I. L'Administració de la Generalitat segons l'article 87.1 de la Llei 13/1989 de 14 de desembre respon patrimonialment dels danys i perjudicis que sofreixin els particulars per causa del funcionament dels serveis públics segons els termes establerts en la legislació vigent.
Aquesta és la manera com recull l'ordenament català la institució de la responsabilitat administrativa el fonament constitucional de la qual el trobem a l'article 106.1 de la Constitució espanyola i desplegat a la Llei 30/1992 de 26 de novembre de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú i pel seu reglament.
D'acord amb la normativa esmentada articles 139 i següents d'aquesta llei per tal que l'acció de responsabilitat prosperi i el perjudicat tingui dret a ser indemnitzat cal que s'hagi produït un dany real i efectiu avaluable econòmicament i individualitzat en relació amb una persona o grup de persones.
A més és necessari que l'esmentada lesió sigui conseqüència del funcionament normal o anormal dels serveis públics en una relació directa immediata i exclusiva de causa a efecte i sense intervenció estranya que influeixi en el nexe causal alterant-lo.
I finalment que no s'hagi esdevingut per causa de força major.
Un cop analitzats els requisits formals de la reclamació interposada és procedent declarar que no s'han detectat vicis ja que d'una banda l'acció s'exercità abans que transcorregués el termini de prescripció.
De l'altra el reclamant ha acreditat ser el titular del vehicle que resultà malmès i per tant com a persona directament perjudicada en un bé de la seva propietat gaudeix de suficient legitimació activa per instar un acte d'aquesta naturalesa.
Tampoc no se susciten problemes de legitimació passiva atès que la Generalitat és titular del servei que suposadament causà la lesió patrimonial.
I finalment perquè si bé la reclamació no s'adreçà a cap òrgan concret l'Administració activa en donar a l'escrit el curs corresponent ha esmenat d'ofici aquest defecte.
Entrant ja en l'estudi dels requisits de fons no es qüestiona la realitat i efectivitat del dany al·legat que consisteix en una ratllada horitzontal en la xapa de la part posterior del vehicle ja que ha estat acreditada mitjançant la corresponent factura de reparació.
Es tracta d'un dany individualitzat en la persona del subaltern del centre i segons ens demostra la factura aportada es pot avaluar econòmicament.
Per tant només ens resta ara analitzar els aspectes relatius a la imputació i a la causalitat per tal d'estar en condicions de formular un judici sobre l'eventual responsabilitat patrimonial de l'Administració educativa.
Segons la relació fàctica que posà de manifest el mateix reclamant i que ja anticipem que no ha estat contrastada ni corroborada per ningú més la lesió patrimonial per causa de la qual es reclama va tenir lloc al pati de l'escola durant l'horari de funcionament del servei públic educatiu.
Ara bé aquestes circumstàncies i per aquest cas concret són del tot insuficients per atribuir jurídicament el dany a l'Administració educativa i en conseqüència per obligar-la a responsabilitzar-se'n.
La constant doctrina d'aquesta Comissió Jurídica Assessora des de l'any 1987 fins ara ha sostingut per a supòsits anàlegs que la jurisprudència pel que fa als títols d'imputació cal matisar-la i adaptar-la en funció de les circumstàncies concretes de cada cas de tal manera que si bé és cert que la titularitat administrativa del servei pot justificar la imputació del dany a l'Administració aquest títol no funcionarà generalitzadament i indiscriminada com a criteri indiscutit d'atribució de responsabilitats sinó que dependrà de l'existència o inexistència d'altres factors concurrents.
L'esmentada doctrina ha mantingut també que no és suficient a efectes d'atribució jurídica del dany que es relacioni amb el servei públic o que aquest n'hagi estat mera ocasió sinó que es precisa la concurrència d'una circumstància més qualificada: cal que el dany sigui conseqüència directa del funcionament del servei.
Dins d'aquest concepte –funcionament del servei– evidentment no es pot incloure la vigilància dels vehicles aparcats dins el recinte ja que aquesta funció no forma part de les tasques pròpies del servei educatiu i per tant mai no es podrà entendre que el funcionament d'aquell ha estat la causa d'un dany esdevingut per l'inadequat o inexistent exercici d'una funció que no li pertoca.
V. Retornant als fets veiem que es tracta d'un dany esdevingut dins unes dependències de titularitat pública i durant l'horari de funcionament del servei.
La raó de trobar-se el vehicle en qüestió dins el pati de l'escola cal atribuir-la a una mera voluntat unilateral del seu propietari però no per necessitat de l'administració ni derivada de les tasques del funcionari depenent del centre i propietari del vehicle malmès.
Per tant no és d'aplicació en aquest cas el títol que fa referència a la titularitat pública del servei ni es pot entendre tampoc que fou conseqüència del funcionament d'aquell ja que no s'ha provat ni de fet al·legat que el dany en qüestió hagués estat provocat precisament per l'específica condició de subaltern del centre.
I fins i tot en aquest cas aquesta no seria la via corresponent per reclamar la indemnització.
Deixant de banda però aquests arguments (que per si sols ja són prou concloents com per determinar la inexistència de responsabilitat de l'Administració) cal assenyalar encara la manca greu de prova sobre els fets i circumstàncies al·legades pel reclamant i fins i tot expressament reconegudes pel director del centre.
Efectivament es desconeix l'autoria dels fets no hi hagueren testimonis presencials i el reclamant no aportà cap altre mitjà de prova ja fos directa o indirecta que ens permeti acreditar o si més no induir que els fets succeïren tal com ell pressuposa.
I no pot tenir aquella condició la declaració del reclamant en el sentit d'indicar que quan aparcà el vehicle dins el recinte aquest estava en bon estat i que quan el recollí el trobà malmès atès que aquesta circumstància no ha estat corroborada.
Davant totes les circumstàncies exposades –manca de títol d'imputació insuficiència de prova i inexistència de causalitat– inevitablement cal concloure que no es tracta d'un cas de responsabilitat patrimonial de l'Administració.
És procedent desestimar la reclamació d'indemnització instada pel subaltern d'un centre públic educatiu pels desperfectes produïts en el seu vehicle.