlanda, Argentina i Suïssa.
El règim respongué organitzant manifestacions massives de suport, recalcant la presumpta «injustícia» que patia i el seu profund catolicisme i anticomunisme.
Després de la Segona Guerra Mundial, centenars d'agents, militars i civils alemanys nazis es van refugiar a Espanya perquè no fossin capturats ni jutjats pels aliats.
Molts militars nazis van decidir quedar-se a Espanya, gaudint de la protecció de Franco després de la guerra.
Entre ells, cal destacar la figura de Léon Degrelle, polític i militar belga que va col·laborar de manera estreta amb Hitler.
Els exiliats republicans a la Segona Guerra Mundial