Estudi de la possible responsabilitat penal del funcionari penitenciari respecte de situacions de risc per als interns i per a altres en situacions de risc produïdes per ells, en una fonamentació de la comissió per omissió d'índole "material".
Es parteix d'una crítica a posicions que, a partir de la doctrina dominant alemanya, i encara des d'una perspectiva de distanciament de la "teoria formal del deure jurídic", fonamenten una equivalència axiològica entre comissió i omissió a partir de les relacions jurídiques o socials de les quals es fa sorgir immediatament una "posició de garant".
Arran d'això, s'observa que de la posició dels funcionaris i de la seva vinculació als deures que la normativa administrativa estableix, es deriva sense més, i de forma espectacular, tal "posició de garant".
Així, des d'aquest punt de vista, l'existència entre el funcionari penitenciari i l'intern d'una relació juridicopública de subjecció d'aquest últim, farà sorgir l'esmentada posició.
Aquesta es traduirà, llavors, en la imputació de responsabilitat omissiva, dolosa o imprudent per al funcionari que, podent, no evités, per exemple, la producció de lesions o la mort d'un intern.
La qüestió que passa a analitzar-se és si de tal relació juridicopública pot derivar-se, sense més, l'esmentada posició de garant.
Una concepció restrictiva de la comissió per omissió de base "material", sense negar la possibilitat que tal comissió per omissió pugui, efectivament, produir-se, negarà la seva deducció automàtica de la mera posició pública del funcionari.
Les pautes de restricció que s'estableixen passen per la clara distinció entre comissió i omissió, a fi d'establir la seva completa identitat estructural en el pla normatiu.
dret penal / presons / tractament penitenciari
A la primera part de la investigació (competències i funcions de l'Administració de justícia en matèria de menors) es tracten tres qüestions fonamentals per poder abordar, posteriorment, el tema de l'actuació policial en matèria de menors.
En primer lloc, s'estableixen les bases ideològiques que van conformar històricament l'anomenada justícia de menors.
En segon lloc, s'atén la plasmació legislativa estatal d'aquestes bases, analitzant-se així la normativa preconstitucional sobre tribunals tutelars de menors i la seva incardinació en el marc creat per la Constitució espanyola de 1978.
En tercer lloc, es destaquen tres aspectes de la legislació catalana sobre menors (desenvolupada bàsicament a partir de la Llei de protecció i tutela) la qüestió relativa a la prevenció de la delinqüència juvenil i, finalment, els principis rectors que sorgeixen de la Llei.
A la segona part (competències i funcions policials en matèria de menors) es fa referència, en primer lloc, a les línies generals que defineixen normativament el marc policial democràtic de l'Estat espanyol, atenent especialment el fet de la creació de diverses policies autonòmiques.
En segon lloc, es descriu la problemàtica legislativa relativa a la policia judicial, parant atenció a la seva possible especialització en l'àmbit del menor i al debat sobre l'assumpció per la policia autonòmica catalana d'aquesta funció.
A continuació es descriu el camí seguit en la creació d'un model policial català i es subratllen les seves conseqüències en matèria de justícia juvenil: un procés d'especialització qualitativa que va portar a la creació d'una Brigada de Menors i d'una Central de Protecció de Menors en els Mossos d'Esquadra.
Finalment, s'insisteix en la necessitat d'evitar, a través de l'estricta observança dels drets del menor, que l'actuació policial l'introdueixi en l'espiral dels processos de criminalització.
justícia juvenil / policia / Administració de justícia / legislació / delinqüència juvenil