L'esclerosi múltiple (EM) és una malaltia neurodegenerativa i crònica del sistema nerviós central, sovint generadora de discapacitat.
Els símptomes acostumen a presentar-se en brots, que poden deixar seqüeles i discapacitat.
També es poden presentar de manera progressiva.
Acostuma a afectar persones d'entre 20 i 40 anys.
La supervivència és d'uns trenta anys, ja que menys del 10% de les persones afectades moren com a conseqüència directa de l'esclerosi múltiple.
Tot sovint aquesta supervivència és amb discapacitat, sobretot en els casos més greus.
Segons les dades epidemiològiques, a Catalunya la prevalença d'aquesta malaltia se situa entre 40-60 persones per 100.000 habitants, encara que un estudi recent incrementa aquesta xifra fins a 91 persones per 100.000 habitants.
Afecta prop del doble de dones que d'homes.
L'esclerosi múltiple afecta el sistema nerviós central, format pel cervell i la medul·la espinal.
La mielina és un material compost per proteïnes i greixos que embolcalla i protegeix les fibres nervioses i facilita la conducció dels impulsos elèctrics.
En l'esclerosi múltiple, la mielina s'inflama i es desprèn.
Després es destrueix i forma una cicatriu (la paraula esclerosi significa cicatriu).
L'habilitat dels nervis per conduir impulsos elèctrics des del cervell i cap al cervell s'interromp i això produeix els símptomes de la malaltia.
Encara se'n desconeixen les causes, tot i que es creu que en l'origen de la malaltia actuen mecanismes autoimmunes, o del sistema de defensa del mateix organisme, contra la mielina, que és la substància que envolta els nervis protegint-los i facilitant la transmissió dels estímuls nerviosos.
L'esclerosi múltiple no és una malaltia contagiosa, no és hereditària i no està causada per cap trauma físic o psíquic.
Els símptomes de l'esclerosi múltiple varien en funció de la part del sistema nerviós central afectada.
A l'inici de la malaltia les manifestacions són habitualment lleus i poden desaparèixer sense tractament, però amb el temps poden arribar a ser més nombroses i greus.
Es tracta d'una malaltia que cursa amb brots.
Les persones afectades acostumen a passar períodes d'agudització i després experimenten una millora.
És freqüent, fins i tot, la remissió pràcticament completa dels símptomes.
Les manifestacions poden ser diverses:
El diagnòstic de la malaltia es fa per història clínica, per la simptomatologia que es presenta i la seva durada, i per exploració neurològica.
Les proves complementàries que més s'utilitzen són la ressonància magnètica cranial o medul·lar, els potencials evocats o estudis neurofisiològics i l'estudi del líquid cefaloraquidi.
De vegades, el seguiment clínic i radiològic és fonamental per tal d'establir un diagnòstic definitiu.
El tractament comprèn dos abordatges:
És convenient que l'especialista en neurologia faci un control i un seguiment directes del tractament per tal d'indicar la millor teràpia i fer la vigilància dels possibles efectes secundaris.
Les mesures preventives estan adreçades a evitar al màxim possible les seqüeles dels brots i els efectes secundaris del tractament farmacològic.
Per tant, mesures higienicosanitàries i no farmacològiques com les següents tenen un paper molt rellevant:
Les associacions o grups de suport fan una tasca molt important en el suport emocional a les persones malaltes.
Les ajuden a portar una vida familiar, social i laboral amb la millor qualitat possible.
Agència d'Informació, Avaluació i Qualitat en Salut - Fundació Esclerosi Múltiple - Centre d'Esclerosi Múltiple de Catalunya (castellà)