projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
L'any 1998, a iniciativa del bcn216 i en col·laboració l'IMEB, l'ICUB i el Mercat de les Flors, vàrem estrenar la versió catalana (de David Cirici) de l'òpera Brundibár.
Després de moltes discussions amb la responsable de l'IMEB, Assumpció Malagarriga, vàrem acordar que la participació nombrosa de les noies i els nois dalt de l'escenari era prioritària si volíem interpel·lar els joves sobre els formats de teatre i escena.
Arran de la iniciativa Brundibár van néixer diversos projectes pedagògics de caràcter escènic i musical a la ciutat de Barcelona com «Òpera a secundària» i «Cantània», entre d'altres.
I amb una idea comuna: el protagonisme dalt de l'escenari dels estudiants en l'estrena de repertori original dedicat als joves.
Divuit anys després hem trobat diversos actors, actrius i músics professionals que al seu dia van participar en les primeres edicions de Brundibár.
Tots confessen que formar part d'aquest espectacle els va marcar el seu futur professional.
És per això que aquesta darrera edició vàrem decidir aprofundir en la seva vessant escènica, en mans d'Adrià Aubert, Enric Romaní, Robert Gonzàlez, Llorenç Gonzàlez, Núria Cuyàs, Maria Albadalejo, Lluna Pindado i Laura Aubert, tots ells components de la companyia Els Pirates, formada arran de la seva coneixença en l'edició de Brundibár 1998.
No sabem si entre els centenars de nenes i nens de les diferents escoles que van cantar les parts de cor de Brundibár podríem trobar més ciutadans que, fruit d'aquesta experiència, van decidir dedicar-se professionalment a l'escena o a la música.
Si més no, segur que els va canviar la seva percepció del fet artístic.
Estem convençuts que, en tot cas, en guarden un agradable record i segur que voldran que els seus fills i filles puguin gaudir de nou d'un Brundibár.
Esteve Riambau, Director de la Filmoteca de Catalunya
La cultura fa por que avorreixi i cal ser breu.
I divertit, si pot ser, tot i que el context no convidi a l'optimisme.
Les xifres estan per damunt de les reflexions i la divulgació no té present la recerca.
Ho hem viscut, fa poc, amb l'Àlex Gorina a l'hora de codirigir La gran il·lusió, una sèrie sobre la història del cinema català en un país on l'única història del cinema català es va escriure als anys seixanta.
Després han vingut moltes tesis doctorals i recerques de gran vàlua, però sempre puntuals.
No es podia desaprofitar la finestra que una televisió pública ofereix per donar a conèixer el patrimoni que es conserva a la Filmoteca.
El resultat: rècord d'audiència el dia de l'estrena i, com a premi, els episodis successius desplaçats per una sitcom a una franja menys privilegiada.
No sempre els números guanyen, tot i que les pel·lícules es valoren, essencialment, per espectadors i premis.
Ja gairebé ningú es recorda d'aquells temps quan Bergman, Buñuel o Godard estaven al mateix nivell que Picasso, Stravinsky o García Márquez.
Ara, als diaris, el cinema és a la secció d'espectacles, no a la de cultura.
I, tanmateix, el cinema segueix sent el més fidel signe identitari d'un país, un tresor que cal conservar perquè generacions futures puguin saber com érem.
Aquesta és la funció essencial d'una filmoteca: preservar la memòria en un suport tan fràgil com el cel·luloide, ara amenaçat per la incertesa del digital.
Dues dades: conservar un film en suport digital és sis vegades més car que en analògic.
I digitalitzar tots els fons de la Filmoteca de Catalunya equivaldria al 40 % de la memòria de tota la Generalitat.
No és un tema que es pugui frivolitzar en 300 paraules; 322 per ser més precisos.
Els pobles es configuren al llarg dels segles per la llengua i la cultura amb què s'identifiquen, pel paisatge que reconeixen com a propi, per les fites històriques que comparteixen, per l'univers simbòlic que els uneix,...
Catalunya és un país que podem explicar per la literatura, les arts visuals, el cinema, la música, les expressions de cultura popular (castellers, geganters, sardanistes, bestiari de foc,..).
Un dels referents més comuns entre els catalans és Sant Jordi, un militar de l'època de Dioclecià martiritzat i associat després a la llegenda de l'heroi que mata el drac per rescatar la princesa.
Mite popular a Europa, l'any 1456 la Generalitat d'aleshores en va instaurar la festivitat a Catalunya, que n'ha fet patró com a exponent de coratge, de dignitat, de superació de les forces destructives, d'amor, d'espiritualitat, de cultura.
Sant Jordi és a Catalunya un dia especial, perquè, tot i ser habitualment feiner, l'ambient de festa es viu de ple als carrers i les cases, amb l'oferiment de llibres i de roses com a testimoni d'afecte i com a símbol cívic d'un país que s'afirma des de la cultura.
Aquesta tradició catalana, pel que fa a la rosa, arrenca de la fira que ja se celebrava al Palau de la Generalitat a l'edat mitjana.
Com a festa del llibre neix l'any 1926, per iniciativa de l'editor Vicent Clavel.
De primer es va triar el dia 7 d'octubre, però aviat es va canviar pel 23 d'abril, data de la mort de Miguel de Cervantes, de William Shakespeare i de Josep Pla.
L'arrelament i la projecció de la Diada de Sant Jordi, una fita clau del nostre calendari cultural, van impulsar la UNESCO a internacionalitzar des de l'any 1995 el 23 d'abril com a Dia Mundial del Llibre i dels Drets d'Autor.
Des del CoNCA assumim com a propis els valors d'aquesta Diada: bellesa i coneixement, talent i creativitat, respecte a la diversitat i esperit crític.
Són eixos des d'on orientar la construcció del futur col·lectiu al qual aspirem.
Núria Sempere, directora general de l'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC)
El CONCA completa la seva mirada sobre «la cultura» eixamplant l'espectre de protagonistes i frec a frec de qui crea, fa recerca, produeix, col·lecciona, cataloga, interpreta o gestiona des de la professió, exhibeix una ciutadania que es relaciona, s'expressa i es commou a través de la pràctica artística.
I ho fa a partir de superar la contraposició de diversos binomis: densitat i excel·lència, itineraris i connexions, centralitat i perifèria, dominant i residual, emergent i consolidat, posant-los de costat i manifestant-ne la complementarietat i dissolució.
Certament, la catalogació de processos formatius formals, no formals i informals ens resulta incòmoda per tal com és implícitament jerarquitzadora, però el sol fet d'encomanar l'estudi és un pas endavant per reconèixer una comunitat que no és només audiència, sinó que pren la paraula.
En un matí a l'Ateneu Barcelonès vàrem poder escoltar en Jaume Trilla —clàssic dels estudis sobre animació sociocultural— i la Núria Obiols —autora de l'estudi—, i contraposar les visions d'en Sam Atencia, en Salvador Casals i jo mateixa que, conduïdes per la Mercè Gisbert, van ser complementàries.
Quan el públic va prendre la paraula, el debat es va enriquir en assenyalar les contradiccions i instar els canvis.
Em va fer molta il·lusió ser-hi, perquè —i tornem als binomis— és quan l'educació i la cultura treballen plegades que tenim capacitat de transformació.
Fins ara he treballat en aquest binomi des de les escoles de música i arts. Ara tinc l'encomanda de treballar-hi des de l'educació superior.
A l'Esmuc estem compromesos a alimentar l'ecosistema amb professionals orientats a tots els àmbits educatius, a generar els espais de recerca necessaris per poder avaluar i prendre decisions, i a ser un agent que dinamitzi aquest ecosistema cultural en el qual tots som imprescindibles per garantir que cada vegada siguem més i que hi siguem tots.
Pepe Serra, Director del Museu Nacional d'Art de Catalunya
El rol i el sentit dels museus són actualment una qüestió fonamental per al futur d'aquestes institucions.
Aquest tema fa anys que es debat de forma intensa i és en el fons lloc de trobada de totes les reflexions entorn del procés de transformació accelerat —crisi, si es vol, en el sentit més positiu del terme— que vivim avui els museus.
Es tracta al meu entendre d'una oportunitat única d'assolir major centralitat, legitimitat i influència social, així com de reorientar el nostre paper en el marc de la societat extraordinàriament canviant en la qual actuem.
Els reptes que presenta el temps que ens ha tocat viure són immensos, alguns segurament sense precedents, però ofereixen també oportunitats úniques: el creixement del turisme i la globalització, una revolució digital d'una dimensió i un impacte que no podem ni tan sols copsar encara i una incertesa i una complexitat polítiques i socials en l'entorn que ens exigeixen el canvi i l'adaptació constants.
En aquest context crec que els museus hem d'afrontar el gir social i la desigualtat existent en l'accés a la cultura de manera radical.
Al nostre país, el darrer informe de la dimensió social de la cultura realitzat pel CONCA revela que un 70 % de la població no va mai a cap museu.
A la manera de les universitats als anys setanta o les biblioteques més tard, toca convertir els nostres museus en institucions realment accessibles i inclusives.
Això passa, entre moltes altres coses per a les quals no disposo d'espai, per fugir de models paternalistes vers els públics i, sense banalitzar-ne els continguts, entendre que els museus són espais de debat i participació, llocs de trobada i de servei públic.
Institucions de coneixement i educació en el sentit més ampli, orientades al visitant, i que, sense renunciar a les seves funcions originàries de conservació, recerca i difusió, han de ser capaces de convertir-se en eines d'apoderament i gaudi personal per a tothom, un recurs inestimable per entendre el món en què vivim.
Calen, al marge de més recursos, nous models d'institucionalitat i governança, més transparents i socialment representatius, que alhora permetin afrontar tots aquests reptes amb major flexibilitat i una coparticipació real dels agents socials i culturals amb els quals es relaciona.
L'audiovisual és un mitjà molt poderós que crea imaginari, cultura i referents.
Qui crea els continguts audiovisuals són majoritàriament els homes.
Els rols que veiem al cinema molt sovint no responen a la societat moderna que volem ser.
Per tant, no aconseguim explicar el món que tenim al davant de manera prou representativa i diversa.
Al febrer d'aquest any el CAC alertava que la presència d'estereotips femenins en la publicitat de joguines havia augmentat un 20 %: n'incorporen 9 de cada 10 anuncis.
Així mateix, al cinema i a la ficció televisiva ens calen creadores que ens expliquin noves històries i ens proposin nous punts de vista.
Quan es parla d'implementar mesures correctores, sovint s'apel·la a la meritocràcia donant per fet que forçar la presència de les dones perjudicarà la qualitat de les obres.
En si, aquesta afirmació és bastant ofensiva.
No ens adonem que la meritocràcia real i objectiva simplement no existeix.
El sistema de selecció continua negant la igualtat d'oportunitats i les institucions públiques continuen finançant continguts sexistes.
És urgent comptar amb experts en perspectiva de gènere per evitar-ho.
Hi ha exemples, com és el cas suec, que ens demostren que quan s'apliquen mesures d'acció positiva la qualitat de les creacions audiovisuals augmenta.
Això no passa perquè les dones estan més ben dotades, sinó perquè la inclusió del talent femení ve a ocupar un espai fins ara habitat per una mitjania masculina que gaudia d'uns privilegis.
Així doncs, aquest nou repartiment expulsa la mediocritat i incorpora l'excel·lència.
De retruc, el talent masculí s'estimula davant una nova competència.
Una altra fal·làcia sovint utilitzada és que no hi ha dones amb talent.
I sí que n'hi ha: no les veiem perquè estan invisi-bilitzades.
El Directori Comunitat impulsat per Dones Visuals aplega les dones del sector a Catalunya: directores, guio-nistes, compositores, directores de fotografia...
Ja no hi ha excusa per no contractar-les; ara ja sabem on trobar-les.
El paper de la cultura i l'art va molt més allà del simple fet de proporcionar recreació estètica.
L'expressió artística i els processos creatius connecten i apropen les persones i les idees transcendint diferències i fronteres.
És una eina d'expressió individual i col·lectiva que ens ajuda a desxifrar i interpretar les complexitats dels mapes emocionals de cada època, alhora que eixampla el contingut dels nostres acords socials.
La frontera cultural més urgent a què ens enfrontem és la del canvi climàtic.
Els científics ens diuen que hi ha una connexió íntima i directa entre les crisis ecològiques, les crisis de drets humans i el nostre model de sistemes socials i econòmics actuals.
Els científics ens diuen també que tenim molt poc temps per intentar frenar-ne i pal·liar-ne els efectes.
En aquesta cruïlla, totes les parts de la societat hem d'utilitzar totes les eines disponibles per entreveure un nou model social no només que no malmeti res, sinó que ho regeneri.
Això ens presenta un repte creatiu, un salt qualitatiu i imaginatiu en el qual tots haurem d'adaptar el nostre sistema de valors i reconfigurar els nostres ideals d'equitat i riquesa.
La comunitat cultural i artística es troba en una posició privilegiada per democratitzar aquesta transició i empènyer els marges de les nostres nocions individuals i col·lectives, així com encarnar la transformació a què ens enfrontem a través de la recerca de solucions pràctiques.
Això significa introduir models de producció artística que minimitzin els impactes mediambientals i creïn mecanismes de regeneració social i ecològica que reforcin i validin aquesta acció creativa i cultural.
Per accelerar aquesta transició necessitem polítiques culturals que coordinin les respostes i les eines necessàries per enfrontar-nos a aquests reptes mediambientals, socials i econòmics.
Exemples pioners com el del Consell de la Cultura i les Arts d'Anglaterra (ACE) ens demostren que aquest tipus d'intervencions en l'àmbit nacional tenen la capacitat de transformar el teixit i la cadena de valor del sector cultural.
Al territori català hi ha molts exemples d'actuació molt bons.
Per poder capturar aquest coneixement i compromís, el Consell Nacional de la Cultura i de les Arts (CoNCA) està desenvolupant un estudi de sector en col·laboració amb l'organització mediambiental Julie's Bicycle.
Els descobriments d'aquest estudi derivaran en una sèrie de recomanacions estratègiques dissenyades per respondre al context, les necessitats i les oportunitats específiques del sector cultural català amb l'objectiu de fomentar més coneixement, capacitat, col·laboració, creativitat i resiliència dins del teixit de les indústries creatives de Catalunya.
D'aquesta manera, els nostres artistes i agents culturals estaran més ben posicionats per fer el que millor saben fer: capturar l'essència dels nostres valors, narratives i identitats i guiar-nos de manera col·lectiva cap al canvi de paradigma que necessitem.
No sé si avui dia tindria consciència feminista si no fos per la mena de professió que vaig triar quan estava acabant la carrera.
Sempre explico que em vaig tornar feminista per reacció, en adonar-me que el que em passava a mi en el meu sector professional no era un cas aïllat, sinó una cosa sistèmica.
El meu camp és la comunicació dins del món del videojoc, un sector que presumeix de moure moltíssims diners, de ser jove, innovador i estar al dia com cap altre camp cultural.
La trista realitat és que ens queda bastant camí fins a arribar aquí: és un sector ple de talent jove, sí, però poc preocupat per la diversitat i que, almenys a Espanya, és precari com pocs, exceptuant els casos d'estudis amplis de jocs per a mòbil.
Segons dades de 2018, només el 16 % de les persones que es dediquen a desenvolupar videojocs al nostre país són dones.
Una xifra que, de fet, augmenta perquè comprèn perfils de màrqueting, comunicació i art. Si ens endinsem en terrenys molt més masculinitzats com el disseny de so o la programació, la xifra cau a un preocupant 4 %, que en la nostra indústria sembla no escandalitzar a ningú, especialment perquè quan s'anuncien iniciatives de dones feministes com Girls Make Games (tallers de creació per a nenes) o Gaming Ladies (esdeveniments de videojocs no mixtos) poc triguen els homes del sector i de la comunitat a posar-se les mans al cap.
S'acosta el 8 de març i de sobte comencem a veure com moltes marques i empreses de videojocs s'apunten a mostrar com n'estan de preocupats per les dones del sector, fent-les posar per a les seves xarxes socials o muntant taules rodones sobre «el paper de la dona en el món del videojoc», l'única xerrada o esdeveniment en què acostumen a tenir-les en compte.
No permetem que les empreses facin neteja de cara amb el 8M i exigim que tots els dies siguin de consciència i acció feminista.
«L'art és una forma molt humana de fer la vida més suportable.
Practicar art, bé o malament, és una manera de fer créixer l'ànima.
Cantin a la dutxa, ballin amb la música de la ràdio, expliquin contes, escriguin poemes per a un amic o amiga, encara que siguin pèssims.
Facin tot això tan bé com sàpiguen i obtindran una recompensa.
Portem gairebé un mes explicant contes als nostres fills, pengem cartes modernes en forma de blocs o articles a les xarxes per a tots aquells que ens vulguin llegir, cantem als balcons per als nostres veïns, compartim espectacles de teatre, dansa o circ, fem arribar els museus a les cases, mirem pel·lícules cada nit abans d'anar a dormir, pintem quadres on posa que tot anirà bé...
I jo em pregunto: qui dubta encara de la importància de la cultura per a ajudar-nos a entendre tot plegat?
La cultura és un mirall del que som com a individus i com a col·lectiu i ens connecta entre nosaltres.
A través de les seves expressions artístiques i culturals, creem un imaginari comú per afrontar el present i el futur, recordant d'on venim.
I per què no som capaços de reconèixer aquesta important funció dins de la nostra societat?
Per què no som capaços ni de dedicar al Departament de Cultura el 2 % del pressupost de la Generalitat que cal destinar-hi?
Per què en un moment com el que estem vivint no es considera primordial ajudar aquest sector, altament perjudicat per totes les mesures preses per a vèncer aquest virus?
La cultura de demà requereix unes polítiques culturals que responguin a les veritables necessitats del sector.
Un sector permanentment amenaçat per una precarietat laboral i amb uns pressupostos insuficients.
La cultura necessita que els actors culturals deixem de cridar i lluitar pels nostres drets i puguem tenir espai per a la creació, perquè és aquí on podem fer front a tots els reptes que la humanitat té al davant.
La cultura de demà juga un paper essencial en l'escriptura de les accions col·lectives que es poden dur a terme, escrivint un relat més sostenible, més crític, més inclusiu, més innovador i més participatiu.
La cultura és un element fonamental en la vida humana; revisem què hem estat fent tots aquests dies de confinament: tranquil·litzar la nostra ànima, intentar entendre el món que ens envolta.
El meu amic Manel sempre diu que les directores de cinema remem en el desert.
Triguem anys a agafar confiança i que confiïn en nosaltres, i uns quants anys més a fer créixer els nostres projectes.
Algunes tenim fills, i tornem al punt de partida, desapareixem i la creació queda aparcada en un racó esperant el seu torn.
Quan tornem, ja no som la jove promesa.
Aixecar la segona o tercera pel·lícula es converteix en un periple esgotador.
Un cop acabat l'estiu del 2018, vaig anar a la platja amb el meu fill.
Acabaria jugant al futbol, i jo, que tinc el mal costum d'entregar-me en tot allò que faig, menys en la cuina, vaig donar-ho tot.
La pilota va arribar als meus peus, un gir per canviar de sentit, i el meu genoll es va quedar travat.
Hauria de passar un any per tornar a caminar sense crosses.
Vaig acceptar la situació i gràcies al meu contracte a la universitat tenia una baixa remunerada.
El fet anhelat durant tant de temps.
Les imatges i les paraules s'organitzaven en escenes i un flux creatiu naixia des d'un lloc profund.
Aixecar-me al matí i rellegir les notes, fruit dels dos viatges de recerca, desenvolupant el projecte pel meu compte.
Ara, tres anys després de l'origen del projecte, tinc una versió sòlida de guió i, si s'alineen els astres, hauré dedicat sis anys de la meva vida a la pel·lícula, que he pogut alimentar gràcies al fet que al meu fill li agrada jugar a futbol.
Tot un rècord si tinc en compte els vuit anys dedicats a la meva òpera prima, Nedar.
Per no seguir remant a contracorrent, les creadores necessitem espais d'escriptura, que les productores ens puguin acompanyar en el laberint de la indústria i continuar rebent el suport d'associacions com Dones Visuals, que defensen accions valentes, per poder convertir aquest desert en un espai navegable.
En l' Informe de la relatora especial sobre els drets culturals (inclòs en l' Informe anual de l'Alt Comissionat de les Nacions Unides per als Drets Humans de 2020) es declara:
«Les activitats culturals poden servir com a instrument de mediació entre persones la separació de les quals en funció de diverses línies divisòries suscita temor recíproc, crear espais on les persones puguin anar més enllà dels estereotips que tenen les unes de les altres i facilitar l'expressió de pensaments i sentiments de manera no amenaçadora.
»L'expressió del que uneix persones diferents malgrat la seva diversitat és una aportació important que poden fer les iniciatives artístiques i culturals en tota una gamma d'entorns. [...]
Els governs tenen la responsabilitat de preservar els espais i les institucions que hi ha actualment per exercir els drets culturals, així com la de crear nous espais i institucions, i la de donar suport a les veus que advoquen per la tolerància, la igualtat i la diversitat, per tal de promoure els drets humans i la pau universals. [...]
Perquè aquestes iniciatives siguin possibles, s'ha de respectar i garantir el dret de totes les persones a la llibertat artística i la creativitat, de conformitat amb les normes internacionals.
Per tant, són essencials unes polítiques públiques que respectin els drets i unes institucions dinàmiques que donin suport al compromís cultural i la participació política, de conformitat amb aquestes normes.
Aquests són els requisits necessaris per a fomentar les pràctiques òptimes en aquest àmbit [...].
D'acord amb aquest informe de Nacions Unides, és responsabilitat dels governs desplegar una política cultural i educativa que garanteixi el compliment dels drets culturals de la ciutadania.
En el context del territori català, aquestes polítiques haurien de preveure, al nostre entendre, les accions següents:
-Convertir l'educació a través de les arts en un dels eixos curriculars a abordar al llarg de l'educació obligatòria, amb especial atenció a: