Amalio Rey és fundador d'Emotools i expert en innovació humanista aplicant models d'intel·ligència col·lectiva i de creació de xarxes i ecosistemes de col·laboració.
Bona part de la seva feina se centra en el desenvolupament de co-skills (habilitats per col·laborar), així com en l'escalat i la millora de la qualitat dels processos participatius.
Imparteix formació i realitza consultoria sobre noves tendències en la gestió de la innovació com ara pensament de dissenyador ( design thinking ), hibridació, co-skills, open innovation, cocreació, models bottom-up d'intel·ligència col·lectiva i ecosistemes 2.0 per innovar.
Podeu trobar més informació als seus dos blocs, un de personal ( www.amaliorey.com ) i un de dedicat només a la intel·ligència col·lectiva ( http://bloginteligenciacolectiva.com/ ).
Pròximament podrem gaudir de la seva presència al 25è Espai de Gestió del Coneixement amb la conferència "Arquitectures participatives.
Com gestionar grups col·lectivament intel·ligents?"
Quina relació hi ha entre la intel·ligència individual i la intel·ligència col·lectiva?
Tal com suggereixen els adjectius dels dos conceptes, la intel·ligència individual es refereix a la capacitat de pensar i decidir d'una persona en particular, mentre que en el segon concepte hi ha un procés d'interacció social que reverteix en un resultat col·lectiu.
Perquè hi hagi intel·ligència col·lectiva hi ha d'haver algun mecanisme d'agregació (així li'n diem) que permeti convertir les preferències individuals en un judici o decisió de grup.
El que és fascinant de la intel·ligència col·lectiva és la seva relativa independència de la intel·ligència individual.
Hi ha estudis que demostren que ni la intel·ligència mitjana del grup (mitjana del quocient intel·lectual –QI– dels membres), ni la intel·ligència màxima (el QI més alt entre els subjectes del grup) són bons indicadors per predir la intel·ligència grupal.
Hi ha diferents tipus d'intel·ligències col·lectives de la mateixa manera que darrerament parlem de múltiples intel·ligències?
Hi ha tantes definicions d'intel·ligència col·lectiva (IC) com persones a les que preguntis.
També s'han proposat diferents tipologies, així que seria llarg d'explicar en una entrevista, però a mi me n'interessa especialment una, perquè crec que dóna moltes pistes.
Em refereixo a la distinció entre IC col·lectada i IC col·laborativa.
La col·lectada es refereix a processos on el resultat col·lectiu emergeix de sumar i combinar accions independents.
Algú col·lecta dades que després afegeix.
No es dóna una interacció social directa, ni conscient, entre els individus.
Els exemples més coneguts d'això poden ser Amazon, amb el seu sistema de recomanacions, o el cercador de Google.
En tots dos casos hi ha agregació col·lectiva, perquè es processen les metadades de milers o milions d'usuaris per generar una recomanació de compra o un rànquing d'enllaços a continguts.
L'arquitectura de participació aquí és més tecnològica (i externa al grup) perquè només busca trobar una manera enginyosa d'afegir les aportacions individuals.
La col·laborativa, en canvi, sí que produeix una interacció conscient, deliberada, que implica un esforç de socialització entre els membres del grup.
Hi ha diàleg intencionat entre els individus, per aconseguir els seus objectius i els del grup, i l'exemple icònic d'aquest model és la Wikipedia.
És el que fa el programa Compartim amb les seves CoP.
Què entens per arquitectura de la participació?
Quina relació té amb el que s'ha anomenat arquitectura de la informació del disseny de sistemes interactius?
Una arquitectura de participació és la manera com s'estructuren les dinàmiques d'interacció en un grup.
Són una sèrie d'atributs de disseny que fixen les regles de joc per les quals es regeixen aquestes interaccions.
Aquest disseny determina els límits, fixa els rols, s'embeu dels objectius, i decideix els mecanismes d'agregació que es faran servir per convertir les preferències individuals en un comportament col·lectiu.
Compte!, és molt més que dissenyar una plataforma amb una interfície intuïtiva i amigable, que també.
És important entendre, i hi insisteixo molt, que la IC és un repte de disseny, perquè tant el procés com els resultats dependran força de quina arquitectura participativa dissenyem, perquè aquesta fomenta valors i comportaments en la mesura que s'amara de la ideologia (en el sentit més ampli de la paraula) dels seus promotors.
Per a mi, un dels grans desafiaments que tenim, i és el tema on centro la meva recerca, és com aconseguir dissenys participatius que siguin més eficients, per així evitar els mals de l'entropia assembleària, que pot ser esgotadora.
Quines relacions podem assenyalar entre el treball en equip i la intel·ligència col·lectiva?
El treball en equip pot ser un exemple, un més, d'intel·ligència col·lectiva.
Acostumo a dir que la IC es pot treballar a tres nivells.
Un és el dels grups petits, que seria el que efectivament solem anomenar equips o, en argot institucional, comitès.
N'hi ha prou que dues o més persones s'asseguin a treballar juntes perquè ja s'activin mecanismes d'IC ja que es posaran en contacte preferències individuals que hauran de traduir-se en un judici o decisió col·lectiva.
Un segon nivell són les organitzacions, és a dir, empreses i institucions que tenen uns límits jurídics delimitats.
Per exemple, la gestió coherent d'una empresa necessita cada vegada més de la IC dels seus membres.
El tercer nivell són les comunitats, que són agrupacions de persones amb interdependències entre si que les obliguen a posar-se d'acord, bé perquè comparteixen el mateix espai geogràfic (per exemple, una ciutat), o bé perquè tenen les mateixes inquietuds o problemes per resoldre (una comunitat de pràctica).
Com podem caracteritzar l'estupidesa col·lectiva?
Aquesta és de les coses que més em pregunten, i habitualment explico primer que com més intel·ligent sigui un grup, millor sabrà escollir entre alternatives, i més optimitzarà les seves decisions.
Així que, des d'aquesta premissa, dic que hi ha estupidesa col·lectiva quan un grup pren decisions o arriba a judicis col·lectius que van en contra dels seus interessos.
Sent una mica exagerats en el terme, és estupidesa perquè el grup escull malament o fins i tot tria la pitjor opció possible, que, com sabem, de vegades passa.
¿Quin paper creus que tenen les comunitats de pràctica i, en concret, el programa Compartim en relació amb la gestió de la intel·ligència col·lectiva?
Les CoP són un extraordinari mecanisme per promoure l'aprenentatge col·lectiu mitjançant mecanismes informals, que es basen en el P2P learning.
M'agraden perquè el terme de pràctica deixa clar que la cosa va d'aprendre fent, i que l'aprenentatge ha de ser significatiu, amb impacte en l'àmbit en què es mouen habitualment aquestes persones.
També té una dimensió motivacional, perquè se suposa que les persones participen en aquestes comunitats de forma totalment voluntària, i hi són perquè estan interessades a aprendre mitjançant un procés de construcció col·lectiva amb els seus parells.
Això, si es fa bé, pot tenir un efecte màgic.
Però ja que em preguntes, permeteu-me centrar bé el paper de les CoP dins dels processos d'innovació, perquè sovint es confon... almenys segons la meva experiència.
Per a mi, les CoP són bàsicament dispositius per a l'aprenentatge i, per tant, són un dels mecanismes més eficaços per formar el personal.
Però si vols fer innovació, és a dir, moure't cap a la dreta del funnel d'innovació (aquest embut que va tancant des de les idees als productes / serveis generats) on entren en joc mecanismes d'execució, és probable que les CoP no siguin el contenidor més adequat.
No és el mateix aprendre que innovar.
Per produir impacte tangible en forma de productes i serveis integrats en realitat es necessiten equips més petits, àgils i enfocats a uns objectius ben delimitats i amb calendaris d'execució més estrictes.
En aquest punt hi ha un canvi de xip, i la lògica és més d'emprenedors que d'aprenents.
Dinàmiques així lliguen menys amb les CoP, que per a mi estan més centrades en el procés, encara que lògicament generin també resultats.
Per això, el que cal fer és complementar les CoP amb els anomenats equips d'innovació (Ei).
Si això es fa així, les CoP es converteixen en el planter generador d'idees, en la llançadora d'equips d'innovació que, un cop creats, segueixen el seu curs amb lògiques diferents.
En concret, el programa Compartim és el programa pioner de l'Estat espanyol en matèria de comunitats de pràctica.
Té moltíssim mèrit que un programa d'aquest tipus, que es va avançar al seu temps, pugui celebrar una dècada de funcionament, i amb els resultats que ha aconseguit.
I em sembla molt interessant, un repte per a mi, pensar en les CoP del Compartim com un espai on s'articulen processos d'intel·ligència col·lectiva.
Fa uns quants anys, Sandra Sanz, autora del llibre Comunitats de pràctica, va polemitzar sobre si en el programa Compartim hi havia veritables comunitats de pràctica.
Ella mantenia la tesi que, fonamentalment, ens trobàvem davant de grups de treball col·laboratiu.
No vam voler entrar directament en la polèmica, tot i que un terç dels casos en què es basava el seu llibre, fruit d'una tesi doctoral, s'inspiraven en els grups que vam posar a la seva disposició.
No ens va interessar polemitzar amb l'autora, ja que enteníem que era més un assumpte semàntic i d'interpretació que de fons.
Sandra Sanz, basant-se en una interpretació molt rigorosa de la primigènia obra de Wenger, situava l'element definidor de comunitat de pràctica en la interacció compartida i sostinguda sobre un domini o una pràctica comuna; però, i aquí hi havia la diferència, en el moment que es podia interpretar que el grup treballava més per a un cap organitzatiu (demanda directiva o lliurable a data fixa), passava a ser una mena diferent d'agrupació.
Doncs bé, passats els anys, hem volgut repensar aquest plantejament de Sandra Sanz i, aprofitant l'imminent Congrés EDO de maig, hem preparat una ponència junt amb José Luis Muñoz on comparem diferents estudis sobre èxit en comunitats de pràctica.
Concretament, prenem com a referència tres aportacions documentades en la bibliografia de referència: la de Sandra Sanz (2012), sobre la base d'un estudi de quatre tipus de comunitats; la de Gairín i altres (2012), amb dos tipus de comunitats, i les CoP del Departament de Justícia de la Generalitat de Catalunya, mitjançant el programa Compartim (Martínez, 2015).
Sanz (2012), partint de l'estudi de McDermott (2001) «Knowing in Community: 10 Critical Success Factors in Building Communities of Practice», va establir en el seu estudi fins a vuit indicadors en quatre tipus de comunitats existents (Virtaula, Compartim, Telecentres i Auditors).
· Necessitat identificada per fonamentar l'agrupació.
· Alineació d'interessos entre participants i direcció.
· Existència d'una figura de moderador.
· Legitimació de la comunitat mitjançant una pràctica reconeguda i potenciada.
· Accés a les tecnologies de la informació.
L'estudi de Gairín i altres (2012) compara dos tipus d'agrupacions de comunitats, les del Departament de Salut i les del Departament de Justícia de la Generalitat de Catalunya.
Aquest estudi fa possible concretar els següents indicadors, relacionats amb el context organitzatiu, la dinàmica de funcionament, les característiques personals dels participants i els resultats obtinguts.
Característiques personals dels participants
I en el cas del programa Compartim (Martínez, 2015), després d'una dècada d'haver-se posat en marxa, s'ha produït un llegat que podria concretar-se en els següents indicadors d'èxit:
· Adequada detecció dels problemes o necessitats.
El treball col·laboratiu no pot ser impulsat com a resultat d'una moda.
Si es vol que sigui sostenible i eficient, ha de lligar amb una necessitat real detectada i valorada com a important per a l'organització.
· Focalització precisa en el problema o necessitat que s'ha de resoldre.
Com més operativitat en la descripció d'un pla de treball, més ràpid es podrà avançar.
Respecte d'això, cal tenir en compte eines, plataformes, espais, rols, encàrrecs, etc.
· Presència d'un animador-coordinador-moderador que ha d'estar sota la tutela directa d'una figura de patrocini que exerceixi d'avalador en l'organització.
· Generar productes de coneixement lliurables i mantenir compromisos de finalització i lliurament finals (transferència a l'organització).
De les tres contribucions analitzades podríem extreure'n fins a quatre indicadors específics d'èxit, comuns i rellevants.
a) Necessitat real identificada que pugui fonamentar la interacció i que estigui alineada amb els objectius de la direcció i l'organització.
El motor que posa en marxa i possibilita la interacció es basa en l'existència d'una problemàtica que s'ha de resoldre i que afecta directament els professionals i l'organització.
b) Alineació d'interessos dels participants i de la direcció.
Per tal que la interacció sigui sostenible, hi ha d'haver consens en l'elecció de l'aspecte a desenvolupar.
Si és així, es facilita la motivació que permet arrencar la interacció necessària.
Aquest factor és important tant per a la direcció (i/o el departament de recursos humans) que actua d'element facilitador com per als professionals interessats.
c) Existència de la figura del moderador, que opera tant com a coordinador i facilitador del grup com de connector amb la direcció i els objectius estratègics de l'organització.
d) Productes de coneixement elaborats i transferits.
És important considerar l'orientació de la comunitat cap a la realització d'un treball lliurable com a element d'èxit.
Així, components de motivació, enfocament a resultat i cohesió grupal s'afegeixen a la dimensió inicial de «compartir per aprendre» de les primeres aportacions de Lave i Wenger (1991).
De totes maneres, per buscar un altre punt de vista, hem recorregut a Steve Dale, que fa bastants anys que treballa en comunitats de pràctica al Regne Unit i ens diu el següent sobre indicadors d'èxit en comunitats de pràctica només en línia:
L'èxit, per descomptat, dependrà de la finalitat de la comunitat.
Algunes CoP s'han establert com a xarxes per a l'aprenentatge i l'intercanvi; altres tenen una orientació diferent, per exemple, el desenvolupament de noves pràctiques....
Està clar que és més difícil establir criteris d'èxit per a una CoP dedicada a compartir el coneixement que, per exemple, per a una CoP que ha de fer un lliurament tangible.
En la primera la valoració de l'èxit es basarà en una anàlisi més subjectiva que en última, en què és probable que hi hagi una evidència més concreta, per exemple un document de política o d'estudi de cas.
No obstant això, en lloc de discutir i debatre els criteris per avaluar l'«èxit» d'una CoP (o d'un altre sistema d'aprenentatge de l'organització), prefereixo considerar com fem el seguiment i avaluar «la salut» de la CoP.
Per a aquest enfocament, crec que hem de considerar l'analogia d'una CoP amb un organisme viu i la seva respiració.
A continuació estableix aquesta llistat d'indicadors quantitatius:
· Taxa de creixement de la comunitat
· Nombre i freqüència dels documents carregats
· Nombre i freqüència dels documents llegits o descarregats
· Nombre i freqüència de les noves entrades del blog
· Nombre i freqüència dels missatges al fòrum
· Nombre i freqüència dels comentaris
· Nombre de pàgines vistes per sessió
· Temps dedicat a la CoP per sessió del navegador
Crec que la seva postura és raonable i, a més, permet fer un diagnòstic més ajustat en cas de símptomes de funcionament anòmal.
El mateix Dale ens dóna la seva recepta per al tractament.
25a sessió d'Espais de gestió del coneixement.
Com gestionar grups col·lectivament intel·ligents?
de febrer de 2016, de 15.45 a 18.30 h
5 de febrer de 2016, de 9 a 14 h
X Jornada de Treballadors Socials del Departament de Justícia
16 de febrer de 2016, de 9,15 a 14,30 h
IV Congrés Internacional EDO 2016.
Aprenentatge situat i aprenentatge connectat: implicacions per al treball
Organitzen: Equip de Desenvolupament Organitzacional de la Universitat Autònoma de Barcelona, Centre d'Estudis Jurídics i Formació Especialitzada i Escola d'Administració Pública de Catalunya
Pàgina web del Congrés (podeu consultar-hi les condicions d'inscripció –fins al 30 d'abril– i de presentació de comunicacions –fins al 15 de gener).
Podeu consultar els materials de la X Jornada Compartim.
CEJFE, Barcelona, 1 de desembre de 2015
I les publicacions més recents del programa Compartim:
Comunitat de prevenció i mediació comunitària
Elements interns i externs de la intervenció en les MPA.
Producte 2015 de la comunitat de pràctica de mesures penals alternatives
La societat democràtica recorre sistemàticament al debat, a la discussió, a l'argumentació.
No obstant, les tècniques que permeten convèncer a l'altre sense violència són poc conegudes i s'ensenyen poc.
L'autor planteja en aquest llibre diverses qüestions fonamentals sobre aquest tema.
Quins arguments utilitzem normalment?
Quina diferència hi ha entre argumentar i seduir, entre agradar o manipular a l'altre?
L'autor il·lustra l'obra amb nombrosos exemples utilitzats sovint en la discussió política o el debat social.
Molts estudis demostren que el desenvolupament professional és l'eina més poderosa de què els líders disposen per tal de disminuir la rotació de personal, obtenir millors resultats, productivitat i que els empleats s'involucrin més amb els objectius de l'empresa.
Les autores d'aquesta obra ofereixen una sèrie de consells per a descobrir què necessiten els empleats i com recolzar-los sense necessitat de grans inversions de temps ni diners.
Hi ha vida més enllà de WhatsApp: Telegram és la seva principal competència, el servei de missatgeria instantània completament gratuït al que la majoria de la gent recorre a tot el món quan WhatsApp falla.
Telegram és una API de codi obert que permet als usuaris enviar missatges i intercanviar qualsevol tipus d'arxiu de fins a 1,5 GB, que es desen al núvol sense límit.
Ofereix la possibilitat d'enviar missatges amb encriptació d'extrem a extrem, i també de programar-ne l'autodestrucció.
Permet la creació de grups de fins a 200 membres (i excepcionalment de fins a 1.000 membres).
A diferència de WhatsApp, però, no permet l'enviament de notes de veu ni fer vídeotrucades.
Telegram està disponible per a Android, iOS, Windows Phone, web i escriptori.
Altres serveis similars són Line o WeChat.