XXI, el paradigma de la memòria ha passat de l'amnèsia pactada de la transició a l'etapa reparacionista de l'actualitat.
Fruit d'aquest nou paradigma, neixen a Catalunya el Memorial Democràtic i la Xarxa d'Espais de Memòria, i es produeix un progressiu reconeixement del seu valor, i relativa turistificació, de tots aquells espais que han simbolitzat la lluita per les llibertats a Catalunya.
Catalunya i l'Estat espanyol han assistit, al llarg dels anys que portem de s. xxi, a la culminació del procés de modificació del paradigma per a la memòria col·lectiva dels anys de la Guerra Civil i la dictadura franquista.
Fins al moment actual, en què les polítiques impulsades des de l'administració han promogut la reparació de la memòria democràtica, hem passat per dues llargues dècades del silenci pactat a la transició, a més dels quaranta anys de dictadura on la memòria oficial era quelcom reservat als del bàndol vencedor.
En aquest sentit, Aróstegui tipifica aquestes tres categories de la següent manera: 1-Memòria de la identificació o confrontació (fins a la transició); 2- Memòria de la reconciliació (anys vuitanta i noranta); i 3- Memòria de la reparació (actualitat).[1]
El procés viscut a l'Estat espanyol, però, porta un parell de dècades de retard amb els processos engegats a les democràcies occidentals europees.
La segona generació de l'Alemanya de postguerra comença a qüestionar-se el passat recent de la seva societat i es pregunta on eren i què feien els seus avis i progenitors,[2] i aquest sentiment acaba traduint-se en una recerca incansable d'aquelles memòries amagades durant les èpoques més crues de la postguerra.
Arribats als anys vuitanta sorgeix, doncs, un esperit de reparació que provoca, amb l'estudi exhaustiu dels temes relacionats amb l'holocaust,[3] que la memòria passi a ocupar un lloc preponderant a l'agenda de les ciències socials, implicant, de retruc, la promoció de polítiques públiques de recuperació de la memòria.
L'Estat espanyol, a diferència de les democràcies occidentals europees, va patir quatre dècades de dictadura que, a posteriori, van marcar la memòria col·lectiva de la societat que va viure la transició a la democràcia.
El procés de transició democràtica va ser un procés de «transició via transacció»,[4] on des de dintre de l'aparell governamental franquista va tutelar-se tot el procés que havia de conduir el país cap a un nou règim de llibertats democràtiques.
Allò va suposar que no fos pas un trencament amb el model anterior, sinó una adaptació del mateix als nous temps.
Els que abans governaven ho continuarien fent, i els que lluitaven a l'oposició van acceptar disputar el poder polític amb les regles pactades al procés constituent, que acabaria culminant amb la promulgació de la Constitució espanyola l'any 1978.
Una de les claus del consens pactat aleshores no va ser altre que el foment implícit del silenci i l'oblit.
D'aquesta manera, la memòria col·lectiva d'aquella societat no es desenvolupa mitjançant les eines de conformació social de la memòria, sinó que ho fa promoguda des de l'àmbit institucional.[5] Es promou un model de bona memòria, que té en l'oblit i el silenci les seves característiques definitòries, i proposar un model alternatiu trencaria el model de reconciliació pactat entre els agents polítics de la transició, escenificat en la llei d'amnistia del 77.[6] La proposta d'aquest model es tradueix en tres aspectes: la reconciliació com a objectiu, la censura com a programa, i l'oblit com a instrument.[7]
Refugi antiaeri d'Agramunt ©Memorial Democràtic
Refugi antiaeri de Calella ©Memorial Democràtic
Així doncs, dues dècades després, és Catalunya qui agafa embranzida i posa en marxa un procés d'implementació de polítiques públiques de la memòria.
Amb segell propi, el concepte fomentat és el de memòria democràtica, quelcom molt inclusiu en comparació amb altres models conceptuals de memòria històrica on es privilegien el martiri de les víctimes i l'enaltiment dels herois resistents.[8] L'any 2007, el parlament de Catalunya aprova la llei del Memorial Democràtic, amb la qual s'oficialitza la creació i l'inici d'operacions del Memorial Democràtic de Catalunya, l'organisme públic, depenent de la Generalitat, creat amb l'objectiu de recuperar, commemorar i fomentar la memòria democràtica de Catalunya.[9] L'àmbit cronològic on se centra la seva actuació comprèn des de l'any 1931 al 1980, és a dir, de la Segona República a la transició democràtica.
Entre les seves funcions, en destaquem la difusió del patrimoni democràtic i dels espais de la memòria, per la importància que suposa el fet que una llei atorgui el rang de patrimoni a tots aquells elements, tangibles i intangibles, lligats a la memòria democràtica del país.
Aquesta categorització com a patrimoni és el pas necessari per a un posterior reconeixement del valor turístic d'aquests espais de memòria.
És així com s'acaba creant, l'any 2010, la Xarxa d'Espais de Memòria Democràtica de Catalunya.[10] En línies generals, l'objectiu de la xarxa és recuperar, senyalitzar i difondre aquells elements patrimonials lligats a la memòria democràtica de Catalunya, tot creant un nexe d'unió entre totes aquelles administracions locals que vulguin reivindicar el seu patrimoni lligat a aquesta època.
Itineraris de l'exili al castell de Sant Ferran de Figueres ©Memorial Democràtic
El Camí de la llibertat ©Memorial Democràtic
Però en parlar de turisme de memòria hem de referir-nos, ineludiblement, a França.
El mateix concepte és de clara inspiració francesa, i és que el turisme de mémoire ja porta més d'una dècada conceptualitzat al país veí, i les accions engegades tant des del sector públic com del privat fan d'aquest sector un important motor econòmic allà on té presència, exercint com a autèntic dinamitzador regional.[11]
Els orígens de la pràctica del turisme de memòria es poden remuntar fins al final de la 1a Guerra Mundial, on es començà a practicar el pelegrinatge a aquells llocs emblemàtics on molts van deixar-se la vida en combat,[12] però la seva conceptualització no arriba fins al canvi de segle.
Cavaignac i Deperne ho defineixen com «la pràctica turística que incita el públic a explorar els elements patrimonials reivindicats, per tal d'extreure'n tot l'enriquiment cívic i cultural que ens proporciona la referència al passat».[13] El turisme de memòria té un objectiu de doble vessant: l'educació cívica i el desenvolupament territorial.[14] Així, alhora que es tracta d'una activitat econòmica que repercuteix fortament a les zones on es practica, realitza una important tasca pedagògica per a la societat.
Aquesta segona característica és la que dóna cos i contingut al concepte de turisme de memòria, ja que impacte econòmic, en major o menor grau, ja en té qualsevol pràctica turística.
El turisme de memòria tracta de conscienciar històricament el turista, que ha de concebre l'experiència no com una simple contemplació, sinó com una autèntica lliçó cívica.
A més a més, pel que fa a la part històrica, no es tracta tan sols de conèixer i reconèixer, sinó d'acceptar el passat, per molt vergonyós que sigui.[15]
La potenciació d'aquesta nova tipologia de turisme va ser a càrrec de l'Estat.
De l'estreta col·laboració entre el DMPA (Direction de la Mémoire, du Patrimoine, et des Archives) i la ONAC-VG (Office National des Anciens Combattants et Victimes de Guerre), adscrites al Ministère de la Défense, i el Secrétariat d'État au Tourisme, depenent del Ministère de l'Artisanat, du Commerce, et du Tourisme, va sorgir la creació de la xarxa Chemins de Mémoire.[16] Des de l'Administració francesa es va comprendre que la creació de xarxes era un aspecte a potenciar si es volia fer del turisme de memòria quelcom amb èxit.
La xarxa va articular-se en un sistema de nodes, anomenats Points d'Appui, que alhora estaven inserits en un d'aquests 4 grans àmbits històrics: La fortificació (s. xvi-xx), guerra Franco-Prussiana (1870-1871), I Guerra Mundial (1914-1918), i II Guerra Mundial (1939-1945).
Avui dia, el model francès ha arrelat amb força i els seus números en confirmen l'èxit: segons les dades de 2010, els espais dedicats al turisme de memòria van registrar a França 6 milions de visitants, aproximadament la meitat dels quals eren estrangers.[17]
Parc de búnquers de Martinet i Montellà ©Memorial Democràtic
Interior del Museu Memorial de l'Exili de la Jonquera ©Museu Memorial de l'Exili
El turisme de memòria a França, amb unes característiques ben definides i amb la implicació de l'administració pública a escala integral, ha creat un model que és referència arreu del món.
Catalunya, fruit d'un retràs sociopolític de dècades envers la resta de les democràcies de l'occident europeu, ha trigat a engegar les seves pròpies polítiques de memòria.
Avui dia, però, com a societat madura, moderna i democràtica, disposa d'unes institucions preparades per desenvolupar polítiques encaminades al foment i consolidació del seu propi model de turisme de memòria.
La feina engegada des de l'Administració, amb el Memorial Democràtic i la Xarxa d'Espais de Memòria (inspirada a la xarxa Chemins de mémoire ), ha posat les bases per a l'arrelament d'aquest tipus de turisme.
A més a més, el model turístic català s'orienta cap a una direcció on el turisme cultural, el segment on s'ubica el turisme de memòria, ha d'agafar més pes en l'estratègia turística global.[18]
El model català, com el francès, consta de la vessant pedagògica —en aquest cas amb l'objectiu específic de normalitzar la situació democràtica—, i de la vessant econòmica —amb el propòsit de culminar un reconeixement del valor patrimonial en clau turística.[19]
El turisme de memòria ha demostrat a França que, no només és capaç de dinamitzar l'economia a zones amb poca activitat turística, sinó que aporta renovació a escala qualitativa en zones massificades —com en el cas de Còrsega—, i reconeix el valor del patrimoni de la resistència contra els nazis.[20] D'aquesta manera, Catalunya té la possibilitat d'incorporar dins el mapa turístic llocs tan dispars i llunyans entre si com l'Alt Empordà (Museu Memorial de l'Exili) i la Terra Alta (Consorci Memorial d'Espais de la Batalla de l'Ebre).
De la mateixa manera, la hiperturistificada Barcelona pot desenvolupar i consolidar un nou actiu, de caràcter cultural, que col·labori amb la diversificació de la seva oferta.
Tot això, amb la certesa d'estar complint una tasca pedagògica que ajudi a forjar els valors democràtics de la Catalunya del futur.
«Cronologia de l'assimilació d'una culpa».
Fins a l'últim moment, la secretària de Hitler ens explica la seva vida.
Polítiques públiques de la memòria.
[9] LLEI 13/2007, del 31 d'octubre, del Memorial Democràtic, DOGC, n.
[10] Ordre IRP/91/2010, de 18 de febrer, per la qual es crea la Xarxa d'Espais de Memòria Democràtica de Catalunya, DOGC, n.
Pla estratègic de Turisme de Catalunya 2013-2016 i Directius nacionals de turisme 2020.
Barcelona: Generalitat de Catalunya, 2013.
Refugi antiaeri de la Placeta Macià de Sant Adrià de Besòs ©Memorial Democràtic