Un estudi liderat pel CREAF presenta el mapa de les zones prioritàries de protecció o hotspots de la península.
Aquestes zones de la costa Cantàbrica, Pirineus i Prepirineu, Madrid, Cuenca, la Rioja i Andalusia tenen valors màxims de biodiversitat i de capacitat d'emmagatzemar carboni.
Recentment, un nou estudi liderat per Judit Lecina-Diaz, investigadora del CREAF, i publicat a la revista Ecological Applications ha descobert que a Espanya els boscos que emmagatzemen més carboni són sovint els boscos on també hi resideix més diversitat d'espècies d'arbres i d'ocells forestals, i viceversa.
Aquesta relació té un gran valor des del punt de vista de la gestió dels nostres boscos.
L'equip està format per investigadors i investigadores del CREAF, el Centre de Ciència i Tecnologia Forestal de Catalunya (CTFC), la Universidade de Santiago de Compostela i la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB).
L'estudi ha permès obtenir un mapa on es poden veure les zones boscoses de la península on coincideixen els valors màxims de les dues propietats: molta biodiversitat i molt carboni segrestat.
Segons la investigadora, aquestes zones, anomenades hotspots en la terminologia anglesa, són de màxima prioritat i cal gestionar-les o protegir-les per conservar el seu gran valor natural i la seva capacitat d'esmorteir els efectes del canvi climàtic.
A més, sabent que les dues característiques es relacionen de forma directa, l'estudi recomana implementar estratègies de gestió i conservació conjuntes que millorin o preservin tant els estocs de carboni com la biodiversitat d'arbres i ocells que contenen.
L'equip de recerca ha pogut comprovar que un hotspot es dona on hi ha molts arbres junts i on les espècies que hi viuen tenen estructures diferents (arbres alts, baixos, amb més branques o amb menys).
La investigadora Lecina-Diaz remarca que com més arbres té un bosc, més carboni pot acumular.
Si a això li sumem que els arbres siguin diferents entre ells, competiran menys pel sol i per altres recursos, creixeran més i hi haurà lloc per més espècies.
En el cas dels ocells forestals, un bosc més atapeït i divers els ofereix més varietat de menjar i de llocs on fer el niu.
Així mateix, han comprovat que les zones de muntanya aïllades i amb fortes pendents és on hi ha també més estoc de carboni i més diversitat tant d'arbres com d'ocells forestals.
En aquests hotspots normalment no hi pot accedir l'ésser humà i els boscos i les espècies d'ocells que hi viuen creixen millor que si estiguessin sotmesos a la pressió humana, conclou l'autora principal.
L'estudi porta un mapa on es poden veure els boscos més preuats per la seva capacitat de retenir carboni i d'acollir biodiversitat.
Aquests boscos estan a la costa Cantàbrica, majoritàriament a zones del País Basc, nord de Navarra, Astúries i punts de Galícia; als Pirineus, Prepirineu, serralada Prelitoral catalana i als Ports de Catalunya i València; més a l'interior destaquen els espais de la sierra de Cebollera, a la Rioja, la sierra de Grazalema, a Andalusia, la Serranía de Cuenca, a Castilla la Mancha, la cuenca alta del Manzanares i la sierra de Guadarrama a Madrid.
L'estudi també s'ha dut a terme al Canadà amb un equip de col·laboradors internacionals portuguesos i canadencs que han obtingut resultats equivalents, però, per la zona del Québec.
Aquesta recerca pot ajudar als que prenen decisions a enfocar les polítiques de gestió del medi natural.
Cal que les polítiques de conservació i gestió forestal tinguin en compte aquests dos indicadors (estocs de C i biodiversitat) i les variables que els afecten perquè sovint, el que millori un indicador també millorarà l'altre i es pot arribar a mesures de gestió efectives tant en matèria de conservació de la natura com de mitigació del canvi climàtic.
Tendències de la biodiversitat a Catalunya, Nous actors de la conservació, Nous objectes de conservació i Aplicacions de les xarxes socials �