Ricard Terré és fotògraf des de l'any 1955.
Terré era molt aficionat a la mecànica.
El seu pare era director d'una fàbrica de filats a Sant Boi de Llobregat, l'única fàbrica catalana que durant la guerra no va interrompre la seva producció gràcies al talent d'Artur Terré que resolia els problemes que provocava l'escassetat de matèries primeres.
Un home treballador, un artista de les màquines, una mena de futurista que s'extasiava observant una peça per entredre-la completament i assimilar-ne la seva bellesa veient el seu funcionament com a part d'un sistema.
Un home just i molt humà, que es va guanyar el respecte dels seus treballadors que el tenien com a camarada.
Ricard va heretar del seu pare aquesta curiositat pel funcionament de les màquines, aquesta comprensió profunda del món com un sistema de causes i efectes.
Per al nen Ricard, el taller mecànic va ser com la seva segona casa.
Manejava el torn i la fresadora amb tota facilitat.
Als nou anys havia fabricat una pistola, als dotze anys havia estriat l'interior del canó d'una escopeta d'aire comprimit, als quinze anys s'havia fabricat una càmera fotogràfica, i un parell d'anys després, l'ampliadora.
Avui, aquesta activitat constructiva pot semblar-nos una obsessió de buscar el més difícil possible.
Però, aleshores, durant la guerra i la postguerra, era una habilitat que no tenia preu.
Quelcom semblant a Mozart, que era capaç de memoritzar les peces per copiar-les més tard en un paper, Terré observava el funcionament de les màquines i després les reproduïa millorades en algun aspecte.
Era esportista, actiu, extravagant en el vestir.
Als 16 anys treballava i, alhora, estudiava peritatge mercantil.
Sempre, però, li havia agradat més la enginyeria industrial.
Sortia d'excursió amb la colla.
A la motxilla hi portava una petita Pathé i una Retina per enregistrar els moments més divertits, els instants èpics de les ascensions.
Dibuixava molt bé amb les dues mans, a més, com si la natura hagués preservat el seu talent amb una pòlissa d'accident.
Pintava a l'ombra dels impressionistes que havia conegut a Olot quan visitava la família.
La seva facilitat per al dibuix i la seva capacitat de sintetitzar el que és essencial en el funcionament de les coses el van portar directament a la pràctica de la caricatura, que li va reportar un cert èxit.
Però semblava que l'èxit no donava treva ni descans al seu esperit experimentador.
El més important era conquerir un nou terreny creatiu, aprendre els seus trucs, el seu funcionament.
En aquesta ruleta de les aficions apreses i desenvolupades amb èxit, va arribar la pràctica de la fotografia, en què l'agulla va parar-se d'una manera inquietant.
No n'hi havia prou en fer-ho "bé", no es tractava de ser "el millor".
D'alguna manera la pràctica d'aquest nou art, no solament de la tècnica, implicava un compromís amb l'altre.
Terré va començar a filosofar i va deixar de parlar de tècnica.
És veritat que no deixava passar cap detall pel que fa a la càmera, els objectius, el tipus de pel·lícula, la forma del revelat, etc. Era un mestre en tot això.
Però a l'hora de comentar les fotografies li empipava que algú només sentís curiositat pels aspectes tècnics.
L'important de la foto estava en el shock emocional, l'important es trobava en la veritat que destil·lava.
El funcionament del món es podia posar a prova en la fotografia i calia ser molt hàbil i molt sensible.
Sobretot perquè no es pot forçar la realitat, perquè les coses no estan a l'espera.
És curiós, però Terré posa el símil del toreig quan vol explicar la seva feina, ell que mai no van agradar-li els toros.
El fotògraf se serveix de la realitat que li ofereix l'ocasió de l'art. Però mai no la domina, mai no la venç.
La realitat, l'home del carrer, és lliure i imprevisible.
D'alguna manera el fotògraf ha d'anticipar els moviments, preveure'ls.
Ha d'estar pendent i alliberat, disposat a canviar de plans".
Acabada la dècada de 1960, vivint a Vigo, Terré va avorrir-se de la pràctica fotogràfica.
Les seves fotografies havien aconseguit un status i les hi pagaven molt bé però tenia la sensació que estava matant aquell esperit tan viu i indomable en una pràctica repetitiva.
Va abandonar la fotografia durant una quinzena d'anys.
Quinze anys passen en un no-res.
En un obrir i tancar d'ulls la realitat espanyola havia canviat enormement i els ulls de Terre no s'havien desgastat gens ni mica.
Com un monstre que sorgeix viu del desglaç, el 1980 va tornar a agafar la càmera.
I una altra vegada, amb la mateixa curiositat, va tornar a seguir el funcionament de les coses.
Però té l'atribut essencial de la bona fotografia: és intensa.
No és efectista, sinó efectiva.
Ve a resoldre problemes, a situar les coses al seu lloc.
Com si greixar les peces, ajustar, polir i acabar les formes millorés l'ordre moral de l'existència.