La xarxa d'equipaments per a la salut de què disposa avui Catalunya és el resultat d'un procés en què se superposen una tradició històrica –moltes vegades resultat de la iniciativa del conjunt de la societat civil–, una herència rebuda quan es van materialitzar les transferències de l'Estat a les comunitats autònomes, i sobretot, un esforç sostingut en les últimes dècades per estructurar en el territori una xarxa d'equipaments assistencials, que és el resultat d'una concepció pròpia del model sanitari iniciada als anys 80 i consolidada per la Llei d'Ordenació Sanitària de Catalunya (LOSC) de 1990.
Quan l'any 1981 va tenir lloc el traspàs de les competències de Salut a la Generalitat de Catalunya, el Departament de Sanitat i Seguretat Social va assumir la gestió de 14 hospitals, 42 centres ambulatoris, 107 consultoris i 54 serveis d'urgències, que fins llavors estaven integrats a l'INSALUD, amb una superfície total de 742.886m 2 i on hi treballaven 31.619 persones.
Es tractava de centres construïts durant les dècades dels anys cinquanta, seixanta i setanta, el disseny dels quals responia a plantejaments racionalistes i als models funcionals vigents a l'època, força avançats en el seu moment si bé poc flexibles en la seva concepció en el cas de plantejar-se futures ampliacions o adaptacions dels programes dels centres.
En el cas dels hospitals, ens trobem amb el recurs a tipologies d'edificis monoblocs en vertical o de torre sobre sòcol, o bé de grans complexos hospitalaris, integrats per edificis verticals, situats en els principals nuclis de població i que concentraven la major part de l'oferta assistencial.
Quant als ambulatoris, on es concentraven els serveis d'atenció primària, aquests responien també a aquesta tipologia monobloc, adaptada a una escala més reduïda.
A més dels centres transferits per l'Estat, els equipaments de salut de Catalunya estaven constituïts, durant aquells anys, per un conjunt heterogeni de centres que es remuntava als centres hospitalaris de beneficència del segle xix, als centres de pavellons sorgits per la iniciativa de la societat civil i l'Església en els anys de la industrialització, i als equipaments resultants dels intents municipalistes i de la Mancomunitat durant els anys previs a la guerra civil per estendre els serveis sanitaris pel territori.
A inicis dels anys 80 es començava pensar en processos de millora i remodelació dels grans hospitals, en gran part estimulats pels processos d'acreditació – pioners a nivell europeu – on es va avaluar per primera vegada la qualitat estructurals dels centres amb l'objectiu d'assolir uns mínims que garantissin la seva activitat assistencial.
Des del primer moment es va fer palés un doble dèficit inicial:
L'any 1985 es va constituir la xarxa d'establiments d'utilització pública (XHUP), integrada inicialment per 64 hospitals, 8 dels quals eren fruit de les transferències i eren gestionats de manera directa per la Generalitat de Catalunya a través de l'Institut Català de la Salut, i la resta eren concertats per la Generalitat i la seva gestió corresponia a altres entitats.
Aquest patrimoni s'ha anat incrementant i modernitzant des de llavors: es van posar en funcionament centres que l'INSALUD no havia completat (Terrassa i Germans Trias i Pujol a Badalona), es van construir nous hospitals (Vielha i Mora d'Ebre en van ser els primers d'una llarga llista) i també es va iniciar la millora del conjunt de la xarxa pública en tots els seus nivells assistencials amb el desplegament de la reforma de l'atenció primària i l'impuls del programa Vida als anys.
El patrimoni del CatSalut està integrat pel conjunt de béns immobles de domini públic i patrimonials, propietat del Servei Català de la Salut, o sobre els quals disposa de drets d'altra naturalesa.
Segons es desprèn de la darrera actualització de l'inventari patrimonial (octubre de 2015), aquest es troba integrat per 402 centres (341 centres de salut, 28 hospitals i altres 33 centres diversos), amb una superfície total de 1.660.092 m 2.
Si els consideren sota un punt de vista jurídic, el CatSalut és el propietari de 197 centres (un 49 per cent), té adscrits 167 centres (un 41,5 per cent) i sobre els 38 restants (9,4 per cent) es disposa en virtut de diversos tipus de drets (dret de superfície, cessió d'ús o successió administrativa, principalment).