Els Reials Decrets configuraven la Nova Planta -nova estructura- de la Reial Audiència de Catalunya per reduir-la a l'absolutisme
Com a efecte de la victòria militar de Felip V sobre les tropes catalanes i la capitulació de la ciutat de Barcelona l'11 de setembre de 1714, el dia següent fou suprimida la Diputació del General, juntament amb el Consell de Cent barceloní i el Braç de la noblesa, i els seus béns foren decomissats.
El fet d'haver jurat les constitucions de Catalunya a les Corts de 1701-1702, poc abans de què les autoritats autòctones canviessin de bàndol un cop iniciada la Guerra de Successió, permeté a Felip V al·legar el dret de conquesta i trencar definitivament els obstacles que fins aleshores s'havien oposat amb un cert èxit a la plena implantació dels corrents cesaristes i absolutistes cada cop més estesos en l'àmbit de les monarquies europees des del segle XV.
Pel decret de Nova Planta, publicat a Catalunya el 16 de gener de 1716, Felip V configurà un règim polític que excloïa la representació de la societat catalana i reforçava la preeminència (ja característica del funcionament de les institucions reials al Principat al llarg del segle XVII) de les autoritats militars sobre les civils i una assignació quasi sistemàtica del govern dels corregiments (demarcacions substitutòries de les vegueries) a oficials de l'exèrcit del rei.
El govern provincial era basat en el dualisme entre capità general i Reial Audiència (que rebé com a seu la Casa de la Diputació), però el cap militar era alhora el president del tribunal civil, reunits constituïen el Reial Acord i, a la pràctica governamental, els capitans generals tendiren a reduir l'Audiència a la condició d'òrgan consultiu.
Les marcades tensions entre aquestes dues autoritats, dirimides davant del Consell de Castella amb resultats variables, no van modificar el caràcter eminentment exogen i la tonalitat sempre repressiva de l'aparell governamental del Principat fins al final de la vigència de la monarquia absoluta (final intermitent entre 1808 i 1833).
Amb tot, el caràcter discrecional de la política dels capitans generals buscà la cooperació de la societat civil i donà pas a tímids i discontinus reconeixements del principi representatiu.
En moments de crisi, com ara el motí de Squillace de 1766, l'Ajuntament de Barcelona va assumir, mitjançant la coordinació dels ajuntaments de les ciutats cap de corregiment, funcions de representació política del Principat, en relació directa amb la Capitania General o, fins i tot, amb el Consell de Castella i el rei.
El 1773, la insubordinació de la societat barcelonina contra les quintes, amb el rerefons d'un suport general de les institucions autòctones del Principat, va donar lloc a una situació de doble poder, que durà més d'un any, en què el Consell General dels Col·legis i Gremis, amb el suport tàcit o explícit dels estaments privilegiats, s'organitzà com a Diputació i exercí funcions fiscals i polítiques.
A la sortida de la crisi, el mes de gener de 1775, va ser necessari reafirmar les institucions de la Nova Planta i reequilibrar el poder entre capità general i Audiència.
Altrament, les noves Corts unificades d'Espanya, convocades tan sols per ratificar les successions dinàstiques, mantingueren la condició de ciutats amb vot a favor de Barcelona, entre altres ciutats, i en ocasió de l'accés al tron de Carles III el 1760 la capital de Catalunya elevà al sobirà un memorial signat també per les altres capitals de l'antiga Corona d'Aragó -Saragossa, València i Palma- que demanava la revisió del règim de la Nova Planta i un retorn parcial a la situació anterior a la Guerra de Successió.