projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
La presència de representants feixistes italians i nazis alemanys a Catalunya i Espanya durant els anys de la Segona Guerra Mundial fou important.
Les visites de diverses personalitats polítiques, algunes d'elles força destacades, durant els anys de guerra mostren les excel·lents relacions que hi havia entre els tres països.
L'Espanya franquista dels anys 1939-1945 va mantenir la col·laboració amb els aliats feixistes que havia tingut durant la Guerra Civil.
Aquestes amistats es van fer presents de diverses maneres: en les relacions diplomàtiques, econòmiques i culturals; en la col·laboració militar, policial i entre els serveis d'espionatge —amb la persecució d'opositors—, així com en l'organització conjunta de diversos actes propagandístics.
Aquesta bona sintonia també es va fer evident a través de diverses visites que feren diversos responsables dels dos règims.
Entre aquestes, cal destacar la que va efectuar el 10 de juliol de 1939 el comte Galeazzo Ciano, ministre d'Afers Exteriors d'Itàlia, i la que va protagonitzar el 23 d'octubre de 1940 Heinrich Himmler, Reichsführer d'Alemanya i cap de les SS i de l'Oficina Central de Seguretat del Reich.
Tots dos van viatjar a Barcelona i a altres localitats de Catalunya —com Tarragona, en el cas del comte Ciano, i Montserrat, en el cas de Himmler—, unes trobades que serviren per a consolidar les relacions entre els règims durant el conflicte mundial.
Llurs visites serien completades per d'altres de diversos representants del feixisme italià i del nazisme alemany, com la d'Elisa Paul, secretària general de la Secció Femenina del Partit Nazi (NS-Frauenschaft), o la de Ruth Moll, cap del departament d'afers espanyols, italians i sud-americans de la Secció Femenina del Partit Nazi (NS-Frauenschaft).
Només la caiguda de Mussolini el juliol de 1943 i la confirmació que Alemanya estava perdent la guerra, així com les pressions del Regne Unit i els Estats Units, forçaren les autoritats franquistes a refredar lentament i progressivament les relacions amb els seus antics aliats.
Inici de la Segona Guerra Mundial.
La influència del feixisme i del nazisme en la dictadura franquista
Esvàstiques a la façana principal del Palau d'Art Modern de la Ciutadella, actual seu del Parlament de Catalunya, amb motiu de l'exposició sobre l'arquitectura moderna a Alemanya el 20 d'octubre de 1942.
Concert del Grup Artístic de les Joventuts Hitlerianes al Palau de la Música Catalana.
El cònsol general d'Itàlia Gino Berri fent un discurs el dia de la inauguració de la cripta dels italians caiguts a Catalunya.
Heinrich Himmler, cap de les SS alemanyes, acompanyat de Luis Orgaz, capità general de Catalunya, i altres autoritats franquistes visiten el monestir de Montserrat.
El governador civil Antonio Correa Véglison va ser l'encarregat de rebre-les durant la seva visita a la ciutat.
Visita de les principals autoritats espanyoles i nazis a l'Exposició d'Arquitectura Moderna Alemanya.
Podem veure, entre d'altres, el capità general, Alfredo Kindelán, i el governador civil, Antonio Correa Véglison.
Heinrich Himmler, cap de les SS alemanyes, visita Barcelona.
Oficialment, el 5 de setembre de 1939 Espanya es declarà neutral en la guerra.
Tot i això, Franco reuní la Junta de Defensa Nacional i preparà les forces armades per a la intervenció bèl·lica al costat d'Alemanya i eventualment d'Itàlia.
Els plans adoptats incloïen operacions d'atac a Gibraltar i a la part francesa del protectorat del Marroc, així com el bloqueig de les línies marítimes francesa a la Mediterrània i britànica a l'Atlàntic.
L'annexió del territori dels Sudets per part d'Alemanya, la pressió sobre Txecoslovàquia i la invasió de Polònia després de signar un sorprenent pacte amb Stalin el 23 d'agost de 1939 van acabar provocant una nova guerra mundial, tot i que Hitler no desitjava que esclatés en aquell moment.
Els seus efectes serien devastadors, amb 55 milions de morts i nivells de destrucció desconeguts fins aleshores.
El règim de Franco veié amb preocupació el pacte germanosoviètic, així com l'atac i la subsegüent derrota i desaparició de la catòlica Polònia, però s'apressà a avaluar els possibles efectes positius que una intervenció a la guerra juntament amb Alemanya podia reportar-li.
Oficialment, el 5 de setembre de 1939 Espanya es declarà neutral en la guerra, però poques setmanes després que hagués començat, el 31 d'octubre, Franco reuní la Junta de Defensa Nacional i va preparar les forces armades per intervenir bèl·licament al costat d'Alemanya i d'Itàlia quan Itàlia es decidís també a participar, cosa que faria el 10 de juny de 1940.
Els plans adoptats incloïen operacions d'atac a Gibraltar, a la part francesa del protectorat de Marroc, el bloqueig de les línies marítimes francesa a la Mediterrània i britànica a l'Atlàntic, així com la mobilització de 150 divisions de terra (dos milions de soldats).
Es preveia declarar la guerra quan França i el Regne Unit es trobessin contra les cordes, i es pensava en una participació efectiva i curta que permetés a l'Espanya franquista participar en el repartiment del botí.
Tot i això, quan el règim negocià ja directament amb Alemanya l'entrada a la guerra —durant la segona meitat de 1940—, també es mostrà disposat a participar en una guerra de més llarga durada.
La presència de nazis i feixistes a Catalunya durant la Guerra
Trobada diplomàtica entre Franco i Hitler a Hendaia el 23 d'octubre de 1940, amb l'objectiu de tractar la futura participació espanyola a la Segona Guerra Mundial.
Trobada entre Franco i Mussolini a la localitat italiana de Bordighera el 12 de febrer de 1941.
1939: devastació, repressió i gana.
Aquests foren els eixos que dominaren l'Espanya franquista de la postguerra.
Un país destruït a causa de la Guerra Civil, una terrible repressió que afectà milers d'homes i dones i la presència de la gana, que tingué unes conseqüències terribles sobre tota la població.
Posada en llibertat d'un grup de preses de la presó de dones de Barcelona.
Una de les preses davant la Junta de Llibertat Vigilada, formada per religiosos i militars.
Pérez de Rozas / Arxiu Fotogràfic de Barcelona
Les barraques on vivien els republicans al camp de concentració d'Argelers.
La manca de molts productes de primera necessitat durant els anys de la postguerra van provocar cues constants en botigues per poder-los adquirir.
Fons Fotogràfic de l'Arxiu Municipal d'Esparreguera
Quan l'1 de setembre de 1939 l'atac alemany a Polònia desencadenà la Segona Guerra Mundial, feia només cinc mesos que la Guerra Civil havia acabat.
El país havia sofert enormes pèrdues humanes: 600.000 morts d'una població de 25 milions, 200.000 dels quals deguts a les dues repressions —la franquista havia estat responsable de 150.000 i la republicana, de 50.000—, mentre 475.000 persones havien travessat la frontera francesa el febrer anterior fugint de l'avanç franquista.
En retornarien al llarg de l'any unes 300.000, empeses per les males condicions de l'internament i per les falses promeses que res no passaria «a los que no tengan las manos manchadas de sangre».
La població penal espanyola —amuntegada a presons i camps de concentració— arribava als 270.000 interns el 1940.
A aquesta devastació humana, s'hi afegien les abundants pèrdues materials, d'equipament industrial, de transports, etc., i, sobretot, l'efecte que per a la població i l'economia suposà la imposició franquista d'una política econòmica intervencionista i autàrquica, semblant a la de les potències feixistes i que perseguia un alt grau d'autosuficiència.
En contrast amb aquests devastadors fets humans i econòmics, Franco s'apressà a declarar la neutralitat en la nova guerra europea, tot i que en realitat començà a preparar secretament una futura intervenció bèl·lica al costat d'Alemanya.
El règim creia que d'aquesta manera aconseguiria engrandir Espanya des del punt de vista imperial i colonial a costa de França i del Regne Unit.
Inici de la Segona Guerra Mundial.
Milers de soldats i represaliats per la dictadura franquista foren inhumats de forma anònima en fosses comunes.
Milers de soldats republicans mai no tornaren a casa.
Molts d'ells moriren o desaparegueren en combat, en diferents fronts de guerra, i van ser enterrats en molts casos de manera anònima en fosses comunes.
La desaparició d'aquests joves va suposar un drama familiar sense precedents.
A la incertesa de no saber què havia passat amb els seus éssers estimats, s'hi afegia que la dictadura franquista ni tan sols permetia en molts casos la inscripció d'aquests homes en el registre civil.
En els casos que les persones afectades haguessin estat afusellades després d'un consell de guerra, les seves restes eren inhumades en les fosses comunes dels cementiris de les quatre capitals de província catalanes.
En cap cas les autoritats franquistes no informaven els familiars del destí final dels seus parents.
Per contra, la dictadura sí que es va encarregar de localitzar, exhumar i dignificar les víctimes de la violència revolucionària dels primers mesos de guerra, amb actes públics de propaganda.
El règim franquista es va apoderar de totes aquestes víctimes, al marge, en diversos casos, de les mateixes famílies.
Presons i camps de concentració
Sense cap mena de dubte la característica principal de la dictadura franquista fou la terrible repressió que dugué a terme sobre els vençuts de la guerra.
Des del 28 de juliol de 1936, quan la Junta militar de Burgos decretà l'estat de guerra, tots els delictes civils i militars foren competència de la justícia militar.
Tot i que molta gent va poder fugir per la frontera amb França, prop de 4.000 persones foren executades a Catalunya entre 1938 i 1953.
Les aproximadament 1.000 persones afusellades a Lleida van ser executades al cementiri i enterrades a una fossa comuna; el mateix va passar amb les 519 de Girona.
A Tarragona, en van ser afusellades 703 a la muntanya de l'Oliva i enterrades a la fossa comuna del cementiri.
I a Barcelona, la majoria dels 1.717 executats van ser afusellats al Camp de la Bota i enterrats al Fossar de la Pedrera del cementiri de Montjuïc.
Les autoritats rebels promulgaren la Ley de Responsabilidades Políticas, una llei de caràcter retroactiu que considerava delicte qualsevol tipus de suport a la República des d'octubre de 1934.
Les seves penes eren fonamentalment econòmiques i comportaven confiscacions de béns.
Mentre es fomentaven les delacions i denúncies anònimes, el nou Estat repressor continuà bastint-se amb noves lleis (com la Ley de represión de la masonería y el comunismo de 1940, entre d'altres) al llarg de tota la dictadura que, més enllà de la repressió física per causes polítiques, coartaren la vida social i cultural buscant el càstig, l'atemoriment, l'exclusió i el desprestigi social dels vençuts.
Les desaparicions durant la Guerra Civil i fosses comunes
La política repressiva del règim no s'aplicava solament al catalanisme polític, sinó a la catalanitat, a la identitat; alguns historiadors ho han qualificat d'intent de «genocidi cultural».
El català era considerat un simple dialecte que s'havia de suprimir de l'espai públic.
Al llarg de 1939, foren nombroses les normatives publicades que volien desterrar el català de l'ensenyament, de l'administració pública, de la retolació al carrer, etc. La normalitat cultural va haver de refugiar-se a l'exili, que va fer un destacable esforç per preservar i difondre la llengua i la cultura catalana.
La prohibició d'utilitzar el català en publicacions, revistes, ràdio i cine va ser absoluta, i com a conseqüència van desaparèixer centenars de publicacions periòdiques i es va procedir a la destrucció de tot el teixit associatiu que havia constituït un element bàsic de la catalanitat i del republicanisme popular.
La proposta cultural oficial de la dictadura es basava en la barreja del vell antiliberalisme catòlic i el nou feixisme.
La major part de la intel·lectualitat catalana, compromesa amb la causa republicana, o bé va marxar a l'exili o bé va ser depurada.
La depuració va ser massiva a totes les administracions de l'Estat, i amb especial acarnissament en el món de l'ensenyament i l'educació, així com altres professions com ara metges, periodistes, arquitectes i advocats, entre d'altres.
Un nou món laboral per a un nou Règim
La dictadura franquista va tenir clar des del primer moment que per mantenir-se en el poder calia tenir sota control el món laboral, així com anul·lar el moviment obrer.
L'autarquia va ser una opció voluntària del règim franquista.
Era una peça més del seu projecte polític totalitari a partir del qual s'aspirava a la independència econòmica, se sublimava l'aïllament i es desconfiava tant de l'economia liberal com de qualsevol influència exterior.
Es donava continuïtat a l'economia de guerra que es venia aplicant des de 1936, l'intervencionisme del govern era present en tots els aspectes de l'activitat econòmica i el resultat final va ser desastrós —fins al 1950, no es va recuperar el nivell de producció industrial de 1930.
Tot i així, el món empresarial va ser el gran beneficiari de la nova legislació laboral i del control policial que el franquisme imposà sobre l'obrerisme.
La derogació de la pràctica totalitat de la legislació social, econòmica, agrària i laica republicana va suposar la total eliminació dels instruments de defensa i pressió que tenien els treballadors per millorar les seves condicions laborals (sindicats obrers, vagues, etc.)
Enquadrats en «sindicats verticals» que integraven tant treballadors com tècnics i patrons, i que estaven supeditats al partit únic i a l'Administració, els treballadors veien que el nou sistema polític suposava el reforçament de la propietat privada i dels drets dels empresaris, els quals gaudirien d'avantatges econòmics i socials a canvi de renunciar a instruments polítics autònoms.
Des de l'inici, el franquisme va crear tot un entramat de símbols per legitimar-se i projectar-se sobre la població.
La simbologia franquista va inundar l'espai públic de ciutats i pobles, i anà des dels objectes més ordinaris (segells, monedes, bitllets) fins al calendari (Día del Alzamiento, Día de la Victoria, Día del Caudillo, etc.), passant pels himnes oficials, la bandera, el nomenclàtor dels carrers o els monuments dedicats als morts franquistes que es van estendre per totes les poblacions.
La finalitat política de monuments com els dedicats als «Caídos por Dios y por España» era recordar la Victòria de la guerra com a mite fundacional del règim i mostrar algun dels seus fonaments ideològics: la República era la caiguda; la guerra, la redempció, i la sang vessada pels «màrtirs», el tribut necessari per trobar el camí de la resurrecció i aixecar la «Nueva España».
Un símbol clau en tots els monuments havia de ser la creu, tot i que podia anar acompanyada d'altres motius iconogràfics (jou i fletxes, escut d'Espanya, emblema del Víctor i altres figures al·legòriques com l'àguila i el llorer) que recordaven l'Espanya dels Reis Catòlics o l'imperi de Carles V, imatge històrica en la qual s'emmirallava el franquisme.
Un nou món laboral per a un nou Règim
Amb la victòria de les tropes rebels i l'inici de la dictadura franquista el 1939, els catalans que donaren suport a Franco s'afanyaren a col·laborar i utilitzar els seus mèrits durant els anys de guerra.
Amb l'ocupació progressiva del territori, els catalans de Franco van començar a ocupar els llocs de responsabilitat.
Tanmateix, la seva autoritat era força limitada i se circumscrivia als àmbits provincial i local, la seva presència en els òrgans de poder central va ser escassa i van ocupar càrrecs al Consejo Nacional de FET y de las JONS i alguns càrrecs.
Els catalans que van donar una cobertura religiosa al cop d'Estat militar dins la jerarquia eclesiàstica —especialment l'arquebisbe de Toledo, Isidro Gomà, i el bisbe de Salamanca, Enrique Pla i Deniel— tindrien també una important influència política en el nou règim.
La immensa majoria de càrrecs municipals van recaure en falangistes —tant anteriors al 1936 com sobrevinguts de guerra—, alguns tradicionalistes, alguns monàrquics d'extrema dreta i una bona colla de trànsfugues del catalanisme conservador.
D'entre tots ells, van sobresortir alguns noms, com per exemple Miquel Mateu, alcalde de Barcelona el 1939 i amic personal de Franco, o altres alcaldes amb un cert pes, com ara Josep Maria Marcet, a Sabadell, o Víctor Hellín, alcalde de Lleida.
L'Església recolzà des del primer moment l'alçament rebel, tot batejant la guerra com croada.
Amb la victòria franquista l'Església fou un mecanisme més que utilitzà el règim per controlar la societat.
Patriotisme i catolicisme es fusionaven, l'Estat i l'Església entraven en una relació simbiòtica, era el conegut «nacionalcatolicisme».
L'Església havia batejat la Guerra Civil com a «Santa Cruzada».
Des d'un començament, gran part de l'estructura eclesiàstica va donar suport als militars colpistes i va participar directament en el sistema repressiu de la dictadura.
Un cop acabada la guerra, en treia els rèdits: més enllà del suport institucional i polític, obtenia el monopoli de la cultura i la moral.
Controlava bona part de l'educació, estava present a presons i hospitals, a la censura de la premsa, dels espectacles, la moda, etc. Els pocs que dins l'Església havien treballat per a la conciliació abans, durant i després de la guerra, com el cardenal Francesc Vidal i Barraquer, no tenien lloc en aquesta Nova Espanya i moririen a l'exili.
L'únic partit polític legal durant la dictadura franquista fou FET y de las JONS.
D'ideologia feixista, organitzà i controlà diverses organitzacions de masses que li permeteren el control de la societat.
Les funcions del partit únic de FET y de las JONS, subordinat totalment al general Franco, eren les d'assegurar el suport polític de la població en diferents organitzacions de masses (el Frente de Juventudes, la Sección Femenina, el Sindicato Español Universitario i, de forma molt destacada, les Centrales Nacionales Sindicalistas i la Organización Sindical); dirigir la propaganda, controlar els mitjans de comunicació i la censura, i participar directament en la repressió mitjançant la investigació i la denúncia (la seva Delegación Nacional de Información y de Investigación, una espècie de policia paral·lela que tenia presència a tots els municipis).
Per als falangistes, s'havia de «superar» la lluita de classes, abolir els «separatismes», prohibir els partits polítics i sindicats, impedir la difusió d'idees democràtiques i revolucionàries, esborrar qualsevol rastre d'heterogeneïtat política, identitària o cultural i fomentar, en canvi, un «Nuevo Estado» on es «reunificaria» tota la població antigament dividida en partits per tal d'aconseguir tant «l'España Grande» com més quotes de justícia social.
La dictadura franquista es recolzaria en l'Exèrcit i en el partit únic FET y de las JONS, per imposar les seves polítiques a la societat.
L'exèrcit franquista havia guanyat la guerra i sobre l'exèrcit se sustentaria la dictadura.
A diferència d'altres feixismes europeus, com l'italià o l'alemany, els militars havien estat la peça fonamental per aconseguir el poder a Espanya, i el general Francisco Franco ho tindria molt present a l'hora d'estructurar el nou ordre.
El general Eliseo Álvarez Arenas dirigiria un règim especial d'ocupació constituït expressament per governar Barcelona fins a l'1 d'agost de 1939.
D'altra banda, el Govern Civil de cada província era la institució encarregada d'aplicar les polítiques del franquisme.
Els governadors civils, que depenien del Ministeri de Governació, també podien ser militars, i exercien el càrrec amb un ferri control sobre la població.
Dirigien les forces policials, controlaven les administracions locals, els nomenaments de les comissions gestores de les diputacions i dels ajuntaments.
Tot i així, els jefes provinciales de FET y de las JONS, el partit únic del franquisme, consideraven que el seu paper era el d'exercir la màxima autoritat política provincial, i això va portar a enfrontaments amb els governadors.
Finalment, a partir de 1940, els governadors acumularien ambdós càrrecs i mantindrien una autoritat sense contestació a la província.
L'any 1939 es produiria l'exili republicà, un èxode de grans dimensions sense precedents en la història.
Els darrers dies de la Guerra Civil a Catalunya foren un veritable calvari per a les tropes republicanes en retirada i per a gran part de la població.
Malgrat els diversos intents, va ser impossible estabilitzar una línia de front, i l'únic que aconseguia retardar l'avanç de les tropes franquistes era la voladura dels ponts.
Mentre la Generalitat emetia una ordre de desallotjament, la retirada de l'exèrcit cap a França es va veure dificultada pels constants bombardejos de l'aviació franquista, per l'allau de la població civil que fugia dels invasors i pel tràgic deambular de les autoritats republicanes.
En suma, un nombre molt important de catalans i de desplaçats interns procedents de la resta de l'Estat emprenia el camí de l'exili en una dramàtica escalada cap a la frontera amb les tropes franquistes que els trepitjaven els talons.
En els darrers dies, la masia de Can Perxers d'Agullana es convertí en la residència provisional del president de la Generalitat —Lluís Companys— i del president del Govern basc —José Antonio Aguirre.
Així mateix, el castell de Figueres ho fou del Govern de la República espanyola encapçalat per Juan Negrín, i va ser també a Figueres on es va fer la darrera reunió de les Corts de la República en territori peninsular l'1 de febrer de 1939.
Després de la sortida del president Companys i dels membres del Govern de la Generalitat, la caravana de refugiats encara es perllongà alguns dies més fins al final de la guerra a Catalunya.
Unes 500.000 persones —tant catalanes com refugiats d'altres parts de l'Estat— prengueren el camí de l'exili.
Bona part d'ells van ser internats en camps de concentració a Argelers, Sant Cebrià, Barcarès, Agde, Bram, Gurs, Vernet i Setfonts, entre d'altres.
Mesos més tard, el desembre de 1939, havien tornat a Espanya quasi 200.000 refugiats, mentre que unes 175.000 persones no retornarien mai o fins a la fi de la dictadura.
Molts viurien les vicissituds d'un nou exili o la reemigració cap a Amèrica (especialment a Mèxic), Nord d'Àfrica o l'URSS.
L'ocupació franquista de Catalunya suposaria la fi de les llibertats i de la democràcia i l'inici d'una terrible repressió sobre els vençuts.
El 23 de desembre de 1938, fent cas omís a la treva nadalenca que havia proposat el Vaticà, s'inicià l'ofensiva final de les tropes franquistes sobre la resta de la Catalunya autònoma i republicana, després de l'ocupació d'una part del territori l'abril de 1938.
L'avanç franquista, que es marcà com a objectius principals la conquesta de les tres capitals catalanes —Lleida havia estat en bona part ocupada—, estigué en tot moment precedit de bombardeigs que castigaren diferents localitats properes al front i algunes de les principals ciutats del país.
L'arribada de la notícia, el 15 de gener de 1939, que Reus i Tarragona havien estat ocupades per les tropes rebels desmoralitzà de manera definitiva els caps militars republicans, els quals foren conscients que el seu exèrcit havia arribat al límit de la seva capacitat de resistència.
Era un dijous, 26 de gener, quan la ciutat de Barcelona va ser ocupada per les tropes del general Francisco Franco, fet que tingué un ampli ressò nacional i internacional.
Un cop es confirmà l'ocupació, les tropes franquistes seguiren cap a la frontera pirenaica.
Abans d'arribar a aquell punt, van anar ocupant les diferents poblacions que quedaven encara sota control republicà.
Girona, la darrera capital catalana que encara no havia estat ocupada, va caure el 4 de febrer de 1939.
El 10 de febrer de 1939 fou el darrer dia que es parlà de Catalunya als diferents comunicats de guerra.