projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
En els malalts asmàtics adults, si la malaltia no està ben controlada, els beta-agonistes de llarga durada (LABA) no s'han de prescriure en monoteràpia.
La prevalença de l'asma varia geogràficament però s'accepta una mitjana de 5% en l'edat adulta a l'Estat espanyol.
La mortalitat i els ingressos per asma han anat disminuint en les darreres dècades, però continua sent una causa freqüent de visita als serveis d'urgències i d'absentisme escolar i laboral.
El tractament s'enfoca fonamentalment a reduir la inflamació i, d'aquesta manera, evitar les exacerbacions.
S'ha dissenyat una estratègia terapèutica esglaonada en la qual es van afegint fàrmacs o bé a combinacions i/o dosi màximes fins arribar al control.
Un cop instaurat el tractament, uns dels fàrmacs a afegir són els beta-agonistes de llarga durada (LABA), com ara el salmeterol i el formoterol.
La preocupació sobre la seguretat dels LABA va aparèixer al poc temps de ser comercialitzat el primer fàrmac d'aquest grup terapèutic, el salmeterol.
Amb el temps es va produir una pèrdua de l'efecte protector davant l'asma induïda per l'exercici i la reactivitat a la metacolina.
Estudis posteriors van demostrar que els LABA en monoteràpia no reduïen la inflamació de la via aèria ni las exacerbacions.
A més, dos estudis van associar l'ús de LABA amb l'increment de la mortalitat per asma.
Paral•lelament, altres estudis han demostrat un efecte beneficiós quan s'afegeix un LABA a un pacient que no està adequadament controlat amb corticosteroides inhalats, sense que apareguin els efectes negatius observats amb la monoteràpia.
A més, un estudi recent ha mostrat que la combinació de LABA i corticosteroides inhalats, comparats amb la d'aquells pacients que van rebre corticosteroides com a monoteràpia, van presentar efectes secundaris semblants entre els dos grups a les 26 setmanes d'iniciat el tractament.
La freqüència amb què es prescriu LABA com a fàrmac únic en asma bronquial és difícil de conèixer, entre d'altres factors perquè els LABA es fan servir també en el tractament de la malaltia pulmonar obstructiva crònica (MPOC).
En aquesta entitat sí que es poden donar com a teràpia única.
A un àrea d'Atenció Primària de Sevilla s'ha descrit que la prescripció inadequada de LABA arribava al 70%.
Un 51 % de pacients prenien LABA per indicacions no autoritzades i fins a un 18 % de pacients ni tan sols tenien registrat un diagnòstic de malaltia respiratòria.
A Catalunya, dels 239.125 malalts majors de 14 anys amb diagnòstic específic d'asma, sense MPOC, i amb prescripció activa de LABA en monoteràpia, s'han identificat 940 casos (SISAP-Sistema d'Informació dels Serveis d'Atenció Primària, 2016).
Les guies de pràctica línica recomanen utilitzar combinacions de corticosteroides inhalats més LABA en el maneig de l'asma moderada-greu.
En conclusió, en malalts asmàtics adults els LABA han de fer-se servir com a fàrmacs afegits als corticosteroides inhalats quan la malaltia no estigui suficientment controlada amb aquests.
Mai s'han de prescriure com a monoteràpia.
Consell Assessor de Medicaments en l'Àmbit de l'Atenció Primària i Comunitària (CAMAPC)
CAMFIC-Societat Catalana de Medicina Familiar i Comunitària
El trastorn depressiu major (TDM) és una malaltia d'etiologia complexa amb una càrrega personal i socioeconòmica marcada.
Actualment el diagnòstic i l'elecció del tractament es realitza únicament en base a l'avaluació i l'exploració clínica del pacient.
En aquest context, s'ha dedicat un important esforç en la recerca de marcadors biològics en el diagnòstic i la predicció de la resposta als tractaments antidepressius.
Entre els diferents marcadors, els relacionats amb el sistema serotoninèrgic han estat uns dels més extensament avaluats.
Amb relació a la determinació plasmàtica dels nivells de serotonina, cal destacar que les principals metanàlisis recents, els estudis controlats o els consensos d'experts que analitzen els potencials marcadors per a la depressió major, no inclouen en les seves discussions ni recomanacions la mesura de la serotonina plasmàtica com a potencial biomarcador d'aquesta patologia.
El mesurament de la serotonina circulant és complex i requereix una avaluació molt específica i acurada per assegurar precisió i reproductibilitat.
A més, nombrosos factors ambientals, dietètics i farmacològics poden influir en els nivells plasmàtics de serotonina.
La serotonina que es mesura al nivell plasmàtic no creua la barrera hematoencefàlica i, per tant, no hi ha cap evidència que pugui ser una mesura representativa de la funció serotoninèrgica del sistema nerviós central.
Aquests factors determinen que la mesura de serotonina plasmàtica no tingui utilitat en la clínica, ni en l'avaluació del trastorn depressiu major en particular.
No aporta cap informació al clínic respecte a l'existència d'un quadre depressiu, ni tampoc sobre la predicció de resposta a una determinada estratègia terapèutica.
Només representa un cost innecessari i sotmet el pacient a una exploració ineficaç.
A Catalunya, segons dades del Sistema d'informació Sanitària de l'Atenció Primària (SISAP) en atenció primària de l''ICS s'han sol·licitat 3.107 anàlisis de serotonina des de l'any 2005, observant un augment des de l'any 2010 (n=116) comparat amb l'any 2015 (n=530).
El diagnòstic de depressió i l'inici d'un tractament farmacològic antidepressiu s'ha d'establir d'acord amb criteris clínics i seguint les recomanacions de les guies clíniques.
En cap cas s'ha de realitzar la determinació de nivells plasmàtics de serotonina ja que aquesta pràctica no té cap valor com a marcador diagnòstic o predictor de resposta terapèutica.
Grup de Treball del Consell Assessor del Pla director de salut mental i addiccions
En el tractament ambulatori de pacients amb addiccions no es recomana fer de manera rutinària el cribratge de substàncies d'abús a l'orina.
A la pràctica clínica, l'objectiu principal de la uroanàlisi és objectivar l'estat d'abstinència de drogues, com ara la cocaïna o l'heroïna, declarat pel pacient i suggerit per la clínica.
Així, les raons per demanar l'anàlisi de substàncies d'abús en orina (uroanàlisi) durant el tractament de persones amb addiccions són: 1) la informació proporcionada per la uroanàlisi és objectiva i no està sotmesa a biaixos de memòria o ocultació deliberada de consums realitzats; 2) suposa un suport terapèutic per als pacients que aconsegueixen controlar millor el consum pel fet de saber que han de realitzar la uroanàlisi; 3) la demostració objectiva de l'abstinència de substàncies fomenta la confiança de les persones properes al pacient i permet un estil de vida més normalitzat tant al pacient com als seus familiars.
Ateses aquestes raons, és freqüent demanar un cribratge rutinari de substàncies susceptibles d'abús en orina.
No obstant això, l'anàlisi de les mostres segons un pla personalitzat basat en l'evolució del pacient, el tipus específic de substància d'abús i el seu estat clínic en presentar-se al control (per exemple, signes d'intoxicació o abstinència aguda, olor a alcohol, etc.) seria l'opció més raonable des del punt de vista clínic i terapèutic.
Una alternativa suggerida per alguns autors i per una guia d'atenció primària dels Estats Units en pacients amb trastorns per substàncies d'abús, seria l'anàlisi de mostres seleccionades de forma aleatòria (d'acord amb un calendari prèviament establert mitjançant un procés d'aleatorització) d'entre totes les mostres d'orina recollides sistemàticament a les consultes externes.
A més, el cribratge indiscriminat de substàncies d'abús suposa una despesa elevada i injustificada de recursos humans i materials atès que les mostres d'orina s'han de recollir sota supervisió d'infermeria i almenys durant un any de seguiment.
D'altra banda, tot i que el pacient romangui abstinent després del consum d'una droga, aquesta substància estarà present a l'orina durant el temps de detectabilitat de tal substància en aquest fluid.
Per tant, la uroanàlisi per objectivar l'estat d'abstinència solament s'hauria de fer a la finalització d'aquest període de detectabilitat.
Hi ha diferències importants entre les diverses substàncies d'abús respecte al seu temps de detectabilitat en orina.
En conclusió, en pacients en tractament ambulatori per addiccions a substàncies (trastorn per consum de substàncies) s'ha d'evitar la realització rutinària d'anàlisis de substàncies d'abús en orina sense tenir en compte l'estat de consum informat pel pacient i la farmacologia de la substància a analitzar.
Centre Cochrane Iberoamericà – Comissió MAPAC (Millora de l'Adequació de la Pràctica Assistencial i Clínica), Hospital de la Santa Creu i Sant Pau.
El mal de cap, cefalea, és un dels símptomes neurològics més comuns que atenen els metges de família i els neuròlegs.
Les cefalees es classifiquen en primàries (90%) i secundàries (10%).
Les cefalees primàries més comunes són la tensional, la migranya i la cefalea en agrupament.
En les cefalees secundàries hi ha un trastorn subjacent com abús medicamentós (per tractar la mateixa cefalea), processos inflamatoris o infecciosos i per augment de la pressió intracranial.
En l'avaluació d'una cefalea, a part d'investigar el perfil temporal (periodicitat i durada), s'ha d'esbrinar les característiques del dolor (descripció, símptomes associats, factors desencadenants/agreujants/alleugeridors i tractaments realitzats) i parar atenció a qualsevol dels signes i símptomes d'alarma recollits en la Guia de la Societat Científica de Neurologia: inici sobtat (explosiva), cefalees recurrents que empitjoren, en edats extremes, de freqüència/intensitat creixent, canvi de patró en una cefalea crònica, localització estrictament unilateral (excepte en cefalees primàries unilaterals), desencadenada per esforç físic/canvi postural/maniobra de Valsalva, d'aparició nocturna, rebel al tractament, de característiques atípiques, en malalts oncològics, immunodeprimits o amb trastorns de la coagulació, que associen focalitat neurològica, trastorn de conducta, alteració de la consciència, febre, papil·ledema, signes meningis, crisi comicial o nàusees o vòmits no explicables per una cefalea primària.
Ni la radiologia simple ni l'electroencefalograma tenen cap indicació en l'estudi rutinari d'un pacient amb cefalea.
Les tècniques de neuroimatge (tomografia computada (TC) i ressonància magnètica (RM)) estan indicades en les cefalees secundàries i davant de qualsevol signe o símptoma d'alarma.
Tot i que una exploració complementària pot tenir un paper "placebo-terapèutic" en el pacient o la seva família, s'ha de valorar el risc de radiació (TC) i el fet que en malalts amb cefalea aïllada, no traumàtica, els casos amb resultats positius és molt baix (0,4%).
S'aconsella, doncs, no remetre a les persones amb diagnòstic de cefalea tensional, migranya, cefalea en agrupament o per abús de medicació a estudis de neuroimatge solament per confort o complaença.
Tant l'RM com la TC poden identificar troballes casuals que poden comportar major ansietat i dilemes, fins i tot ètics, quant al seu maneig.
En principi, els estudis de neuroimatge s'haurien d'evitar si no donen lloc a canvis en el maneig del malalt o si la presència d'una troballa rellevant és improbable.
Societat Catalana de Medicina Familiar i Comunitària (CAMFIC), 2010.
Societat Catalana de Medicina Familiar i Comunitària (CAMFIC), 2012.
En persones sense símptomes, ni comorbiditats, ni risc cardiovascular significatiu, l'electrocardiograma i les proves d'imatge cardíaques no aporten informació rellevant.
Les malalties de l'aparell circulatori (cor, cerebrovascular i vasos perifèrics) són la principal causa de mortalitat en el nostre país.
Constitueixen el problema de salut més prevalent amb una mortalitat que augmenta amb l'edat, essent el punt d'inflexió, a partir del qual es disparen les taxes, els 65 anys en els homes i els 75 en les dones.
La prevenció de les malalties de l'aparell circulatori es basa en la modificació dels factors de risc ben coneguts (sedentarisme, hiperlipèmia, tabaquisme, diabetis, obesitat, hipertensió), però aquests no s'han de valorar de forma individualitzada sinó conjuntament, incloent-hi l'edat i el sexe.
El millor instrument per estimar i estratificar el risc cardiovascular (coronari i/o cerebrovascular) són les taules validades a l'entorn comunitari local.
Són eines de suport a la presa de decisions clíniques i no han de suplantar ni substituir el judici clínic.
Fora d'aquest instrument, no està indicada la realització de proves complementàries cardíaques (electrocardiograma i proves d'imatge cardíaques) per valorar el risc cardiovascular si no hi ha la presència de símptomes cardíacs o riscos significatius (taules d'estimació del risc).
Es desaconsella el cribratge amb electrocardiografia, en repòs o d'esforç, per a la predicció del risc coronari en adults asimptomàtics amb risc baix cardiovascular, atès que és improbable que alteri l'estratificació realitzada i pot comportar més perjudici (procediments invasius innecessaris, sobretractament) que benefici.
Igualment, les proves d'imatge cardíaques només s'haurien d'utilitzar per a preguntes clíniques específiques, i quan el resultat pot afectar el maneig de l'individu/pacient.
No es recomana l'ús rutinari de faixes o suports lumbars com a tractament, prevenció primària o secundària en la lumbàlgia mecànica inespecífica.
La lumbàlgia mecànica inespecífica es caracteritza per dolor a la regió lumbosacra, irradiat o no per les extremitats inferiors.
El diagnòstic implica que el dolor no es deu a traumatismes, fractures ni malalties sistèmiques (afeccions neurològiques, infeccioses, neoplàsies, entre d'altres).
A Catalunya, en l'àmbit de l'atenció primària, la lumbàlgia representa el 39% del total de patologies osteoarticulars ateses, essent la primera causa d'incapacitat laboral en menors de 45 anys amb una mitjana de 21,9 dies de baixa per aquest motiu.
A la pràctica clínica s'utilitzen diferents mesures farmacològiques i no farmacològiques per a la prevenció i el tractament de la lumbàlgia inespecífica.
Dins de les mesures no farmacològiques s'ha descrit l'ús de faixes o suports lumbars.
El seu objectiu és realitzar contenció i descàrrega sobre la zona que protegeixen i formen part de les intervencions físiques dirigides a prevenir l'inici de la lumbàlgia (prevenció primària) o episodis de recurrència (prevenció secundària) així com al seu tractament.
S'han descrit efectes secundaris d'aquest tipus d'ortesi, entre els quals s'inclouen lesions cutànies, alteracions digestives, hipertensió arterial i atròfia muscular, que augmenten la seva incidència si es perllonga la durada de l'ús de faixes o suports lumbars.
Segons les guies de pràctica clínica, l'ús de suports lumbars no està recomanat per al tractament de la lumbàlgia inespecífica.
Fins ara no s'ha demostrat la seva efectivitat en la prevenció primària o secundària d'aquesta patologia.
Així mateix, hi ha poca evidència per suggerir que tenen algun valor terapèutic.
A Catalunya, l'any 2013 es van facturar un total de 7.412 suports lumbars, representant un descens del 33,2% en comparació dels quatre anys anteriors.
El 2013 la despesa estimada és d'una mica més de 750.000 euros.
D'aquesta quantitat, uns 530.000 euros estan coberts pel CatSalut i la resta representa despesa per als usuaris.
S'observa una elevada variabilitat en la prescripció d'ortesis entre els territoris: mentre alguns equips d'atenció primària no n'han prescrit durant el 2014, hi ha d'altres equips que n'han prescrit 4 per cada 1.000 persones assignades a l'equip.
En conclusió, atès que hi ha altres mesures efectives per a la prevenció (fisioteràpia, exercici, educació sanitària, "escoles d'esquena") i tractament (fàrmacs analgèsics, manipulacions, fisioteràpia, exercici, educació sanitària, "escoles d'esquena") de la lumbàlgia mecànica inespecífica, no es recomana utilitzar les faixes o suports lumbars en el tractament, prevenció primària o secundària perquè no hi ha prou evidència de la seva efectivitat.
Societat Catalana de Medicina Física i Rehabilitació
La convulsió febril afecta el 2-5% de tots els infants entre els 6 mesos i els 5 anys.
Es classifiquen en simples (80-85% dels casos) i complexes (15-20%).
La convulsió febril simple (CFS) es defineix com a crisis generalitzades que duren menys de 15 minuts i no es repeteixen en les següents 24 hores.
Les convulsions febrils complexes (CFC) són les que tenen un inici focal o duren més de 15 minuts o es repeteixen en menys de 24 hores.
Tant unes com altres es donen en context de febre >38oC sense patologia neurològica de base i sense sospita d'infecció intracranial o alteració metabòlica concomitant.
La distinció entre CFS i CFC té conseqüències pronòstiques.
La CFS es pot repetir en un terç dels infants durant la primera infància, és un fenomen benigne i està associada amb un risc d'epilèpsia futura que només és lleugerament superior a la població general.
La CFC té un major risc de crisi febril recurrent i d'epilèpsia futura que la CFS, sobretot si aquesta ha sigut focal o molt perllongada (estatus epilèptic), tot i que també poden influir altres factors com història familiar de convulsió febril, edat menor de 18 mesos en el moment de la primera convulsió i alteracions en el neurodesenvolupament, entre d'altres.
D'acord amb l'evidència disponible i el consens, tant la Associació Espanyola de Pediatria com l'Acadèmia Americana de Pediatria en la seva Guia de Pràctica Clínica desaconsellen l'exploració per neuroimatge (tomografia cranial (TC) o ressonància magnètica (RM)) per a l'avaluació de rutina d'infants amb CFS.
Addicionalment, la TC està associada amb radiacions ionitzants que poden afavorir càncer en un futur, i l' RM sovint requereix sedació en aquest rang d'edat i és costosa.
No hi ha recomanacions clares quant a l'exploració per neuroimatge amb les CFC.
La incidència de patologia intracranial en infants que presenten convulsions febrils és molt baixa tant pel que fa a les CFS com a les CFC (s'ha observat en un estudi de 268 pacients amb CFS una incidència de 0,015% de troballes clínicament significatives).
Tot i així, en el moment agut hauria de plantejar-se l'exploració de neuroimatge urgent si presenta un examen neurològic persistentment anormal, especialment amb característiques focals, o signes i símptomes d'augment de la pressió intracranial.
El predictor més important per trobar anomalies a la neuroimatge és la persistència de dèficits neurològics postictals.
En conclusió, en l'infant sa amb una CFS no es recomana fer una RM com a avaluació de rutina atesa la benignitat del procés en la gran majoria de casos i que el cost i el risc per a la salut de fer aquesta prova són majors que els beneficis que se'n poden trobar.
L'asma és la malaltia crònica més freqüent en la infància, que suposa un elevat percentatge de les consultes pediàtriques i admissions hospitalàries.
A Catalunya, en l'àmbit de l'atenció primària en nens menors de 14 anys, la seva prevalença és de 4,2% -dades Sistema d'Informació dels Serveis d'Atenció Primària (SISAP) 2014-.
Aquesta és una malaltia inflamatòria que es caracteritza per una hiperactivitat de les vies aèries produint episodis repetits de sibilàncies, dispnea, sensació d'opressió en el pit i tos.
Aquests episodis s'associen habitualment amb una obstrucció generalitzada però variable dels bronquis que sovint reverteix espontàniament o amb medicació.
Hi ha múltiples guies de pràctica clínica -Institut Català de la Salut (ICS), National Institutes of Health, British Guideline on the management of asthma, NICE- basades en l'evidència per tal de millorar el maneig del pacient asmàtic tant adult com a pediàtric.
Aquestes guies aporten recomanacions molt clares per al diagnòstic i el tractament dels pacients afectats per aquesta malaltia.
En aquest sentit, el diagnòstic d'asma en els nens es fa a partir de les manifestacions clíniques.
La història clínica i l'exploració física serveixen per fer el diagnòstic en la majoria dels pacients.
L'estudi de la funció pulmonar que demostra una obstrucció reversible al flux aeri corrobora el diagnòstic.
Aquestes proves de la funció pulmonar poden efectuar-se en nens majors de 5 anys, especialment l'espirometria abans i després de l'administració de broncodilatadors, però en pacients menors d'aquesta edat aquestes proves no es poden valorar.
No existeix cap evidència científica que demostri que la pràctica rutinària d'una radiografia de tòrax contribueixi al diagnòstic de l'asma bronquial o modifiqui el maneig clínic del pacient.
Més del 50% dels pacients responen adequadament al tractament.
Per tant, es pot evitar aquest examen radiològic, reduint exposicions del pacient a radiacions ionitzants i estalviant costos en l'atenció sanitària.
La radiografia de tòrax s'haurà de realitzar en pacients amb símptomes atípics o per excloure altres diagnòstics.
Per exemple, en pacients amb asma greu, o que no responen adequadament al tractament, o amb febre elevada (sospita clínica d'infecció sobreafegida) o adolescents amb dolor toràcic (per descartar pneumotòrax).
En un estudi recent dut a terme en el servei d'urgències pediàtriques, es van a sol·licitar radiografies de tòrax a un 29% de les visites per asma sense aportar informació clínica rellevant per al seu maneig.
Segons dades del SISAP l'any 2014 al 6,9% dels pacients que van tenir un diagnòstic nou d'asma se'ls hi va realitzar una radiografia de tòrax en el període d'un mes fins a 6 mesos després del diagnòstic.
En conclusió, el diagnòstic d'asma en nens ha de ser clínic, per la qual cosa no es recomana la realització rutinària de la radiografia de tòrax en el diagnòstic inicial.