La Comissió Jurídica Assessora, reunida el 3 de setembre de 2020, amb la presidència del Sr.
El 31 d'octubre de 2018, va tenir entrada al Servei Català de la Salut (CatSalut) una reclamació de responsabilitat patrimonial instada per un lletrat, en representació del Sr.
A, pels danys i perjudicis derivats de l'assistència sanitària prestada al Parc Sanitari Sant Joan de Déu de Sant Boi de Llobregat amb motiu d'una intervenció quirúrgica d'una hèrnia inguinal el 12 de gener de 2018, i que atribuïa a una imperícia a l'hora d'administrar l'anestèsia intradural.
El 13 de març de 2019, va entrar al CatSalut un escrit del lletrat en què demanava que s'impulsés el procediment, atès que no havia rebut cap resposta a la reclamació presentada.
Per un escrit de 25 de març de 2019, el CatSalut va informar el lletrat de la data d'entrada en aquest organisme de la reclamació, de la normativa d'aplicació al procediment i que el CatSalut era l'òrgan competent per a resoldre la reclamació.
A banda, li va demanar una còpia del DNI del reclamant, una autorització signada per aquest per a poder sol·licitar la història clínica i una acreditació de la representació.
Per un ofici de 25 de març de 2019, el CatSalut va comunicar a la seva entitat asseguradora que era part interessada en el procediment i li va adjuntar una còpia de la reclamació rebuda.
El 29 de març de 2019, va entrar al CatSalut un escrit del lletrat, al qual adjuntava la còpia del DNI del reclamant, l'autorització signada per aquest per a poder sol·licitar la història clínica i un escrit signat pel reclamant en què atorgava la representació al lletrat.
Per un escrit d'1 d'abril de 2019, el CatSalut va demanar a l'hospital l'historial clínic del pacient, un informe del personal mèdic que el va assistir i que confirmés que l'assistència s'havia prestat a càrrec del CatSalut.
Així mateix, va comunicar-li que l'hospital era considerat persona interessada en el procediment.
L'historial clínic consta incorporat a l'expedient.
Per un escrit d'1 d'abril de 2019, el CatSalut va comunicar al reclamant que en aquesta data s'havia demanat l'historial clínic, que el procediment se suspenia per aquest motiu, que li donarien audiència abans de dictar la proposta de resolució i la identitat de l'instructor.
Mitjançant sengles escrits de 29 de maig de 2019, l'instructor va notificar al reclamant, a l'asseguradora del CatSalut i a l'hospital que en aquesta data havia demanat l'informe a la Sub-direcció General d'Avaluacions Mèdiques (ICAM) i que se suspenia el termini del procediment per aquest motiu.
El 5 de novembre de 2019, l'ICAM va elaborar l'informe valoratiu, el qual considerava que l'assistència prestada al pacient havia estat dins la pràctica mèdica normal.
Mitjançant sengles oficis de 3 de febrer de 2020, l'instructor va notificar al reclamant, a l'entitat asseguradora del CatSalut i a l'hospital l'obertura del tràmit d'audiència per deu dies, així com l'aixecament de la suspensió amb motiu de la rebuda de l'informe de l'ICAM.
El 20 de febrer de 2020, el cap de l'Assessoria Jurídica del CatSalut va redactar una proposta de resolució del procediment, en el sentit de desestimar la reclamació per la manca de nexe causal entre el dany i el funcionament de l'Administració sanitària.
El 21 de juliol de 2020, va tenir entrada en aquesta Comissió Jurídica Assessora la petició de dictamen formulada per la consellera de Salut, acompanyada d'una còpia de l'expedient i de la proposta de resolució.
En la petició s'assenyalava que s'havia notificat a les persones interessades la suspensió del termini per a resoldre, amb motiu de la petició del dictamen.
En la sessió de 23 de juliol de 2020, el Ple de la Comissió va admetre a tràmit la petició i en va designar ponent.
L'objecte d'aquest Dictamen és la reclamació de responsabilitat patrimonial instada pel Sr.
A pels danys i perjudicis derivats de l'assistència sanitària prestada al Parc Sanitari Sant Joan de Déu de Sant Boi de Llobregat amb motiu d'una intervenció quirúrgica d'una hèrnia inguinal el 12 de gener de 2018, i que atribueix a una imperícia a l'hora d'administrar l'anestèsia intradural, la qual al·lega, també, que li van subministrar en contra de la seva voluntat.
La intervenció d'aquest òrgan consultiu té lloc amb caràcter preceptiu, d'acord amb el que estableixen l'article 8.3.a) de la Llei 5/2005, de 2 de maig, de la Comissió Jurídica Assessora, i l'article 86 de la Llei 26/2010, de 3 d'agost, de règim jurídic i de procediment de les administracions públiques de Catalunya, respecte de les reclamacions de responsabilitat patrimonial de les administracions públiques la quantia de les quals sigui igual o superior als 50.000 euros mínims preceptius.
En aquest cas, el reclamant no ha valorat econòmicament la indemnització, però la proposta de resolució, si bé considera que s'ha de desestimar la reclamació, d'una manera subsidiària valora el dany en 579.944,57 euros.
El règim jurídic de la responsabilitat patrimonial de l'Administració pública per les lesions sofertes pels particulars en llurs béns i drets, com a conseqüència del funcionament dels serveis públics, es regula en l'article 106 de la Constitució; en els articles 81 a 87 de la Llei 26/2010; pel que fa als principis de la responsabilitat, en l'article 32 de la Llei 40/2015, d'1 d'octubre, de règim jurídic del sector públic (LRJSP), i, quant a la indemnització i el seu càlcul, en l'article 34 del mateix cos legal, i, pel que fa al procediment, en la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques (LPAC), en els articles 65, 67, 81, 91 i 92 de la qual es preveuen diverses especialitats del procediment de responsabilitat patrimonial.
S'ha de tenir en compte que l'LPAC va entrar en vigor el 2 d'octubre de 2016, i que va derogar la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú (LRJPAC), i el Reial decret 429/1993, de 26 de març, que aprova el Reglament dels procediments de les administracions públiques en matèria de responsabilitat patrimonial (RPRP).
La lletra a) de la disposició transitòria tercera de l'LPAC estableix que els procediments iniciats abans de la seva entrada en vigor es regeixen per la normativa anterior.
Aquest no és el cas que s'examina, atès que la reclamació es va presentar el 31 d'octubre de 2018.
D'aquesta manera, doncs, resulten aplicables les previsions procedimentals previstes en l'LPAC.
En relació amb l'LRJSP, s'ha de tenir en compte que també va entrar en vigor el 2 d'octubre de 2016, per la qual cosa resulta aplicable al cas que s'examina, ja que els fets es van produir el 12 de gener de 2018.
En suma, la normativa estatal d'aplicació respecte al aspectes procedimentals és l'LPAC i respecte als aspectes substantius és l'LRJSP.
Les qüestions més destacades relatives al procediment són les següents:
La legitimació activa s'ajusta a la normativa procedimental, atès que és la mateixa persona afectada la que reclama.
Consta en l'expedient una còpia del seu DNI, que n'acredita la identitat i permet comparar la signatura amb la que apareix en la reclamació, i se'n verifica, així, la voluntat de reclamar (art. 9.1 i 10.1 de l'LPAC).
Pel que fa a l'Administració competent per a conèixer de la reclamació, és el CatSalut, atès que el centre hospitalari respecte del qual es discuteix l'assistència sanitària prestada al pacient pertany al Sistema sanitari integral d'utilització pública de Catalunya (SISCAT).
Quant a la competència per a resoldre el procediment, correspon al director gerent del CatSalut, d'acord amb l'article 60.2 de la Llei 15/1990, de 9 de juliol, d'ordenació sanitària de Catalunya.
La conformació de l'expedient és correcta, atès que està indexat, numerat i ordenat cronològicament (art. 46.2 de la Llei 26/2010).
També es constata que s'hi ha incorporat l'acreditació de les notificacions efectuades (art. 56.2 de la Llei 26/2010 i 41.1.b), segon paràgraf, de l'LPAC).
La tramitació del procediment s'ha ajustat, en general, al que estableixen la Llei 26/2010 i l'LPAC.
Una vegada rebuda la reclamació, el CatSalut va adreçar un escrit a l'instant en el qual, entre d'altres, li comunicava la data en què la reclamació havia entrat en aquest organisme; però hi mancava la informació sobre la durada del procediment i els efectes de la manca de resolució expressa (art. 21.4 de l'LPAC).
Quant a la data d'entrada al CatSalut, en l'escrit s'assenyalava que era el 13 de març de 2019, però en la reclamació consta el segell del registre d'entrada a aquest ens en data 31 d'octubre de 2018.
El 13 de març de 2019 va entrar al CatSalut un escrit del reclamant en què demanava l'impuls del procediment, atès que no havia rebut cap resposta a la reclamació.
Cal fer notar que el comunicat amb la informació sobre el procediment s'ha de notificar en un termini màxim de deu dies des de la presentació de la reclamació (art. 21.4 de l'LPAC).
Si bé es va traslladar la reclamació a l'entitat asseguradora de l'Administració, atesa la seva condició d'interessada en el procediment (art. 50.1.a) de la Llei 26/2010 i 4 de l'LPAC), no consta en l'expedient que es donés resposta a la petició del reclamant.
Quant a l'instructor del procediment, se'n troba a faltar el nomenament fet per l'òrgan de direcció (art. 83.2 de la Llei 26/2010).
El reclamant actua en el procediment mitjançant un representant, i aquesta representació resta acreditada suficientment en l'expedient, mitjançant un escrit signat pel mateix reclamant (art. 5 de l'LPAC i 49.1.a) de la Llei 26/2010).
Consta en l'expedient l'historial clínic del pacient, si bé hi manca l'informe mèdic emès expressament per al procediment, malgrat la petició feta per l'instructor.
Tot i que aquest informe s'ha d'entendre com l'informe legal preceptiu emès pel servei el funcionament del qual hagi ocasionat la presumpta lesió indemnitzable (art. 81.1 de l'LPAC), del conjunt de l'expedient tramès es poden extreure fàcilment les dades tècniques rellevants per a resoldre la qüestió plantejada.
El termini de resolució i notificació del procediment es va suspendre amb motiu de la petició de l'historial clínic, i la data d'aquesta petició es va comunicar a les persones interessades, no així la data de rebuda d'aquest historial (art. 22.1.d) de l'LPAC).
Posteriorment, l'ICAM va emetre l'informe valoratiu, a petició de l'instructor.
El termini es va suspendre de nou amb motiu d'aquesta petició i es va comunicar a les persones interessades la data de la petició i de la rebuda d'aquest informe (art. 22.1.d) de l'LPAC).
Posteriorment, es va obrir el tràmit d'audiència per un termini de deu dies a les persones interessades (art. 51.1 de la Llei 26/2010 i 82.1 i 2 de l'LPAC), però no es van rebre al·legacions de cap d'elles.
La instrucció va cloure amb la proposta de resolució de l'òrgan instructor, en la qual es considera procedent desestimar la reclamació, i tot seguit es va demanar el dictamen d'aquesta Comissió, a la qual es va trametre una còpia de l'expedient a aquest efecte.
Finalment, és important deixar constància que el termini per a dictar i notificar la resolució expressa és de sis mesos a comptar des de l'inici de l'expedient (art. 91.3 de l'LPAC).
S'observa, per tant, una dilació no justificada en la tramitació del procediment, atès que la reclamació es va presentar el 31 d'octubre de 2018 i no ha tingut entrada en aquest òrgan consultiu fins passats vint mesos, concretament el 21 de juliol de 2020.
Destaca la demora, de gairebé cinc mesos, a contestar al reclamant després que interposés la reclamació, cosa que no s'avé amb el dret a una bona administració, reconegut, entre altres normes, en l'article 30 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya i en l'article 22 de la Llei 26/2010, de 3 d'agost, el qual inclou com un dels drets de la ciutadania el d'obtenir una resolució expressa i una notificació dins del termini establert legalment.
En tot cas, s'ha produït la desestimació presumpta de la sol·licitud, d'acord amb el que disposa l'article 91.3 de l'LPAC, sens perjudici que l'Administració manté l'obligació de resoldre el procediment d'una manera expressa i de notificar la resolució als interessats (art. 21.1 de l'LPAC), sense vinculació al sentit negatiu del silenci (art. 24.3.b) de l'LPAC).
En relació amb la temporalitat de l'exercici de l'acció, d'acord amb el que preveu l'article 67.1 de l'LPAC –que coincideix amb l'art. 142.5 de l'LRJPAC–, el dret a reclamar prescriu al cap d'un any d'haver-se produït el fet o l'acte que motivi la indemnització, o de manifestar-se'n l'efecte lesiu, i per al supòsit de danys físics o psíquics el dies a quo és el del guariment o el de la determinació de l'abast de les seqüeles.
En el cas present, la reclamació es va presentar el 31 d'octubre de 2018 i la intervenció quirúrgica es va produir el 12 de gener de 2018.
Per tant, s'ha de concloure que l'exercici de la pretensió és temporani, sense que sigui necessari determinar quan es va produir l'estabilització de les seqüeles a aquest efecte.
Les circumstàncies que concorren en el cas sobre el qual es dictamina es poden resumir com segueix, partint dels informes incorporats a l'expedient:
Com a antecedents, es pot indicar que el pacient va acudir al Servei d'Urgències de l'Hospital Sant Joan de Déu el dia 1 de maig de 2017 perquè des de feia quinze dies presentava un bony a nivell inguinal dret, i li van diagnosticar una hèrnia inguinal dreta reduïda.
El 24 de maig de 2017, el pacient va signar el consentiment informat per al tractament quirúrgic electiu de l'hèrnia inguinal dreta.
El 6 de novembre de 2017, el pacient va signar el consentiment informat d'anestesiologia i reanimació, en què consta, en el punt 2, que l'anestèsia pot ser general, regional o local, i se n'especifica el significat.
El mateix dia 6, el pacient va signar el qüestionari anestèsic, en què, entre d'altres, es recollien aquests respostes: no era al·lèrgic a cap medicament, sí que li havien realitzat anestèsia algun altre cop, no havia presentat problemes amb l'anestèsia i no tenia cap familiar que hagués presentat problemes amb l'anestèsia.
El 12 de gener de 2018, el reclamant va ingressar a l'hospital per a una cirurgia programada d'hèrnia inguinal dreta, i li van aplicar l'anestèsia intradural per punció, mitjançant el subministrament de bupivacaïna.
Després d'una primera punció en sedestació, el pacient va presentar mareig i li van practicar una segona punció en decúbit lateral.
Atès que no es va aconseguir el bloqueig de la sensibilitat requerit per a la cirurgia, li van administrar anestèsia general amb mascareta laríngia amb inducció de propofol, sense incidències.
En el postoperatori, el pacient va presentar bloqueig motor de les extremitats inferiors.
El 13 de gener següent, li van practicar una TAC de la columna lumbosacra, que va informar de discreta discopatia degenerativa sense altres alteracions significatives.
Els dies 15, 22 i 25 de gener, li van practicar diverses proves, i amb una orientació diagnòstica de síndrome medul·lar va iniciar rehabilitació.
El 29 de gener següent, van traslladar-lo a l'Institut Guttmann, amb l'orientació diagnòstica de cauda equina greu secundària a aracnoïditis lumbar postbloqueig, on va seguir un tractament de fisioteràpia i de teràpia ocupacional fins al 5 de març de 2018.
El 5 de març de 2018, li van donar l'alta a l'Institut Guttmann perquè necessitava ingressar al Servei de Neurologia, atès que presentava una hidrocefàlia greu.
El 15 de març següent, va ser intervingut de la hidrocefàlia per a col·locar-li una vàlvula de derivació ventricle-peritoneal.
L'orientació diagnòstica va ser d'aracnoïditis adhesiva i cicatricial.
El 26 de març de 2018 va reingressar a l'Institut Guttmann per a continuar el tractament i es va observar un empitjorament del balanç muscular.
El 18 d'agost següent, va ser donat d'alta amb la situació funcional de desplaçament amb cadira de rodes i capacitat de fer la marxa amb caminador per espais interiors amb dues fèrules antiequines.
El fons de l'assumpte a dictaminar se centra en si hi ha responsabilitat patrimonial de l'Administració per una suposada imperícia a l'hora d'administrar l'anestèsia intradural que el reclamant afirma haver demanat expressament que no li apliquessin.
La legislació aplicable exigeix la concurrència de determinats requisits perquè es pugui dictaminar la responsabilitat patrimonial de l'Administració pública: la lesió patrimonial, l'antijuridicitat, la imputabilitat a una Administració pública i el nexe de causalitat, així com l'absència de força major.
El primer requisit perquè neixi el dret a la indemnització és que el dany al·legat ha de ser efectiu, avaluable econòmicament i individualitzat en relació amb una persona o grup de persones.
En el present cas, la concurrència d'aquest requisit no presenta dubtes, ja que s'ha acreditat el següent: a) La realitat i efectivitat d'un dany, centrat en unes lesions neurològiques patides pel reclamant. b) El dany és avaluable econòmicament.
I així, malgrat que el reclamant no concreta la valoració, la proposta de resolució estima que, en cas d'haver-hi un dany objecte de responsabilitat patrimonial –cosa que nega–, s'hauria de quantificar en 579.944,57 euros. c) El dany és individualitzat, en ser concret i determinat respecte del reclamant.
Dit això, s'ha de veure si hi concorren els altres requisits necessaris perquè sorgeixi la responsabilitat patrimonial de les administracions públiques, partint de la base que el fonament de la reclamació se centra en el fet d'haver aplicat un tipus d'anestèsia en contra de la voluntat del pacient i en la mala praxi a l'hora d'aplicar-la.
La manifestació del pacient contrària al subministrament de l'anestèsia intradural
En l'escrit de reclamació, presentat el 31 d'octubre de 2019 i tornat a presentar el 13 de març següent, després de relatar els danys patits pel pacient amb l'anestèsia intradural que li van subministrar per a practicar-li la intervenció quirúrgica el 12 de gener de 2018, se sosté, respecte a aquest tipus d'anestèsia, que ell "[...] había solicitado expresamente que no se le aplicara [...]".
L'informe de l'ICAM, de 5 de novembre de 2019, diu que el "[...] dia 12/1/2018, es va procedir a realitzar [...], prèvia monitorització hemodinàmica i asèpsia, anestèsia intradural en posició de sedestació.
Es realitzà punció per anestèsia local [...]" i, finalment, es va realitzar anestèsia general.
També es diu que "Es documenta en el full del preoperatori que la tècnica anestèsica proposada i autoritzada era l'anestèsia espinal, que el pacient acceptava la intervenció, i que l'estudi preoperatori i dejuni previs a la cirurgia eren correctes.
Per tant, com s'acaba de veure, i contràriament al que al·lega la part reclamant, consta que en el preoperatori al pacient se li va proposar i va autoritzar l'anestèsia espinal".
Finalment, en la proposta de resolució, de 20 de febrer de 2020, es diu: «En la reclamació se sosté que el pacient havia expressat la seva negativa a no ser sotmès a anestèsia regional espinal.
Tanmateix no hi ha cap prova d'aquest fet.
En el qüestionari preoperatori que acompanya el document de consentiment informat d'anestèsia consta com a tècnica proposada i autoritzada pel pacient "l'anestèsia espinal".»
Examinat l'expedient, s'observa que en el consentiment informat per al tractament quirúrgic electiu de l'hèrnia inguinal dreta, signat el 24 de maig de 2018, hi figura que " El procedimiento requiere anestesia general o raquídea ".
Tanmateix, en el consentiment informat d'anestesiologia i reanimació, de 6 de novembre de 2017, consta que l'anestèsia pot ser general, regional o local, i se n'especifica el significat.
D'aquesta manera, resulta acreditat que el pacient va donar el consentiment per al tipus d'anestèsia que li van aplicar: primer, l'anestèsia local en què consisteix la de tipus intradural (també anomenada raquídia o espinal) i, posteriorment, l'anestèsia general.
Certament, el pacient podria haver revocat aquest consentiment abans de la intervenció quirúrgica, però en l'expedient no consta ni existeix cap indici que ho hagués fet; per la qual cosa en aquest procediment de responsabilitat patrimonial ha de decaure la present al·legació.
Mala praxi en l'administració de l'anestèsia
L'informe de l'ICAM indica que, amb motiu de la intervenció quirúrgica de 12 de gener de 2018, després de realitzar una primera punció d'anestèsia local, "El pacient va referir quadre de mareig, i van observar que presentava braquicàrdia (freqüència cardíaca baixa) i hipotensió (tensió arterial baixa), per la qual cosa se li va retirar l'agulla espinal [...].
No és infreqüent que els pacients presentin un quadre vagal o un episodi de mareig i hipotensió durant l'administració de l'anestèsia.
Consta que el procediment anestèsic va ser de dificultat moderada [...].
Donat que no s'havia aconseguit el bloqueig de la sensibilitat requerit per la cirurgia, es va realitzar anestèsia general [...]".
En el mateix informe s'indica que en el qüestionari anestèsic es recollia que el pacient "[...] no era al·lèrgic a cap medicament, que se li havia realitzat anestèsia algun cop, que no havia presentat problemes amb l'anestèsia, ni tampoc tenia cap familiar que hagués presentat problemes amb l'anestèsia [...], atès que no consten patologies rellevants associades (sí un procés degeneratiu a nivell de columna lumbar) i que l'aracnoïditis va esdevenir en posterioritat a la intervenció practicada, és altament probable que fos derivada del procediment anestèsic, i així es va valorar [...].
Aquesta complicació, rara, no implica amb la seva aparició que l'anestèsia fos realitzada de forma incorrecta o inadequada.
De fet, no consta cap incidència ni complicació aguda, en forma d'hemorràgia, dolor ni dèficit neurològic, durant el procediment anestèsic de la intervenció del dia 12/1/18.
Per altra banda, consta documentat que la dosi administrada de bupivacaïna hiperbàrica va ser de 10 mg [...], i que el pacient no va requerir més fàrmacs anestèsics.
Cal recordar que els estudis realitzats quantifiquen en dosis majors de 12 mg de bupivacaïna hiperbàrica amb possible dany neurològic secundari [...].
Una possible explicació [del dany patit pel pacient] podria ser anatòmica; en el flux sanguini a nivell de la cauda equina, només el 50 % de l'oxigen i dels nutrients prové de la sang arterial i la resta prové del LCR, per la qual cosa l'ús de substàncies químiques o anestèsiques locals poden provocar una isquèmia en pacients susceptibles o amb arterioesclerosi a aquest nivell.
En el cas del Sr. [pacient] no hi havia cap factor de risc per sospitar un risc en el seu cas, amb un estudi preoperatori correcte, sense al·lèrgia a anestèsics ni altres complicacions ni problemes en l'anestèsia d'intervencions anteriors".
L'informe conclou que "El procediment anestèsic regional es va dur a terme de forma diligent i correcta, amb administració de dosi de bupivacaïna hiperbàrica de 10 mg, correcta, i sense incidències.
Posteriorment es va realitzar anestèsia general sense necessitat d'administrar més fàrmacs anestèsics.
Malauradament, el Sr. [pacient] va presentar una complicació de l'anestèsia, descrita, rara i molt poc freqüent (1/50.000), de la qual va ser diagnosticat amb les proves adequades, tractat i controlat de forma correcta [...].
No es pot descartar una susceptibilitat individual desconeguda com a efecte advers de l'anestèsic a nivell aracnoidal".
Finalment, en la proposta de resolució es conclou que "En definitiva, més enllà del lamentable resultat final, no hi ha cap dada en què basar una estimació de mala praxi.
En vista de la documentació que consta a l'expedient i de l'informe de l'ICAM es conclou que el dany patit pel pacient no ha estat conseqüència d'una assistència sanitària defectuosa o negligent, sinó que és compatible amb un efecte irritatiu, imprevisible i inevitable, causat per l'anestèsic local utilitzat, d'origen neurotòxic, i aquesta afectació neurològica constitueix una complicació coneguda, però excepcional, que en aquest cas no es pot atribuir a una mala praxi en l'elecció inadequada de l'anestèsia local o la seva dosi".
Tanmateix, es conclou que, amb el consentiment informat que va signar el reclamant, s'han complert les exigències legals sobre el coneixement per part del pacient de la finalitat i els riscos de la intervenció, així com l'autorització de la seva realització.
Aquest criteri és compartit per la Comissió, en aplicació de la seva reiterada doctrina segons la qual des d'un punt de vista estrictament jurídic s'ha de tenir en compte que, un cop l'Administració sanitària hagi donat suficients explicacions sobre la seva actuació, la càrrega de la prova sobre la negligència dels professionals mèdics o el funcionament deficient dels serveis sanitaris pesa sobre la part reclamant (sentències 7316/2004, d'11 de novembre –Secció Sisena–; 5706/2010, de 14 d'octubre –Secció Sisena–, i 3541/2012, de 23 de maig –Secció Quarta–, de la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Suprem), "[...] de manera que la falta de prova sobre la mala praxi dels professionals ha de portar a desestimar la reclamació de responsabilitat patrimonial per manca d'un requisit essencial" (cf.
Tanmateix, sobre aquest particular, cal igualment portar a col·lació que la responsabilitat patrimonial de l'Administració es configura com una responsabilitat objectiva o pel resultat.
Ara bé, quan es predica de casos que deriven de l'assistència sanitària dispensada, com el que ara és objecte de dictamen, aquesta responsabilitat gaudeix d'uns elements que són propis i específics d'aquest àmbit.
En aquest sentit, convé recordar que l'obligació de l'Administració prestadora del servei sanitari, d'acord amb una consolidada doctrina jurisprudencial i amb nombrosos dictàmens d'aquest òrgan consultiu (dictàmens 290/2017 i 243/2018, entre molts d'altres), no consisteix a obtenir un resultat –curació del malalt–, sinó a utilitzar tots els mitjans possibles per tal d'assolir-lo, aplicant-hi totes les cures i tècniques adreçades al guariment.
D'acord amb la doctrina exposada, les obligacions assumides pels facultatius i, en general, pel personal sanitari es poden sintetitzar en l'obligació de proporcionar tots els mitjans que requereix el cas d'acord amb l'estat dels coneixements de la ciència o de la tècnica existents en el moment de produir-se els danys, tenint en compte el principi de la lex artis ad hoc, com a principi que regeix en aquesta matèria, en consideració amb el cas concret en què es produeix la intervenció mèdica i les circumstàncies en què aquesta es desenvolupa.
En aquest sentit, el caràcter antijurídic del dany patit pel pacient dependrà del fet que es pugui constatar una mala praxi professional, entesa com la comissió d'errors o la utilització de mètodes incorrectes segons l'estat de la ciència i de la tècnica mèdiques en el moment dels fets o l'omissió de tractaments o precaucions aconsellables ateses les circumstàncies de cada cas.
Doncs bé, en el cas sotmès a dictamen, de l'expedient no es desprèn, a judici de la Comissió, cap indici que els danys patits pel pacient derivessin d'una imperícia a l'hora d'administrar l'anestèsia intradural en el marc de la intervenció quirúrgica.
Ans al contrari, queda acreditat que el tipus d'anestèsia local emprada era adequada per a aquesta classe d'intervencions (d'hèrnia inguinal), i que va ser subministrada amb una dosi que no superava el límit de seguretat prefixat (el límit és de 12 mg i es van subministrar 10 mg).
I només es va optar per l'anestèsia general quan es va advertir que no s'havia aconseguit el bloqueig de la sensibilitat requerit per a la cirurgia.
També queda acreditat que, malgrat que l'anestèsia local no va aconseguir l'efecte insensibilitzador perseguit, la seva aplicació no va provocar cap incidència ni complicació digna de rellevància.
I, finalment, l'Administració sanitària dona una explicació plausible de la causa que va provocar la lesió neurològica patida pel pacient, com és la de signe anatòmic que s'exposa en l'informe de l'ICAM.
Es destaca que aquesta lesió es va produir amb la manca de qualsevol factor de risc en el pacient i que, per tant, només es podia donar en una proporció d'1/50.000.
D'aquí que en el consentiment informat figurés aquesta lesió com un risc poc freqüent.
En efecte, respecte al consentiment informat, a més que el pacient va ser informat de la finalitat de la intervenció per a la qual va donar autorització (operació quirúrgica de l'hèrnia inguinal dreta), ja s'ha vist en l'anterior subapartat VII.3 que va donar consentiment per al tipus d'anestèsia que li van aplicar: primer, l'anestèsia local en què consisteix la de tipus intradural i, posteriorment, l'anestèsia general.
Així mateix, va ser informat dels riscos.
Concretament, pel que fa als riscos de l'anestèsia, en el full de consentiment es fa esment exprés a la possibilitat "poc freqüent" d'una sèrie de riscos, entre els quals figuren "lesions neurològiques", de manera que es complien així els requisits exigits al consentiment informat, essencialment regulat per la Llei estatal 41/2002, de 14 de novembre, bàsica reguladora de l'autonomia del pacient i de drets i obligacions en matèria d'informació i documentació clínica; i, en l'àmbit català, per la Llei 21/2000, de 29 de desembre, sobre els drets d'informació concernent la salut i l'autonomia del pacient, i per l'article 212, apartats 1 i 2, del Codi civil de Catalunya (Llei 25/2010, de 29 de juliol, del llibre segon, relatiu a la persona i la família).
Cal concloure, doncs, que en el present expedient no ha quedat acreditat cap tipus de mala praxi en el subministrament de l'anestèsia intradural al pacient, i hi consta, altrament, que els danys patits van ser per una causa imprevisible i inevitable que s'integra dins els riscos que figuren en el consentiment informat.
És procedent desestimar la reclamació de responsabilitat patrimonial instada pel Sr.
A pels danys i perjudicis derivats de l'assistència sanitària prestada al Parc Sanitari Sant Joan de Déu de Sant Boi de Llobregat amb motiu d'una intervenció d'una hèrnia inguinal, i que atribueix a una imperícia a l'hora d'administrar l'anestèsia intradural.