I. La intervenció de la Comissió Jurídica Assessora en aquest expedient es produeix a l'empara de l'article 8.2.b) de la Llei 5/2005, de 2 de maig, de la Comissió Jurídica Assessora, que preveu la preceptivitat del parer d'aquest òrgan consultiu abans que el Govern aprovi les normes reglamentàries que despleguin una llei.
El Projecte de reglament sobre el qual s'informa desplega la Llei d'urbanisme, Text refós aprovat pel Decret legislatiu 1/2005.
Cal recordar que actualment està vigent el Reglament parcial que desplega la Llei 2/2002, d'urbanisme, aprovat per decret, sobre el projecte del qual va informar aquesta Comissió mitjançant el Dictamen 340/03.
L'actuació d'aquest organisme consultiu té per objecte central examinar la legalitat de la proposta, de manera que no sigui contrària a les normes amb rang de llei, se situï en el marge propi de desplegament reglamentari i respecti l'ordre competencial establert en el bloc de la constitucionalitat.
Al costat d'aquesta missió principal es poden posar de manifest també altres qüestions relacionades amb la congruència de les mesures proposades o amb la tècnica normativa.
El Govern està habilitat especialment per la Llei per dictar el Reglament projectat.
En efecte, la disposició final novena del Decret legislatiu 1/2005 remet al Govern per dictar les normes reglamentàries que despleguin i ordenin l'execució de la Llei d'urbanisme, i fixa el termini de 18 mesos des de l'entrada en vigor de la Llei 10/2004, de 30 de desembre, que va modificar la Llei 2/2002, d'urbanisme.
Així mateix, cal recordar que, a més d'aquesta habilitació general, la Llei preveu en diferents articles el desplegament reglamentari de determinats aspectes i en altres disposicions s'autoritza el Govern per regular qüestions precises o deslegalitzar la regulació de certs punts.
Aquestes disposicions són: els articles 8, 14, 17, 18, 41, 54, 90, 114, 118, 120, 124, 130, 131, 132, 135, 143, 164, 169, 170, 171, 172, 180, 184, 191, 203, 209, i les disposicions finals primera, segona, tercera, quarta, cinquena, sisena, setena, vuitena i novena.
Per tant, es pot considerar que existeix habilitació suficient per dictar el Reglament projectat.
La Generalitat de Catalunya és competent en matèria d'urbanisme, d'acord amb allò que estableix l'article 9.8 de l'Estatut de 1979.
El projecte del nou Estatut, que ha estat referendat el 18 de juny de 2006, confirma aquesta titularitat en l'article 149.5 i enuncia il·lustrativament alguns continguts.
Ara bé, aquesta previsió no implica que en l'àmbit material d'urbanisme, tal com estava regulat des de la Llei de règim del sòl i d'ordenació urbana de 12 de maig de 1956, no hi incideixin indirectament algunes competències estatals, però la competència general en aquest camp correspon a la Generalitat de Catalunya.
Per esbrinar les línies generals de l'ordre competencial és útil recordar els criteris indicats pel Tribunal Constitucional en la Sentència 61/1997, amb el normal advertiment sobre l'evolució de la jurisprudència constitucional i també en relació amb l'impacte que en la interpretació del bloc constitucional pot produir el nou Estatut d'autonomia.
A partir de l'afirmació de la competència autonòmica general en matèria d'urbanisme, el Tribunal Constitucional va situar el suport de la intervenció estatal, essencialment, en l'apoderament per establir les condicions bàsiques per assegurar la igualtat en l'exercici dels drets i el compliment dels deures que preveu l'article 149.1.1 de la CE, condicions que es postulen dels drets de propietat i de llibertat d'empresa.
A més, amb caràcter més instrumental, recorda les competències estatals definides en l'article 149.1.18.a) de la CE per a la regulació del procediment comú, la legislació d'expropiació forçosa i el sistema de responsabilitat administrativa.
Molt menys significatius són els títols en matèria de legislació civil (article 149.1.8.a) de la CE), que, a més, en un territori del dret privat propi com Catalunya pot veure reconduït l'abast, tal com es desprèn del nou Estatut, als registres i instruments públics i a les bases de les obligacions contractuals, en matèria de bases de la planificació econòmica (article 149.1.13.a) i bases per a la protecció del medi ambient (article 149.1.23.a)).
Cal recordar que la jurisprudència constitucional no ha reconegut pràcticament fins ara l'operativitat d'aquestes dues darreres clàusules competencials a l'efecte de configurar la intervenció estatal en l'àmbit urbanístic.
Ara bé, aquests criteris s'han de situar en el marc d'una afirmació, per dir-ho en els termes de la Sentència 104/2001, de la competència general de la Comunitat autònoma en matèria d'urbanisme i de la intervenció "puntual" de l'Estat en aquest camp.
Aquest és el context competencial en què es planteja el desplegament reglamentari que s'estudia.
D'altra banda, s'ha de tenir en compte també que la Llei que es desplega no ha estat objecte de cap recurs d'inconstitucionalitat.
El Projecte de reglament es presenta formalment com a annex a un decret que es compon d'un article únic d'aprovació del Reglament, dues disposicions derogatòries i dues disposicions finals, que seran objecte d'atenció en un fonament a part.
El Reglament pròpiament dit es compon de 283 articles agrupats en un títol preliminar i vuit títols més, tres disposicions addicionals, i nou disposicions transitòries.
El Projecte segueix l'estructura sistemàtica de la Llei d'urbanisme i en reprodueix els títols, si bé n'afegeix un de nou, el títol segon, que recull el desplegament reglamentari dels drets d'informació i participació ciutadanes en l'activitat urbanística.
Com a conseqüència d'aquesta intercalació es produeix un desplaçament de la numeració dels títols.
Així, doncs, el Projecte de reglament s'articula de la manera següent: títol preliminar, sobre objecte i principis generals; títol primer, relatiu a l'Administració urbanística; títol segon, referent a drets d'informació i participació; títol tercer, sobre el règim del sòl; títol quart, relatiu al planejament urbanístic; títol cinquè, en relació amb la gestió urbanística; títol sisè, sobre els instruments de la política de sòl i d'habitatge; títol setè, referent a la intervenció en l'edificació i l'ús del sòl i del subsòl; títol vuitè, sobre protecció de la legalitat urbanística.
V. Examinarem ara si en la tramitació s'han observat les previsions sobre la documentació i el procediment que estableixen els articles 63 i següents de la Llei 13/1989, de 14 de desembre, d'organització, procediment i règim jurídic de l'Administració de la Generalitat de Catalunya.
L'article 63 disposa que el projecte de normes reglamentàries ha d'anar acompanyat d'una memòria amb continguts determinats.
En aquest sentit es constata que, efectivament, existeix un document que, d'una manera breu, al·ludeix a l'oportunitat i l'adequació de les mesures previstes en el Projecte normatiu.
També es fa referència al marc normatiu i s'inclou una taula de vigències, una relació de disposicions afectades i un estudi econòmic.
Així mateix, hi ha l'informe sobre la igualtat de sexe.
Pel que fa a la tramitació, s'ha de fer constar que el Projecte, fent ús de la previsió establerta per l'article 64, va ser sotmès a informació pública i a l'audiència de les entitats amb interessos implicats més representatives.
D'altra banda, es van acomplir els tràmits de sol·licitud d'informe als departaments corresponents de l'Administració de la Generalitat de Catalunya, al Consell Tècnic i a institucions determinades, la intervenció de les quals és preceptiva en el procediment d'elaboració de disposicions normatives.
En aquest sentit, consten els parers del Consell del Treball, Econòmic i Social, de l'Institut Català de les Dones, de la Comissió de Govern Local, i del Gabinet Jurídic Central de la Generalitat de Catalunya, que han informat sobre el Projecte.
La consideració dels informes i les al·legacions presentats és objecte d'una valoració detallada en un document únic, amb una sistemàtica peculiar o esquemàtica, però clara, en què s'exposa el resum de la posició presentada i l'opció realitzada, de cara a la proposta del text final, amb una al·lusió a les raons que avalen l'opció realitzada.
Així mateix, l'advocat de la Generalitat ha informat sobre el Projecte.
En definitiva, tant pel que fa a la documentació com en relació amb el procediment seguit es pot afirmar que en l'expedient s'ha donat compliment a les exigències establertes per l'ordenament per elaborar les normes reglamentàries.
L'anàlisi del contingut del Projecte de Reglament d'urbanisme obliga a considerar si el contingut dels seus preceptes respon a la funció de les normes reglamentàries dictades per desplegar una norma amb rang de llei i se situa en l'àmbit que li és propi.
En aquest sentit, s'ha de recordar que el reglament és una norma subordinada a la Llei, i per tant, no pot ser contrària a ella ni apartar-se'n.
Li correspon, en canvi, desplegar-la, amb la introducció de normes que precisin o detallin els mandats legals o articulin procediments i instruments per fer possible l'execució de la Llei.
Constitueixen el complement de la regulació establerta per la Llei, indispensable per motius tècnics o per optimitzar el compliment de les finalitats previstes per la Llei.
És clar que els marges de regulació, o d'innovació normativa, no són els mateixos en tots els camps, com també varia segons ens trobem o no davant de matèries reservades a la Llei.
Però, si es dóna aquesta circumstància, sempre que no es tracti d'una reserva absoluta, el reglament també està cridat a col·laborar en la configuració del sistema normatiu.
En tot cas, en l'examen del Projecte de reglament s'haurà de verificar que els preceptes proposats respecten els límits que acoten l'exercici de la potestat reglamentària: jerarquia normativa, matèries reservades a la Llei, principis generals del dret, interdicció de l'arbitrarietat i d'inderogabilitat singular dels reglaments.
En aquest marc, s'haurà de verificar que efectivament porten a terme la funció de desplegament de la Llei i col·laboració normativa.
En fi, s'haurà de tenir en compte el joc, matisadament diferent, de la relació llei-reglament en el camp organitzatiu i en el més ampli àmbit de les relacions substancials.
En tot cas, cal advertir que en l'exercici de la potestat reglamentària hi ha sovint un marge ampli d'apreciació dels interessos públics presents en mans de l'Administració que cal respectar, sense perjudici, òbviament, que estigui sotmès als controls propis de tota l'activitat administrativa.
El Projecte de decret que aprova el Reglament de la Llei d'urbanisme, que s'incorpora com a annex, conté un preàmbul en què es fa una succinta explicació i/o justificació del contingut dels diversos títols.
El paràgraf sisè, relatiu al títol tercer del Projecte de reglament, és més aviat fosc respecte de la relació dels sistemes urbanístics amb sectors de planejament derivat o polígons d'actuació urbanística.
Seria aconsellable una redacció que fes referència de manera unívoca a la vinculació entre aquestes determinacions urbanístiques.
Al paràgraf tretze és fa referència al Reglament de gestió de 1978 i hauria de ser al Reglament de gestió urbanística de 1978, ja que és l'aprovat pel Reial decret 3288/1978, de 25 d'agost.
Així mateix, s'haurien d'identificar d'una manera més ordenada i amb les intitulacions completes les normes autonòmiques que se citen en aquest paràgraf: així, la Llei 3/1984, de 9 de gener, de mesures d'adequació de l'ordenament urbanístic de Catalunya i el Decret 146/1984, de 10 d'abril, pel qual s'aprova el Reglament per al desplegament i aplicació de la Llei esmentada, i el Decret 303/1997, de 25 de novembre, pel qual s'aprova el Reglament sobre mesures per facilitar l'execució urbanística.
També s'hauria de revisar la redacció del paràgraf penúltim.
L'article únic del Projecte de decret es limita a reflectir l'aprovació del Reglament de la Llei d'urbanisme.
De les disposicions derogatòries, la primera estableix unes derogacions expresses; la segona inclou una clàusula de derogació genèrica.
La disposició final primera preveu que els reglaments urbanístics estatals deixen de ser aplicables a Catalunya a partir de l'entrada en vigor del nou Reglament.
Dues són les qüestions que es plantegen.
El primer interrogant és sobre la tècnica utilitzada de declaració d'inaplicació -i no derogació-, que s'ha d'estimar correcta, ja que no es tracta de la producció del dret, sobre el qual la comunitat autònoma no té competència atès l'abast territorial, sinó simplement de l'execució o aplicació de la norma al territori de Catalunya.
La segona qüestió que es planteja és sobre l'àmbit o extensió material de la declaració d'inaplicació.
Aquesta declaració de caràcter general, referida a sis normes reglamentàries estatals, és correcte si els aspectes regulats en aquestes normes formen part de l'àmbit material de la competència autonòmica, en concret, sobre urbanisme.
En la mesura que no sigui així, i se situïn en l'ordre competencial estatal, en virtut de l'article 149.1.1 i 18 CE principalment, els preceptes concrets concernits continuarien essent aplicables.
En principi, la precisió pròpia de la norma reglamentària fa pensar que no es pot incloure en el concepte de bases o condicions bàsiques, que és la caracterització de la majoria de títols competencials estatals al·ludits.
Fins i tot, quan la Constitució assigna a l'estat la potestat legislativa, com en el supòsit de les expropiacions, el caràcter de desplegament de la norma projectada fa més difícil la discrepància.
Això no obstant, determinades interpretacions sobre normes estatals en matèria d'edificació forçosa han avalat determinacions molt precises
Ara bé, en aquest context hi incideix el nou Estatut, quan en l'article 149.5 il·lustra la competència autonòmica i atorga gran amplitud a les matèries que precisament són objecte de la declaració d'inaplicació.
En aquestes circumstàncies, atesa la immediata vigència de l'Estatut de 2006, es pot entendre salvat el problema que, si no hagués estat així, hauria obligat a introduir alguna precisió.
La disposició final segona recull la clàusula de supressió de la vacatio legis i immediata entrada en vigor.
Caldria reflexionar sobre les raons que abonen aquesta decisió, que no consten, i valorar-ne la possible conveniència, atesa l'extensió i la complexitat de la norma projectada, de mantenir, i fins i tot allargar, l'esmentada vacatio.
Examinarem a continuació el Projecte de reglament i a aquests efectes dedicarem un fonament a cada títol.
Només els preceptes que plantegin interrogants seran objecte de consideració específica.
El títol preliminar, relatiu a l'objecte i els principis generals, comprèn els articles 1 a 7, i està estructurat en dos capítols.
L'article 1 es limita a enunciar l'objecte del Reglament.
L'article 2 regula els principis generals de l'actuació urbanística i recull els enunciats, si bé de manera no completa, o es limita a la intitulació dels articles 4, 5, 6, 7 i 8 de la Llei d'urbanisme (en endavant la Llei) i afegeix a la lletra a) un de nou, que es desprèn, però, fàcilment de la regulació legal.
Ara bé, cal cridar l'atenció sobre el risc i la innecessarietat de reproduir aquests preceptes en supòsits com el previst ara, a banda que es reitera el mot "principis" en els apartats d), e) i f).
A la lletra b), en relació amb l'exercici de les facultats inherents al dret de propietat, s'elimina adjectivació legal de les facultats, com "urbanístiques", i encara que es podria interpretar que no són objecte d'atenció totes les facultats, sinó només les urbanístiques, és aconsellable incorporar aquesta qualificació.
L'article 3 desplega el concepte de desenvolupament sostenible.
L'article 4, intitulat "principis de relació entre els instruments urbanístics", reprodueix l'article 13.2 de la Llei en el primer apartat i desplega el principi de jerarquia normativa de l'article 13.1 del mateix text.
L'article 4.3 del Projecte, en definir el paper de les ordenances municipals d'urbanització o d'edificació, fa referència a "aspectes que no són objecte de les normes del planejament urbanístic [...]".
Aquesta expressió s'aparta de la previsió de l'article 69.2 de la Llei, que es refereix a "aspectes que no són objecte de les normes dels plans d'ordenació urbanística municipal".
Normes del planejament urbanístic i normes dels plans d'ordenació urbanística municipal no són conceptes idèntics.
Aquestes darreres són un document dels plans d'ordenació urbanística municipal (article 59 de la Llei); aquelles un instrument urbanístic que substitueix o supleix tot el pla d'ordenació urbanística municipal segons disposa l'article 62.1 de la Llei: "les normes de planejament urbanístic són instruments del planejament urbanístic general que supleixen els plans d'ordenació urbanística municipal [...]".
Cal, per tant, adaptar la redacció de l'article 4.3 al concepte d'ordenances de l'article 69.2 de la Llei, i fer referència a les normes dels plans, que és, d'altra banda, el contingut dels plans urbanístic similar al que és propi d'unes ordenances.
L'article 4.4 preveu que els instruments de gestió urbanística i els projectes d'urbanització no poden modificar les determinacions del planejament urbanístic, sens perjudici que, sense alterar aquestes determinacions puguin efectuar les adaptacions tècniques exigides per les circumstàncies fàctiques de les finques o per l'execució de les obres.
En la documentació se cita com a antecedent l'article 68 del Reglament de planejament urbanístic de 1978.
Ara bé, aquest és limita a adaptacions lligades a l'execució de les obres urbanització amb una acotació més precisa: "adaptaciones de detalles exigidas por las características del suelo y subsubsuelo en la ejecución material de las obras".
Com es pot comprovar, és un plantejament més matisat i prudent, que és necessari quan s'està a la frontera del principi de jerarquia normativa i del caràcter normatiu i obligatori del planejament (article 13 i 100 de la Llei).
En aquest sentit, convé una major precisió sobre les causes de l'adaptació en raó de l'execució de la urbanització.
I s'hauria d'incloure una clàusula d'assegurament del respecte de les regles derivades de l'obligatorietat dels plans urbanístics.
Pel que fa a la segona causa possible de les adaptacions, "circumstàncies fàctiques de les finques", és indeterminada i no està connectada, o no s'explicita, amb la funció dels instruments que podrien proposar l'adaptació.
A diferència de "les característiques del sòl i el subsòl" de la redacció esmentada, "les característiques fàctiques de les finques" és una referència genèrica i oberta que no garanteix suficientment l'efectivitat de les regles de compliment del planejament, que exigeix la llei.
L'article 5 del Projecte desplega l'apartat 1 de l'article 9 de la Llei que estableix directrius per al planejament urbanístic.
L'apartat 3 recull de fet la norma de la Llei si bé limitat als riscs industrials i tecnològics.
L'apartat 1 no especifica el tipus de risc i estableix un mandat al planejament urbanístic de preservació de la urbanització i l'edificació.
L'apartat 3 al·ludeix a informació geogràfica oficial per a determinació dels riscs naturals i geològics.
En la redacció manca una ordenada identificació dels riscs i hauria de ser congruent amb l'article 9.1 de la Llei, en el sentit d'admetre un escalonat de tipus de previsions i no únicament la preservació del territori amb riscs.
L'article 6 del Projecte desplega la directriu per al planejament urbanístic continguda a l'article 9.2 sobre preservació front als riscs d'inundació.
Es desenvolupa, diferenciant diverses zones i abast de risc, una regulació detallada, que s'ha de completar amb les previsions de les disposicions transitòries primera, segona i tercera.
Cal remarcar que s'esmenten rius i rieres i s'obliden llacs, llacunes, aiguamolls i embassaments, que també estan inclosos en el concepte genèric de zona inundable.
Caldria completar la identificació d'aquestes àrees.
La regulació de les diferents zones utilitza una terminologia diferent que se superposa i creua amb la de la legislació d'aigües i amb la urbanística.
Seria recomanable racionalitzar la nomenclatura utilitzada.
L'ordenació d'usos i edificacions, certament àmplia, s'ha d'entendre com a desplegament que modula la regla de prohibició de l'article 9.2 de la Llei, amb una admissió d'usos i serveis, d'aprofitaments naturals i propis del domini hidràulic.
Excepcionalment, i com a conseqüència d'actuacions de prevenció/protecció de zones, el planejament urbanístic pot admetre altres usos; la legitimitat de l'admissió s'ha de situar en la desaparició o disminució del risc que és el supòsit de fet sobre el qual la Llei estableix la prohibició.
Pel que fa a la càrrega que implica la realització d'obres per prevenir o disminuir riscos, s'assigna als àmbits d'actuació en els quals estiguin integrats els terrenys (article 6.3, 4 i 5 del Projecte).
El detall d'aquests deures dels titulars del dret de propietat té suficient suport legal.
En efecte, l'ordenament urbanístic assigna en general als propietaris el deure d'assumir el cost de les obres d'urbanització per assolir les condicions que els fan edificables.
Així, els articles 42.2 i 44.1.d) de la Llei d'urbanisme recullen el dret/deure dels propietaris de sòl urbà i sòl urbanitzable de completar o executar la urbanització de l'àmbit d'actuació, segons els casos, a fi que els terrenys adquireixin la condició de solar.
L'article 41.1 de la Llei remet a la via reglamentària la determinació dels elements d'urbanització que han de ser objecte d'execució per autoritzar la simultaneïtat de l'edificació i la urbanització.
D'altra banda, pel que fa als instruments que determinen les obres d'urbanització que cal realitzar, l'article 58.4 de la Llei disposa que en el sòl urbà no consolidat inclòs en polígon correspon al Projecte d'urbanització determinar totes les obres d'urbanització.
Mentre que a l'apartat 5 del mateix precepte s'indica que correspon al Pla d'ordenació urbanística municipal els elements que cal completar o acabar perquè els terrenys mereixin la condició de solars.
I de l'article 65.2.e) es dedueix que correspon als plans parcials la determinació de les obres d'urbanització bàsiques i complementàries, dins de les quals, a tenor de l'apartat 6 del mateix article 65 de la Llei s'entenen inclosos el mobiliari urbà, l'arbrat, l'enjardinament, el paviment de les voreres, l'enllumenat i la senyalització.
L'article 70 de la Llei, relatiu als projectes d'urbanització, defineix les obres d'urbanització bàsiques, que comprenen les relatives al sanejament, incloent-hi els col·lectors d'aigües pluvials, els col·lectors d'aigües residuals i les actuacions adequades relacionades amb la depuració d'aigües residuals; la compactació i l'anivellament de terrenys destinats a carrers o vies, incloent-hi el pas de vianants, i les xarxes de subministrament i distribució d'aigua, d'energia elèctrica i de connexió a les xarxes de telecomunicacions.
La resta d'obres d'urbanització tenen el caràcter de complementàries.
Finalment, l'article 114 de la Llei, relatiu a les despeses d'urbanització a càrrec de les persones propietàries, assenyala que les esmentades despeses comprenen els conceptes següents: "a) La totalitat de les obres d'urbanització determinades pel planejament urbanístic i pels projectes d'urbanització amb càrrec al sector de planejament urbanístic o al polígon d'actuació urbanística [...]."
D'aquesta regulació es pot deduir que són obres d'urbanització a càrrec dels propietaris totes les requerides perquè els terrenys adquireixin la condició de solar edificable i estiguin expressament previstes pel planejament general o derivat o per un projecte d'urbanització i que, en tot cas, estiguin al servei del sector o polígon d'actuació.
Segons l'article 9.2 de la Llei "és prohibit d'urbanitzar i d'edificar en zones inundables i en altres zones de risc per a la seguretat i el benestar de les persones, salvant les obres vinculades a la protecció i la prevenció dels riscs", el que, contrario sensu, permet deduir que es poden autoritzar obres de protecció de les inundables mitjançant les quals s'aixequi la prohibició d'edificar, tal com preveu l'article 6.3 del Projecte de reglament.
Aquestes obres de protecció s'han de considerar obres necessàries perquè els terrenys tinguin la condició de solar edificable i, per tant, sempre que la seva realització s'estableixi pel mateix planejament a fi de permetre la classificació dels terrenys afectats com a sòl urbà o urbanitzable, segons els casos, s'ha d'entendre que constitueixen obres d'urbanització a càrrec dels propietaris.
En la mesura que és la mateixa Llei d'urbanisme la que remet als plans, que tenen naturalesa reglamentària, la determinació de les obres d'urbanització requerides perquè els terrenys siguin solar edificables, i que, fins i tot, a l'article 41 fa una remissió específica a la potestat reglamentària de l'Administració, perquè determini els elements d'urbanització que s'han d'executar amb l'edificació per autoritzar la simultaneïtat d'ambdues activitats, no es pot negar habilitació legal a l'article 6.3 del Projecte de reglament perquè les obres necessàries perquè els terrenys no siguin inundables, previstes pel mateix planejament, tinguin la condició de càrregues d'urbanització dels titulars de l'àmbit d'actuació en què estiguin inclosos els terrenys afectats, atesa la funció explícita de les obres a què reiteradament s'ha al·ludit.
Pel que fa a les obres de protecció a realitzar en sòl no urbanitzable, cal tenir en compte que l'article 51.2 de la Llei remet a les llicències d'edificació en sòl no urbanitzable, l'establiment de les condicions especials que s'han d'adoptar, a càrrec de les persones interessades, per a l'obtenció de subministrament i l'assoliment dels nivells de sanejament adequats, amb les degudes garanties de seguretat, salubritat i no-contaminació que tinguin en compte els riscs geològics, naturals i tecnològics.
La Llei permet que aquestes condicions especials les determini directament la llicència, i no exclou que ho faci l'article 6.4.c) del Projecte de reglament.
El fonament legal per imposar aquestes obres com a càrrega d'urbanització seria el mateix de l'apartat anterior: són obres d'adequació dels terrenys que són imprescindibles per obtenir els aprofitaments privats que es pretenen i que el planejament autoritza i, per tant, no seria just que els hagués de suportar tota la comunitat sinó que han d'anar a càrrec dels propietaris directament beneficiats.
L'article 7 desplega l'article 9.4 respecte de la directriu de preservació dels terrenys amb pendent elevat.
L'article 7.1.c) és innecessari ja que simplement es limita a recordar els criteris per delimitar el sòl urbà inclosos a l'article 26 de la Llei.
No està justificada aquesta repetició.
L'apartat 2, pel seu contingut, és més propi d'una disposició transitòria.
El títol primer, sobre l'Administració urbanística, comprèn tres capítols.
El capítol primer, relatiu a les disposicions generals, va de l'article 8 a l'11, el capítol segon, referent a les entitats urbanístiques especials i a la condició d'Administració actuant, inclou els articles 12 i 13, i el capítol tercer amb l'article 14, que regula les auditories urbanístiques.
L'article 8 del Projecte es correspon amb l'article 16.1 i 14.1 a 4 de la Llei.
L'apartat 1 del Projecte es correspon quasi exactament amb l'apartat 1 de l'article 14 de la Llei; l'apartat 2, amb l'article 16.1, amb l'afegitó de marc normatiu; l'apartat 3, amb l'article 14.2; l'apartat 4, amb l'article 14.4; i l'apartat 5, amb l'article 14.3.
Aquests darrers tres apartats contenen una reproducció pràcticament textual.
Cal plantejar-se la utilitat d'aquest enfocament.
Però, a més, no s'aprofita l'ocasió per obrir l'enumeració de les entitats locals ni la funció de cada tipus d'entitat a les previsions del nou Estatut, que pot estar en vigor en publicar-se el Reglament.
En aquest sentit, se suggereix preveure en l'enumeració les vegueries i resituar la posició institucional de les comarques.
L'article 9 del Projecte inclou una regulació dels òrgans urbanístics col·legiats de la Generalitat, que posa èmfasi quasi exclusivament en la composició, i no desplegar exhaustivament aquest aspecte, ja previst a la Llei.
Això no obstant, l'apartat 1 reprodueix l'article 16.2 de la Llei i enuncia els òrgans urbanístics de la Generalitat.
L'apartat 2 comença la regulació de la composició de la Comissió d'Urbanisme de Catalunya en desplegament d'una inicial ordenació continguda a l'article 17.2 de la Llei, però no la completa, sinó que remet a "una norma reglamentària específica aprovada per Decret del Govern".
Per tant, no està completada la composició ni se'n pot establir el nombre de membres.
La mateixa sistemàtica se segueix amb les Comissions Territorials d'Urbanisme.
En els dos casos hi ha un desplegament insuficient de la remissió de la Llei al reglament ja que es configura una ordenació en cascada, que no és la més adequada des de paràmetres d'eficiència, seguretat jurídica i bona administració.
Si no s'està en disposició de fer una regulació completa és millor deixar el desplegament reglamentari dels òrgans col·legiats per a un altre moment.
Si s'assumeix aquesta opció, també els apartats 4 i 5 sobre la norma per fixar nombre i àmbit territorial de les comissions territorials i la tendència a la igualtat de gènere haurien de posposar-se.
La reglamentació en cascada pot generar, a més, interrogants sobre la pervivència de les normes vigents, reguladores dels òrgans col·legiats de l'Administració urbanístic.
L'article 10 es refereix a les gerències urbanístiques locals.
L'article 12 regula les entitats urbanístiques especials, i desplega l'article 22 de la Llei.
L'apartat 1 conté la relació amb dues novetats respecte de la regulació legal.
Mentre la Llei es refereix a les entitats públiques empresarials locals i les societats de capital íntegrament públic de caràcter local, el Projecte de reglament suprimeix la referència al caràcter local i inclou genèricament els dos tipus de personificacions.
D'altra banda, possibilita la consideració com a entitat urbanística especial dels organismes autònoms.
Es tracta de dues ampliacions dels supòsits previstos per la Llei.
Aquesta darrera pot trobar suport en entendre que la relació legal tenia un sentit no estrictament precís, en un àmbit en què les denominacions han variat al llarg del temps i en esmentar les entitats públiques empresarials es comprenia totes per personificacions públiques instrumentals.
L'eliminació de l'exigència del caràcter local, amb l'admissió d'entitats autònomes relacionades amb qualsevol administració, implica la generalització d'un supòsit que, de manera singular, admet la Llei quan l'article 22.1 comença amb la previsió que l'Institut Català del Sòl és una entitat urbanística especial de la Generalitat.
Aquesta dada podria constituir un element per afirmar que no existeix una opció taxativa a favor de considerar com a entitats urbanístiques especials exclusivament les de caràcter local.
En qualsevol cas, d'acord amb el següent article 13 del Projecte, les entitats urbanístiques especials no integrades per ajuntaments, llevat de l'Institut Català del Sòl, no tenen la condició d'Administració actuant.
D'altra banda, l'apartat 3 estableix una clàusula genèrica sobre les funcions que poden assumir aquestes entitats: "poden tenir per finalitat realitzar qualsevol activitat de caràcter urbanístic l'exercici de la qual no tingui caràcter intransferible d'acord amb el que estableix la legislació aplicable en cada cas".
Aquesta previsió és diferent a la de la Llei, que simplement es refereix a les funcions d'aquestes entitats com a Administració actuant.
Només si entenem que l'apartat 3 configura una clàusula de capacitat de les entitats, i no una assignació de competència, es pot considerar la proposta correcta.
L'article 13 estableix el règim d'Administració actuant, amb les diferències ja apuntades respecte de l'article 19 del Reglament parcial.
L'article 14 regula les auditories urbanístiques, amb un contingut similar a l'article 18 del Reglament vigent.
X. El títol segon es refereix als drets d'informació i participació ciutadanes en l'activitat urbanística i s'estructura en quatre capítols.
El segon, sobre drets d'informació dels ciutadans o ciutadanes, comprèn els articles 16 a 20.
El tercer, relatiu al dret a la participació ciutadana, integra els articles 21 a 24.
El quart, sobre convenis urbanístics, comprèn els articles 25 i 26.
L'article 15 conté regles sobre informació i participació ciutadana.
L'article 16 i l'article 17 regulen respectivament la informació urbanística i la publicitat dels instruments urbanístics.
L'article 18 regula el Registre de planejament urbanístic de Catalunya.
L'apartat 4 és similar a l'article 7 del Reglament vigent.
L'article 19, sobre drets d'informació respecte als procediments urbanístics, en l'apartat 2 indica, entre altres coses, que "les persones interessades tenen dret a consultar els instruments sotmesos a informació pública [...]".
Si s'entén que per consultar aquests instruments cal la condició d'interessat segons l'article 31 de la LRJPAC, el precepte no és correcte, ja que el tràmit d'informació pública està obert a tothom i no es pot exigir la condició d'interessat.
L'article 20 desplega l'article 99 de la Llei, relatiu als certificats d'aprofitament urbanístic.
Les precisions introduïdes per precepte del Projecte se situen en la funció reglamentària normal de desplegament, si bé en un cas hi ha una contradicció respecte de la regulació legal.
L'article 99.2 esmentat disposa que "el certificat d'aprofitament urbanístic a què es refereix l'apartat 1, si la finca objecte de consulta és edificable, té una vigència [...]".
La proposta de text reglamentari estableix: "El certificat d'aprofitament urbanístic [...] en el cas que la finca sigui susceptible d'obtenció immediata de llicència urbanística, bé per tractar-se de sòl urbà consolidat no inclòs en polígons d'actuació urbanística, bé per tractar-se de sòl urbà no consolidat subjecte únicament al deure de cessió de vials, té una vigència [...]."
La nova fórmula no encaixa exactament en la previsió de la Llei, ja que, segons l'article 20.c), la possibilitat d'obtenir la llicència es lliga a la no-inclusió ni en un polígon ni en un sector subjecte a un pla de millora urbana.
Per tant, dins la redacció actual s'altera la previsió de la Llei, de manera que s'hauria de completar la fórmula, o bé simplement recollir l'expressió legal amb l'afegitó de ser susceptible d'obtenir la llicència directament i immediatament.
L'article 21 es refereix al foment de la participació ciutadana en els processos de planejament i gestió urbanístics, que ja es va considerar a l'article 4 del Reglament parcial vigent.
L'article 22 regula els programes de participació ciutadana en el procés de planejament.
L'article 23 del Projecte de reglament regula la convocatòria d'informació pública en els procediment urbanístics, que va ser objecte d'atenció en l'article 3 del Reglament parcial vigent.
En l'apartat 1 es regula la difusió dels edictes de convocatòria, i en les lletres a) i b) s'estableix que es publiqui no només en un diari o butlletí oficial, sinó també en un o dos diaris de premsa periòdica, segons la importància o l'abast de l'instrument de planejament o gestió urbanístic.
En la lletra c) es preveu que en el cas de l'aprovació dels projectes en sòl no urbanitzable és suficient que es publiqui al butlletí oficial.
Ara bé, aquesta discriminació no es dedueix de la Llei, la qual, en canvi, regula amb els mateixos termes el tràmit d'informació pública de diverses categories d'instruments de planejament (articles 81.2 i 83.4) i el tràmit en el supòsit de l'autorització de projectes en sòl no urbanitzable (articles 48.1 i 50.1).
Aquesta diferenciació -com ja vam advertir en el nostre Dictamen 340/03- no està justificada i és contrària a la valoració que la mateixa Llei ha fet de la funció general de sòl no urbanitzable que l'ha portat a preveure la mesura, certament excepcional, de sancionar amb nul·litat radical els actes i les llicències que infringeixin les regles d'ordenació d'una categoria de sòl no urbanitzable.
En conseqüència, es pot estimar que la diferenciació introduïda en la publicació de l'edicte de convocatòria de la informació pública per al supòsit de les autoritzacions en sòl no urbanitzable, en reconduir-la només als butlletins oficials, no suposa un desplegament lleial de les previsions de la Llei.
L'article 24 regula els consells assessors urbanístics i reprodueix el text de l'article 4 del Reglament vigent.
L'article 25 conté disposicions generals sobre els convenis urbanístics, amb una regulació més pròpia d'una norma de rang superior.
L'apartat 3 preveu que es "perfeccionin i obliguin a les parts [...]".
Es pot entendre que la regulació proposada troba suport en l'ordenació de l'activitat contractual de les administracions públiques (Reial decret legislatiu 2/2000, de 16 de juny).
També es pot adduir l'article 303 del Text refós de la Llei de règim del sòl i ordenació urbana, aprovat pel Reial decret legislatiu 1/1992, de 16 de juny, que no va ser anul·lat per la Sentència del Tribunal Constitucional 61/1997 ni derogat per la Llei de règim del sòl i valoracions de 1998.
Així mateix, es pot tenir en compte allò que preveu l'article 88 de la LRJPAC: "1.
Les administracions públiques poden subscriure acords, pactes, convenis o contractes amb persones tant de dret públic com privat, sempre que no siguin contraris a l'ordenament jurídic ni tractin sobre matèries no susceptibles de transacció i tinguin per objecte satisfer l'interès públic que tenen encomanat, amb l'abast, efectes i règim jurídic específic que, per a cada cas, prevegi la disposició que els reguli; aquests actes poden tenir la consideració de finalitzadors dels procediment administratius, o bé es poden inserir en aquest prèviament, d'una manera vinculant o no, a la resolució que els posi fi."
A fi d'evidenciar de la manera més clara que els convenis no poden implicar una transacció sobre les competències, que expressament prohibeix el darrer paràgraf d'aquest article 88, seria recomanable incloure l'adverbi "exclusivament" com a acotació de l'efecte obligatori.
L'article 26 regula la publicitat dels convenis urbanístics amb un contingut similar a l'article 8 del Reglament parcial.
El títol tercer sobre règim urbanístic del sòl inclou sis capítols.
El primer, relatiu a disposicions generals, comprèn els articles 27 a 32; el segon, referent a sistemes urbanístics, inclou els articles 33 a 35; el tercer, relatiu a l'aprofitament urbanístic, es concreta en l'article 36; el quart, sobre el règim del sòl urbà i del sòl urbanitzable, comprèn els articles 37 a 45; el cinquè, relatiu al règim del sòl no urbanitzable, inclou els articles 46 a 60, i el sisè, referent al règim d'usos provisionals, els articles 61 i 62.
L'article 27 tracta dels principis generals del règim urbanístic del sòl.
L'article 28 del Projecte regula el sorgiment eventual dels drets indemnitzatoris per modificació del planejament que redueixi l'aprofitament urbanístic.
Aquesta qüestió ha estat objecte de regulació per l'article 41.1 de la Llei 6/1998, del règim del sòl i valoracions, amb un desplegament de l'article 109.3, 4 i 5 de la Llei d'urbanisme.
L'article 109 de la Llei d'urbanisme va introduir algunes precisions, tant respecte del planejament, la variació del qual pot generar indemnització, com dels terminis d'execució, la definició i la forma del còmput.
L'article 28 del Projecte de reglament va més enllà, i inclou regles que responen a determinats pronunciaments jurisprudencials, sense recollir, però, d'una manera completa els criteris dels tribunals.
No és correcte que una norma reglamentària autonòmica realitzi l'operació d'incorporar precisions derivades d'aplicar judicialment una llei estatal, en un camp en què l'abast de la competència estatal és gran, sens perjudici d'allò que es pugui derivar de la competència compartida que preveu l'article 159.5 de la proposta d'Estatut ja referendat.
En aquest sentit, les previsions de les lletres b) i c) impliquen una previsió innovadora per incorporar criteris jurisprudencials.
La regla de la lletra d) es pot entendre que se situa en els marges propis de la regulació reglamentària, en establir una regla subsidiària, en relació amb buits de contingut de plans d'urbanisme concrets, respecte d'un element clau en la regulació estatal, com és el termini d'execució de les determinacions urbanístiques.
L'article 29 es refereix als deures d'ús, de conservació i de rehabilitació.
L'article 30 recull les previsions legals sobre règim urbanístic del sòl.
L'article 31 sobre sòl urbà consolidat i no consolidat recull i precisa les previsions dels articles 30 i 31.1 de la Llei.
En lligar la condició a la seva inclusió en la categoria per les determinacions del Pla d'ordenació urbanística municipal o del programa d'actuació urbanística municipal, cristal·litza, en una versió estàtica, aquestes categories, mentre que a la Llei també hi és present una perspectiva dinàmica, com posa en relleu l'article 31.2.
Caldria revisar l'operativitat del nou plantejament en els termes en què s'ha formulat.
L'article 32 regula el règim urbanístic del subsòl.
L'article 33 es refereix a les disposicions generals en matèria de sistemes urbanístics.
L'apartat 2 regula el sistema urbanístic d'equipaments comunitaris.
En el darrer incís es preveu que "correspon al planejament urbanístic determinar quins equipaments són susceptibles de titularitat privada", regla que no té suport legal tal com està formulada.
Els plans d'urbanisme ordenen el sòl i les activitats que s'hi implanten, però no defineixen la titularitat pública o privada dels equipaments.
Cal reconduir la proposició normativa a determinar els sòls on es poden implantar equipaments d'una o altra titularitat.
L'article 34 regula supòsits de compatibilitat entre sistemes i altres qualificacions.
L'apartat 2 disposa que el planejament urbanístic en sòl urbà pot preveure que el subsòl de sistemes urbanístics sigui de titularitat privada "sempre que l'aprofitament privat del subsòl sigui compatible amb la funcionalitat del destí públic del sòl i amb les necessitats vinculades a la prestació de serveis públics o d'interès públic" en dues circumstàncies: a) en sistemes existents, per a usos d'aparcament; b) en polígons o àmbits de millora urbana en el supòsit de sistemes previstos, "destinat a l'ús d'aparcament o d'altres usos adequats al subsòl, quan sigui necessari per garantir l'equilibri, els beneficis i les càrregues derivades de la cessió gratuïta de sòl destinat a nous sistemes de titularitat pública".
Es tracta de dues previsions que impliquen l'admissió de la titularitat dominical privada del subsòl corresponent a sòl que és públic, o així ho ha de ser en virtut de l'execució del planejament, i no de l'admissió de la gestió privada per via concessional.
Cal tenir present que la compatibilitat d'usos és una qüestió clarament diferent a la de la titularitat pública i de la dissociació entre sòl i subsòl.
El règim d'usos és una qüestió estrictament urbanística.
Més complexos són els altres aspectes.
En el primer cas, (article 34.2.a)) l'admissió de la titularitat privada del subsòl corresponent a sòl que és de titularitat pública i de condició demanial, en raó de la seva destinació a usos i serveis públics, necessita d'un suport legal suficient que circumscrigui l'abast de la naturalesa demanial i faci possible una desafectació separada del subsòl, suport que no es pot substituir per una regulació reglamentària o continguda als plans urbanístics.
D'altra banda, el nou règim legal hauria de considerar també el vessant reversional de la qüestió.
El supòsit de la lletra b) planteja un tema diferent i és l'amplitud de la definició de la destinació del subsòl.
Seria aconsellable una més gran precisió tenint en compte la relativa indeterminació de la causa (garantir l'equilibri de beneficis i càrregues).
L'article 35 regula la inclusió o vinculació de sistemes urbanístics en sectors o polígons d'actuació.
L'apartat 2 introdueix la regla segons la qual el planejament general pot vincular a àmbits de sòl urbà i sectors de sòl urbanitzable, sòls reservats a sistemes urbanístics a l'efecte de llur obtenció, sense que s'integrin en la gestió urbanística (edificabilitat, estàndards, còmput de superfícies).
Aquesta vinculació només es pot donar "en aquells casos que sigui necessari per a la implantació de les infraestructures de serveis o de les connexions que requereixi el desenvolupament de l'àmbit".
Aquesta fórmula no és suficientment precisa, ja que la vinculació només pot trobar suport legal en la continuïtat d'infraestructures i xarxes.
En aquest sentit, l'element determinant hauria de ser la connexió, que es podria predicar d'infraestructures i serveis.
L'article 36 desplega les regles de ponderació de l'aprofitament urbanístic.
Els articles 37 i 38 regulen, respectivament, els drets i deures dels propietaris o propietàries en sòl urbà consolidat, de la mà de l'article 42 de la Llei, i amb una expressió més resumida.
Ara bé, en l'article 37 s'omet la previsió de l'article 42 sobre l'acompliment de les normes de rehabilitació urbana, omissió que naturalment no implica que no s'hagin d'observar, però seria més clar recollir l'obligació.
És un exemple de les dificultats que implica la reproducció incompleta dels manaments de la Llei.
D'altra banda, l'article 38.c) afegeix el deure de construir, en els terminis establerts, els habitatges protegits previstos, la qual cosa es pot entendre que és una simple especificació del deure d'edificar en el termini establert que consta en l'article 42 de la Llei.
Els articles 39 i 40 regulen, respectivament, els drets i deures dels propietaris o propietàries de sòl urbà no consolidat i els articles 41 i 42 dels de sòl urbanitzable.
És un canvi en la sistemàtica en relació amb la continguda en la Llei que regulava conjuntament (articles 44 i 45) els deures de la propietat en sòl urbà no consolidat i en sòl urbanitzable.
La reformulació clarifica la regulació.
L'article 40.3 del Projecte regula els deures dels propietaris o propietàries de sòl urbà no consolidat no inclòs pel planejament general en sectors subjectes a un pla de millora urbana ni en polígons d'actuació urbanística, matèria regulada en l'article 44.2 de la Llei.
En la proposta de regulació reglamentària s'omet que el deure de cedir gratuïtament terrenys per a la vialitat s'estén també a l'ampliació de vies i carrers, omissió que s'ha de corregir.
L'article 41.1, sota la intitulació de drets dels propietaris o propietàries de sòl urbanitzable, preveu que els titulars de drets poden promoure la transformació, sense diferenciar la posició dominical en el sòl urbanitzable delimitat i en el no-delimitat.
En aquest darrer, seria equivocat al·ludir a un dret a la transformació.
De totes maneres, la remissió expressa a l'article 33.4 de la Llei i la referència a la graduació temporal i espacial asseguren la correcció del precepte.
L'article 43 regula les cessions del sòl amb aprofitament.
L'article 44 es refereix a la participació de l'Administració actuant en el cost de la urbanització.
D'altra banda, l'article 45 regula els requisits per a l'edificació del sòl.
En l'article 41 de la Llei sobre el dret d'edificació en sòl urbà, expressament es remet al reglament per regular els elements d'urbanització que s'han d'executar prèviament en el supòsit en què s'admet la simultaneïtat d'obres d'edificis i obres d'urbanització.
El Projecte de reglament estén la possibilitat de simultaneïtat al sòl urbanitzable.
La remissió a l'article 239 és errònia ja que és l'article 237 el que regula la simultaneïtat d'edificació i urbanització.
D'altra banda, l'article 45.2 estableix que l'acord d'aprovació definitiva de la reparcel·lació és ferm en via administrativa quan posa fi a la via administrativa, cosa que implica la impossibilitat de recurs de reposició, que, en canvi, és potestatiu segons la regulació general.
Amb l'article 46 s'inicia el capítol V, relatiu al sòl no urbanitzable.
Es tracta d'una regulació amb una sistemàtica parcialment diferent a la utilitzada a la Llei i amb voluntat de ser completa.
L'apartat 4 de l'article 46 configura un deure dels titulars de sòl, per als quals s'autoritzi la implantació dels usos, construccions i obres admesos per la Llei d'urbanisme, de "costejar i d'executar les obres i actuacions necessàries per donar compliment a les mesures correctores i a les condicions de caràcter urbanístic que s'estableixin en el pla especial urbanístic, en l'aprovació del Projecte i en la llicència municipal", i es remet a la regulació més detallada de l'article 59 del mateix Projecte de reglament.
El suport per a aquesta regulació es pot trobar, d'una banda, en les previsions dels articles 48.2 (i per concreció 49) i 50.1 de la Llei que preveuen l'establiment de mesures correctores, que es concretarien en obres i actuacions, com acompanyament necessari de l'autorització d'usos, aprofitaments i construccions, llevat de les construccions i les dependències pròpies d'una activitat agrícola, ramadera o rústica que no superin els llindars que estableixi el planejament general.
En aquest darrer cas, la Llei no preveu l'establiment de mesures correctores -es pot entendre- en raó de ser el seu ús natural.
En conseqüència, s'haurien d'excloure de l'obligació de l'article 46.4.
D'altra banda, només en aquest darrer cas ens trobem davant un dret preexistent, com es desprèn de la declaració de l'article 47 de la Llei -pràcticament reproduït en l'article 46 del Reglament- que indica que els propietaris o propietaris de sòl no urbanitzable tenen dret d'ús, de gaudi i de disposició de llurs propietats, d'acord amb la naturalesa rústica dels terrenys.
En els altres supòsits, la posició dels particulars no està consolidada i és amplíssim el marge d'apreciació de l'Administració, que en autoritzar l'edificació i l'ús, n'estableix les condicions, entre les qual se situen determinats deures o càrregues.
Per tant, de l'article 46.4 s'haurien d'excloure els aprofitaments naturals i no inclosos en els supòsits sotmesos a autoritzacions o plans especials.
L'article 47 es refereix a les actuacions específiques d'interès públic en sòl no urbanitzable.
L'article 48 regula les construccions i instal·lacions pròpies d'una activitat agrícola, ramadera o forestal.
L'article 49 estableix el règim d'activitats d'explotació de recursos naturals i construccions i instal·lacions vinculades.
L'article 50.3 preveu la multiplicació d'habitatges relacionats amb l'explotació agrícola de la finca mitjançant la divisió en propietat horitzontal o noves construccions per "la concurrència de raons justificades en la necessitat de residència habitual de diverses generacions de la mateixa família o de diverses unitats familiars en cadascuna de les quals algun dels seus membres exerceixi" funcions de vigilància, gestió i control de l'explotació.
Si tenim en compte el caràcter absolutament restrictiu de l'ús d'habitatge en sòl no urbanitzable segons la legislació vigent, la redacció no és prou clara i a més és insuficient.
S'hauria de precisar respecte de les diverses possibilitats l'exigència de relació amb l'activitat de la finca.
D'altra banda, s'haurà de regular les formes d'acreditació de les circumstàncies al·ludides.
L'article 51 es refereix als establiments de turisme rural i de càmping.
L'article 52 considera les construccions relacionades amb la xarxa viària.
L'article 53 preveu les construccions relatives a les obres públiques.
L'article 54 regula l'obertura i recuperació de camins.
L'expressió "projecte sectorial" no és clara i és més recomanable la continguda en l'article 49.d) de la Llei: "projecte d'actuació [...] tramitat segons la legislació sectorial".
L'article 55 regula la construcció i rehabilitació de masies i cases rurals.
L'article 56 introdueix una nova via, no prevista en la Llei, per implantar determinades activitats en edificacions preexistents.
Es tracta d'activitats rústiques, ús d'habitatge associat a explotacions rústiques, turisme rural i càmping.
Es podria entendre que es tracta d'una modalitat de la implantació de cada tipus d'ús, però recondueix el procediment autoritzatori a la fase d'atorgament de llicències de masies i cases rurals previst per l'article 50, sense l'exigència prèvia de la identificació exhaustiva per catàleg.
La regulació va més enllà d'un mer desplegament, ja que altera les previsions de la Llei sobre els procediment autoritzadors de les implantacions diverses, amb una disminució quasi general de la garantia de respecte dels interessos públics, si a més es té en compte allò que es dirà en relació amb l'article 58 del Projecte.
L'article 57 regula el procediment relatiu a projectes d'actuacions específiques i noves construccions.
L'article 58 en regular l'atorgament de llicència per reconstruir i rehabilitar masies i cases rurals i per actuacions en construccions existents preveu la possibilitat que la llicència s'atorgui sense l'informe favorable de l'Administració urbanística, plantejament que xoca pel que fa a masies i cases rurals amb la regulació de l'article 50 de la Llei que exigeix, sense excepcions, l'informe favorable de la Comissió Territorial d'Urbanisme.
L'article 59 es refereix a les mesures correctores en ocasió de la implantació d'activitats i construccions i l'article 60 estableix condicions d'edificació.
L'article 61 regula els usos i obres de caràcter provisional amb algunes precisions respecte de la regulació de l'article 53.3 de la Llei.
Així s'especifica que l'emmagatzematge o dipòsit no comprèn activitats de comercialització o distribució, s'enumeren exemplificativament alguns serveis particulars a la ciutadania o s'especifica que les obres executades per implantar els usos provisionals "no poden comportar una desfiguració definitiva del terreny".
Són previsions que es corresponen amb la funció de desplegament que correspon a les normes reglamentàries.
L'article 62 regula el procediment d'autorització d'usos i obres provisionals.
La remissió de l'article 62.4.c) s'hauria de fer a l'article 62.3.c).
El títol quart, sobre planejament urbanístic, es correspon amb el títol tercer de la Llei, i en desplega els preceptes, llevat dels de la secció tercera del capítol III, relatius a la legitimació d'expropiacions per raons urbanístiques.
El capítol I, sobre figures de planejament urbanístic, inclou els articles 63 a 98, agrupats en vuit seccions.
El capítol II, sobre disposicions comunes als plans urbanístics, comprèn els articles 99 i 100.
El capítol III regula la formulació i tramitació de les figures del planejament urbanístic.
Comprèn els article 101 a 108, agrupats en quatre seccions.
El capítol IV, d'un únic article, el 109, es refereix a l'efecte de l'aprovació de les figures del planejament urbanístic.
L'article 63.5, que desplega l'article 56 de la Llei, sobre plans directors urbanístics, ha incorporat un apartat 5 en virtut del qual aquests instruments urbanístics han de contenir un informe ambiental.
En aquest sentit, les previsions són adequades per donar compliment a la Directiva 2001/42/CE del Parlament Europeu i del Consell, de 27 de juny de 2001, relativa a l'avaluació dels efectes de determinats plans i programes en el medi ambient transposada per la Llei estatal 9/2006, de 28 d'abril, amb la mateixa denominació.
Cal recordar també que en el moment d'emetre aquest Dictamen està en procés de preparació una llei catalana d'avaluació ambiental del plans i programes (el darrer text de l'Avantprojecte és de 5 de juny de 2006).
L'article 64 es refereix a la classificació del sòl en tant que determinació del planejament general.
L'article 65.2 es refereix als diversos plans que poden preveure la implantació d'infraestructures o equipaments amb una enumeració no del tot precisa, ja que enuncia successivament els plans territorials, els plans directors urbanístics o els plans urbanístics supramunicipals.
D'acord amb l'article 55 de la Llei, els plans directors urbanístics s'inclouen en la categoria de plans urbanístics.
Per tant, seria millor fer referència bé a plans territorials i plans urbanístics supramunicipals, o bé a plans territorials, plans directors urbanístics i altres plans urbanístics supramunicipals.
L'article 66 regula les determinacions relatives a les necessitats socials d'accés a l'habitatge.
Es manté la diferenciació de la Llei entre reserves d'habitatge de protecció pública i habitatges objecte d'altres mesures d'estímul de l'habitatge assequible.
L'opció, que implica una remissió a la legislació d'habitatge, és correcta i s'adequa a les expresses previsions de la Llei.
La regulació detallada del Projecte no al·ludeix a la possibilitat de disminuir les reserves previstes en el darrer paràgraf de l'article 57.4 de la Llei i, en canvi, al darrer paràgraf de l'apartat 4 preveu que es pot excepcionar el repartiment uniforme de la localització de les reserves per a l'habitatge de protecció oficial per raons diverses, de les quals només s'esmenta la incompatibilitat de la tipologia edificatòria prevista, dada que precisament s'esmenta també en el precepte de la Llei al·ludit.
Certament, els supòsits de l'article 57.4 de la Llei -disminució de reserves- i de l'article 66.4 del Projecte -excepció de localització- no són els mateixos; ni, per altra banda, la manca de referència en el Reglament no fa inaplicable òbviament la previsió legal, però, en tot cas, el silenci reglamentari no deixa d'introduir una certa confusió.
A més, cal tenir en compte que en la regulació de la Llei la decisió correspon a les comissions territorials d'urbanisme.
1) Una referència al supòsit legal de disminució de reserves.
2) Un enunciat més precís de les raons que poden avalar una excepció a la localització uniforme.
També es constata que el Projecte no desplega amb caràcter general la previsió d'ordre programador del darrer incís de l'article 57.5 de la Llei sobre terminis obligatoris d'edificació, sinó que les determinacions corresponents es troben en les regulacions del tipus de sòl.
Finalment, no és terminològicament correcta la referència de l'article 66.4 del Projecte al planejament territorial i sectorial, ja que el planejament territorial, d'acord amb la Llei de política territorial de 1983, pot ser general, i parcial i sectorial.
Per tant, si es vol al·ludir a un pla de política d'habitatge, s'hauria de fer referència al planejament territorial sectorial (sense la conjunció copulativa).
L'article 67 es refereix a altres determinacions de caràcter general.
L'article 68 regula les determinacions del pla d'ordenació urbanística municipal en les diverses classes de sòl.
A diferència de l'opció seguida pel Projecte de reglament, com ja s'ha vist, en regular separadament els deures de la propietat en sòl urbà no consolidat i en sòl no urbanitzable delimitat, que la Llei ordena, en canvi, d'una manera conjunta, opció reglamentària que afavoreix la comprensió i fa possible una més gran seguretat jurídica, en aquest precepte la proposta del nou Reglament fa el camí invers, amb resultats també contraris.
A més, s'inclou uns sistemàtica diferent a la continguda en la Llei en la diferenciació de supòsits de sòl urbà.
Certament, la regulació de la Llei és complexa, però el Projecte no fa més intel·ligible el règim d'ordenació de les diverses classes de sòl.
D'altra banda, l'excessiva concreció de la Llei porta en ocasions al resultat paradoxal d'una aparent inversió formal de papers en l'estructura normativa, amb un reglament menys detallista que la Llei (per exemple, en el tema de l'ordenació de volums dels articles 58.3 de la Llei i 68.2.d) del Projecte).
Tots aquests elements porten a recomanar una nova redacció del precepte.
L'apartat 6 de l'article 68 i la disposició transitòria quarta preveuen, en relació amb els sectors de planejament derivat i als polígons d'actuació urbanística en sòl urbà no consolidat, la possibilitat que el pla d'ordenació urbanística municipal, o, en defecte de planejament adaptat a la Llei d'urbanisme, els plans urbanístics derivats, imposin als titulars de la propietat l'obligació de conservar les obres d'urbanització, agrupats legalment com a junta de conservació.
Aquesta previsió respon a l'autorització al Govern per regular per decret les condicions, els requisits i els terminis de l'obligació de conservar, prevista per la disposició final quarta de la Llei.
La regulació continguda en l'apartat 6 converteix en definitiva la prevista com a provisional en la disposició final esmentada, amb la simple modificació i ampliació del termini i l'establiment del règim transitori fins a l'adaptació del planejament general.
Es pot entendre que la regulació troba suport en la determinació de la Llei.
L'apartat 7 de l'article 68 regula els llindars a què fa referència l'article 49 de la Llei en relació amb les construccions agrícoles i similars previstes per l'article 48.6.a) d'aquesta, la qual remet al planejament la fixació dels llindars, que donen lloc a l'aplicació d'un procediment qualificat d'autorització.
El Projecte de reglament estableix, a aquest efecte, uns límits que acoten les determinacions del planejament, acotació que es pot entendre que es correspon amb el desplegament que correspon a les normes reglamentàries.
Després del tràmit d'al·legacions s'ha incorporat un clàusula, continguda en l'apartat 8 de l'article 68, en virtut de la qual es disposa que "les determinacions del pla d'ordenació urbanística municipal en sòl no urbanitzable no poden comportar prohibicions genèriques de la implantació d'actuacions específiques d'interès públic o d'activitats d'explotació de recursos naturals en la totalitat del sòl no urbanitzable, llevat que concorrin circumstàncies específiques en el municipi que ho justifiquin".
Pel que fa al primer supòsit, la previsió pot trobar suport en la confluència d'interessos públics implicats, considerats, uns, més des del vessant de l'ordenació global, i altres, des de la perspectiva sectorial, i en la mateixa Llei d'urbanisme es contenen prescripcions per resoldre conflictes de naturalesa similar com és ara l'article 182 sobre actes promoguts per administracions públiques.
Respecte de les activitats d'explotació de recursos naturals s'ha d'entendre que la previsió del precepte respon a la necessitat d'exigir la justificació d'una manera específica -i no genèrica- l'impediment d'una determinada activitat econòmica.
L'article 69 regula la documentació dels plans d'ordenació urbanística municipal.
L'article 70 regula l'informe ambiental i substitueix les previsions correlatives de la disposició transitòria sisena de la Llei, una vegada transposada la Directiva 2001/42/CE del Parlament Europeu i del Consell per la Llei 9/2006, de 28 d'abril.
La regulació es correspon als paràmetres exigits per les normes europees i estatals.
Els articles 71 a 76 regulen diversos aspectes de la documentació del planejament.
L'article 77 regula els programes d'actuació urbanística municipal, figura mixta o ambigua, introduïda a la legislació urbanística catalana per la Llei 2/2002, i avui regulats en l'article 60 de la Llei d'urbanisme.
El seu contingut se situa en la connexió entre planejament i el seu desplegament i la gestió urbanística.
El Projecte de reglament estableix una regulació que respon a aquesta configuració, si bé en alguns punts sembla superar la caracterització feta per la Llei i atorgar-li funcions pròpies del Pla d'ordenació urbanística municipal.
Així, l'article 77.1.f) li assigna "l'establiment de qualificacions urbanístiques en sòl urbà consolidat, incloent les qualificacions que comporten la destinació total o parcial a habitatge amb protecció oficial", funció de qualificació encarregada per la Llei al Pla d'ordenació urbanística municipal i al planejament derivat en sòl urbà.
A la lletra i) li assigna de nou la funció de qualificar el sistema d'habitatges dotacionals públics.
D'acord amb l'article 60.12 de la Llei, norma que el precepte reglamentari recorda, els programes segueixen el mateix procediment dels plans d'ordenació urbanística municipal.
Això podria portar a pensar en el fet que és indiferent la inclusió de determinades prescripcions del pla en el programa, però no es pot oblidar que cada document juga, d'acord amb l'ordenament, un determinat paper, el respecte del qual és imprescindible per a la mateixa seguretat jurídica.
L'article 78 es refereix a les Normes de planejament urbanístic.
Els articles 79 i 80 regulen diversos aspectes del contingut dels plans parcials urbanístics.
L'article 81 regula les determinacions relatives als sistemes urbanístics a fixar pel planejament parcial.
L'apartat 3 estableix el següent: "L'edificabilitat del sistema d'equipament comunitaris de titularitat pública i la dels terrenys destinats al sistema urbanístic d'habitatges dotacionals públics no té la consideració de sostre edificable a l'efecte de determinar els estàndards que estableixen els apartats 3 i 5 de l'article 65 de la Llei d'urbanisme, sense perjudici de les determinacions que, si s'escau, el planejament ha d'establir per fer front als requeriments d'espais lliures o d'altres requeriments que es deriven de la destinació establerta per al referit sostre."
L'enunciat es confús, ja que la primera part implica una interpretació dels estàndards sobre espais lliures i dotacions i la segona es refereix a uns requeriments desconeguts que sembla que podrien ser els derivats dels estàndards esmentats.
En tot cas, l'atenció s'ha de posar en la primera part del precepte i en la seva adequació o no a l'article 65.3 i 5 de la Llei d'urbanisme.
L'apartat 3 preveu que en els sectors d'ús residencial, els plans parcials urbanístics han de reservar per a zones verdes un mínim de 20 m2 de sòl per cada 100 m2 de sostre edificable i el mateix per a equipaments.
L'apartat 5 es refereix a sectors mixtos i preveu l'aplicació diferenciada dels estàndards a l'ús residencial i al no residencial -fixat en l'apartat 4-, i afegeix que s'han d'aplicar, en tots els casos, les reserves que s'estableixen per a l'ús residencial quan la regulació en la zona admet indistintament usos residencials i no residencials.
Com es veu, la Llei connecta l'estàndard o proporció mínima exclusivament al tipus d'ús, i en concret a l'ús residencial.
Fins i tot quan aquest és admès d'una manera indistinta, la seva presència potencial genera l'aplicació dels estàndards propis de l'ús residencial.
Com que els habitatges dotacionals públics constitueixen d'una manera indubtable un ús residencial, l'excepció prevista en el Projecte de reglament és contrària a l'article 65.3 i 5 de la Llei.
S'ha de tenir en compte, a més, que en el mateix article 65.3, en la segona part, es fa referència a aquests habitatges per admetre la possibilitat de destinar terrens d'equipaments públics a habitatges dotacionals, sense que, però, el legislador hagi previst directament o indirectament l'excepció de no computar aquest sostre edificable residencial a l'efecte d'aplicació dels estàndards.
Diferent és el cas del sostre o edificabilitat per a equipaments comunitaris perquè en aquest, expressament, està vetat l'ús d'habitatge.
En definitiva, l'article 81.3 del Projecte, pel fet que preveu l'exclusió de l'edificabilitat dels terrenys destinats al sistema urbanístic d'habitatges dotacionals públics per al còmput dels estàndards establerts per l'article 65.3 i 5 de la Llei d'urbanisme, és il·legal.
L'article 82 es refereix a les determinacions relatives als serveis urbanístics i les obres d'urbanització.
L'article 83 regula les determinacions relatives a l'execució del pla.
L'article 84.4 es refereix a la memòria dels plans parcials urbanístics o de delimitació d'iniciativa privada sense fer cap desplegament de les previsions de l'article 97.1 de la Llei d'urbanisme, al qual simplement remet.
Els articles 85 a 99 regulen diversos aspectes de la documentació dels plans parcials urbanístics.
Els articles 90 i 91 es refereixen als plans de millora urbana.
Els articles 92 a 94 disciplinen els plans especials urbanístics.
L'article 95 es refereix als catàlegs de béns protegits.
Els articles 96 a 98 regulen els projectes d'urbanització.
L'article 99 conté disposicions comunes als plans urbanístics.
L'article 100 es refereix a l'objecte i contingut de l'informe ambiental dels plans urbanístics derivats.
En el decurs de la tramitació del Projecte, el Departament de Medi Ambient i Habitatge va suggerir la previsió de continguts addicionals per als plans derivats de plans d'ordenació urbanística municipal no sotmesos a avaluació ambiental, per haver-se formulat abans de l'exigència d'aquests requeriments.
A fi d'assegurar un compliment adequat de les normes europea i estatal sembla necessari establir amb caràcter transitori elements addicionals directament vinculats al contingut de les normes esmentades.
L'article 101 es refereix a aspectes generals de la fase inicial de tramitació dels plans.
L'article 102 regula la suspensió de la tramitació d'instruments urbanístics i de l'atorgament de llicències.
En l'apartat 3 preveu que el plànol que ha de reflectir les àrees de suspensió ha de restar a disposició del públic en les oficines de l'Administració actuant al llarg del termini de suspensió.
Atesa la competència general del municipi en l'àmbit urbanístic caldria preveure que, si el municipi no és Administració actuant, el plànol també es podria consultar al municipi corresponent.
L'article 103 es refereix als terminis de suspensió de tramitacions i llicències.
L'article 104 es refereix a la suspensió de procediment iniciats de tramitació d'instruments urbanístics o d'atorgament de llicències.
L'apartat 2 preveu que els acords municipals de suspensió no comporten la suspensió dels procediments en què ja hagi finalitzat la tramitació municipal corresponent i que estiguin pendents de llur aprovació definitiva per part de l'òrgan competent de l'Administració autonòmica.
Ara bé, l'article 71.1 de la Llei no preveu aquesta restricció de l'efecte suspensiu.
Així mateix, s'ha de tenir en compte que, atesa la caracterització de la intervenció autonòmica en l'aprovació definitiva dels plans urbanístics municipals, segons allò que preveu l'article 90 de la Llei, la simple superació de la fase municipal de tramitació no anul·la la condició municipal del pla urbanístic.
D'altra banda, la continuïtat de la tramitació pot comportar un condicionament greu de l'estudi de la formació o reforma de plans, que és l'objectiu que motiva la suspensió.
Caldria acomodar la redacció de l'article 104.2 del Projecte a aquests requeriments.
Els articles 105 i 106 tracten diversos procediments de participació.
Els articles 107 i 108 regulen la formulació i tramitació del planejament general i d'aquell que té àmbit supramunicipal.
L'article 109 es refereix a la tramitació de plans especials urbanístics.
L'apartat 3 es correspon amb l'article 83.3 de la Llei, que pretén desplegar.
Ara bé, el Projecte introdueix un supòsit estrany al precepte al·legat com són els plans especials urbanístics a què es refereix l'article 67.1.e) de la Llei que no siguin promoguts per una administració pública.
Els articles 110 a 114 tracten diversos aspectes de la tramitació del planejament.
L'article 115 regula el procediment d'avaluació ambiental dels plans urbanístics i preveu que l'avaluació s'integra en el procediment establert en la Llei d'urbanisme per a la formulació i la tramitació dels plans.
Ara bé, com l'article 111 fa referència a la possibilitat d'aprovació definitiva d'un pla urbanístic per silenci administratiu positiu, d'acord amb allò que preveu l'article 89 de la Llei, es planteja la compatibilitat d'aquesta finalització, en allò que pertoca a l'avaluació mediambiental, a la previsió de les normes europees d'exigir un pronunciament exprés.
En conseqüència, caldria introduir una excepció en aquest punt.
L'article 116 es refereix a la revisió dels plans d'ordenació urbanística municipal.
L'article 117 es refereix a la modificació dels instruments de planejament urbanístic.
L'article 118, relatiu a les determinacions i la documentació de les modificacions dels instruments urbanístics, en l'apartat 2 excepciona les exigències que l'article 94.2, 3 i 4 estableix per al supòsit d'augments d'edificabilitat "en terrenys destinats a sistemes urbanístics de titularitat pública, o la implantació dels usos propis del sistema d'habitatges dotacionals públics o d'altres anàlegs admesos en el sistema d'equipaments" amb destinació a reserves per a espais lliures i equipaments.
Es tracta d'una previsió paral·lela a la de l'article 81.3 del Projecte, a la qual ja hem fet referència, essent d'aplicació la mateixa argumentació per posar de manifest la seva il·legalitat.
L'article 94.2 i 4 de la Llei es refereix a usos residencials per establir exigències d'augment de reserves d'espais lliures i equipaments, sense establir cap distinció o excepció pel tipus d'ús residencial o de la promoció d'aquest.
Quan ha volgut fer una regulació diferenciada, així ho ha fet, com posa en relleu l'article 94.3 de la Llei en relació amb els augments de densitat sense augment d'edificabilitat, supòsit en què es preveu una excepció pel que fa a la reserva complementària per a espais lliures i equipaments si l'augment de densitat es destina a habitatges de protecció pública, dintre de certs marges.
Es podria entendre que aquesta excepció legal s'estén als habitatges dotacionals públics.
Així, doncs, atesa la regulació de l'article 94 de la Llei, l'article 118.2 del Projecte va més enllà del desplegament normatiu propi d'una norma reglamentària i infringeix el principi de jerarquia normativa, llevat de l'aspecte relatiu a l'apartat 4 de l'article 94, el qual, no obstant això, exigiria una nova redacció més matisada.
Per les mateixes raons, la disposició transitòria vuitena, apartat 4, és il·legítima.
L'article 119 regula els efectes del planejament urbanístic sobre les construccions i usos preexistents.
El títol cinquè, sobre la gestió urbanística, es correspon amb el títol quart de la Llei amb la mateixa intitulació i desplega també els articles 103 a 108, relatius a la legitimació d'expropiacions per raons urbanístiques.
El primer, que comprèn els articles 120 a 129, es refereix a les disposicions generals.
El capítol segon s'estructura en tres seccions i inclou els articles 130 a 207.
L'objecte d'aquests preceptes és el sistema d'actuació urbanística per reparcel·lació, i s'estableixen a la secció primera, les disposicions generals; a la secció segona, les modalitats del sistema, i a la secció tercera, el règim de les entitats urbanístiques col·laboradores.
El capítol tercer, de l'article 208 a 214, es refereix a les expropiacions urbanístiques.
El capítol quart inclou els articles 215 a 219 i regula l'ocupació directa.
Els articles 120 a 122 contenen prescripcions generals sobre la gestió urbanística.
L'article 123 estableix regles sobre equilibri de beneficis i càrregues entre polígons d'actuació urbanística i fixa en el 15 % el límit de diferència admissible, percentatge ja previst per l'article 20 del Reglament parcial.
Encara que no hi ha una referència legal específica que doni suport exprés a aquesta opció, es pot entendre que se situa en els marges normals del desplegament reglamentari.
L'article 124 es refereix a la cessió de terrenys destinats a xarxa viària i la delimitació de polígons d'actuació urbanística per fer-la possible.
L'article 125 regula la tramitació dels instruments de gestió urbanística.
Els apartats 5 i 6, en diversos supòsits, exigeixen l'aprovació prèvia o simultània dels projectes d'urbanització en relació amb els instruments de gestió.
Encara que pel que fa al polígon d'actuació en sòl urbà només exigeix la simultaneïtat, l'abast propi del desplegament reglamentari avala la redacció proposada.
L'article 126 al·ludeix a la publicació dels actes presumptes en matèria de gestió.
L'article 127 es refereix a les càrregues d'urbanització, amb un desplegament de la previsió específica de l'article 120.1.f) de la Llei, que disposa que el Projecte de reparcel·lació ha de justificar "els casos en què les despeses necessàries per deixar els terrenys lliures i preparats per fer-ne la urbanització són únicament a càrrec de les persones propietàries, d'acord amb el que sigui establert per reglament".
Aquest àmplia remissió permet configurar deures imputables individualment en relació amb la doble condició de "lliure" i "preparat".
A ambdós conceptes es poden reputar les previsions, respectivament, de les lletres b) i a) de l'article 127.1 de Projecte.
Els articles 128 i 129 regulen el dret de reallotjament i la substitució de sistemes.
Els articles 130 a 134 inicien la regulació del sistema d'actuació urbanística per reparcel·lació, regulat en els articles 118 i següents de la Llei.
L'article 135 es refereix a la participació dels béns de domini públic en el repartiment de beneficis i càrregues de la reparcel·lació, de manera que completa la regulació en desenvolupar-ne els criteris.
Així, l'apartat 1 preveu que les superfícies de domini públic artificial no hi participen si es manté l'afectació i no experimenten variació, amb la previsió d'aquest concepte en relació amb actuacions que admeten només usos urbanístics.
Pel que fa al domini marítim i hidràulic, l'apartat 3 estableix que no hi participen encara que generin despeses a càrrec de la comunitat reparcel·lària, si bé quan d'acord amb la legislació aplicable el planejament preveu usos urbanístics en aquestes pertinences, aquest ha de determinar les despeses en les quals ha de participar.
Els articles 136 a 142 regulen diversos aspectes del sistema reparcel·latori, amb un contingut similar als articles 22 i següents del Reglament parcial.
L' article 143 es refereix a les determinacions del projecte de reparcel·lació per a l'adjudicació d'edificacions en règim de propietat horitzontal.
En el segon apartat preveu que el projecte de reparcel·lació té la naturalesa de títol constitutiu i ha de contenir les determinacions necessàries per a la seva inscripció en el registre de la propietat, sense que s'exigeixi la seva elevació a escriptura pública.
D'altra banda, l'article 553-9 de la Llei 5/2006, de 10 de maig, del Llibre cinquè del Codi civil de Catalunya, relatiu a drets reals, disposa que "el títol de constitució del règim de propietat horitzontal ha de constar en escriptura pública [...]".
Es tracta de dos plantejaments compatibles, ja que, en tot cas, s'assegura la constància en document públic, amb el benentès que la constitució de la comunitat és només un acte subordinat a conseqüència de l'aprovació del Projecte de reparcel·lació i no n'és un element determinant.
Els articles 144 a 157 continuen l'ordenació de la reparcel·lació.
L'article 158 regula el supòsit d'incompliment de l'obligació de pagament de despeses d'urbanitzar i preveu que l'Administració actuant, la junta de compensació o el titular de la gestió urbanística integrada poden optar per la via de constrenyiment per cobrar les despeses.
S'hauria de precisar que la junta de compensació o el titular de la gestió urbanística integrada ho han de fer per mitjà de l'Administració.
Els articles 159 a 169 consideren altres aspectes del sistema d'actuació urbanística.
L'article 169.4.e) preveu un supòsit de silenci administratiu positiu per a la recepció de cessions, que per la seva ubicació sistemàtica sembla referir-se a totes les modalitats de reparcel·lació.
En canvi, l'article 124.4 de la Llei d'urbanisme tan sols pressuposa que pugui produir-se aquest efecte en la modalitat de compensació bàsica.
Els articles 170 a 173 regulen la modalitat de compensació bàsica en desplegament dels articles 124 a 128 de la Llei.
L'article 171 regula la constitució de la junta de compensació i la incorporació de nous membres i l'exclusió.
En l'apartat 4 preveu el supòsit de la incorporació d'empreses urbanitzadores, en desplegament de l'article 124 de la Llei, que remet, però, als estatuts de la junta i a les bases d'actuació, referència que comporta el tancament de la regulació proposada amb una remissió a aquests documents.
Els articles 174 a 179 es refereixen a la modalitat de compensació per concentració i despleguen els articles 129 a 132 de la Llei.
Els articles 180 a 182 tracten la modalitat de cooperació, regulada en els articles 133 i 134 de la Llei.
L'article 183 regula la modalitat de cooperació amb concessió de la gestió urbanística integrada i estableix les regles per executar les previsions de l'article 135 de la Llei.
Els articles 184 a 186 es refereixen als sectors d'urbanització prioritària, i reprodueixen els articles 38, 40 i 39 del Reglament parcial.
La secció tercera del capítol segon regula les entitats urbanístiques col·laboradores, en desplegament de l'article 117 de la Llei, i incorpora, amb variacions de sistemàtica i canvis puntuals, la regulació continguda al reglament parcial vigent, en concret als article 42 a 68.
Les principals novetats es refereixen a la regulació de les juntes de concertació, en desplegament de l'article 132.4 de la Llei; la simplificació en el procediment d'inscripció en el Registre d'entitats urbanístiques col·laboradores; la possibilitat de transformació automàtica, si ho preveuen en els seus estatuts, de les juntes de compensació i de les associacions administratives de cooperació en juntes de conservació; la no-prefiguració del contingut dels estatuts pel que fa als drets i deures dels membres de les entitats.
Les innovacions es contenen en els articles 189, 190, 191, 196, 202, 203 i 206.
Els altres preceptes, des de l'article 187 al 207 són similars i fins i tot idèntics als continguts en els articles del Reglament parcial.
El capítol tercer desplega la regulació dels articles 103 a 108 de la Llei sobre expropiacions per raons urbanístiques amb una ordenació que se situa en el marc propi de les normes reglamentàries.
Els articles 208 i 209 regulen els supòsits d'expropiació per raó d'urbanisme i l'Administració expropiant i beneficiaris.
L'article 210.2 es refereix a l'expropiació per incompliment de la funció social de la propietat a què al·ludeix l'article 104.1.e) de la Llei, llevat dels supòsits que es recondueixen al procediment de declaració d'incompliment de l'obligació d'edificar que es consideren en l'article 231 del Projecte, que estudiarem més endavant.
Els articles 211 a 213 es refereixen a diversos aspectes del procediment expropiatori.
L'article 214 desplega l'alliberament de determinats béns de les expropiacions urbanístiques previst per l'article 105 de la Llei, amb una regulació adequada que ha flexibilitzat, en la versió definitiva, el temps per sol·licitar l'alliberament en admetre que es pugui formular abans de l'inici del procediment expropiatori.
El capítol IV regula l'ocupació directa en desplegar l'article 150 de la Llei.
L'article 217 desplega la previsió de l'apartat 3 d'aquest precepte de la Llei amb una identificació errònia o no adequada del procediment que poden instar les persones afectades per l'ocupació directa, una vegada transcorreguts quatre anys, o abans si una modificació o revisió del planejament que ha donat lloc a l'ocupació produeix una disminució de l'aprofitament urbanístic reconegut.
La Llei remet al seu mateix article 108.1 i 2, que preveu l'inici de l'expedient expropiatori per ministeri de la llei i la presentació per part de les persones propietàries del full d'apreuament que dóna lloc a la incoació d'aquest procediment, una vegada hagi transcorregut un any des que es va formular l'advertiment d'iniciar el procediment o expedient d'apreuament.
Caldria, doncs, revisar la redacció i adequar la fórmula a la previsió de l'article 108 de la Llei.
Els articles 215, 216, 218 i 219 es refereixen a aspectes procedimentals i a l'efecte indemnitzatori.
El títol sisè regula els instruments de la política de sòl i d'habitatge.
Comprèn tres capítols: el primer, de l'article 220 a 225, es refereix als patrimonis públics del sòl i d'habitatge; el capítol segon inclou els articles 226 a 228 i ordena els drets de tanteig i retracte; el capítol tercer, que comprèn els articles 229 a 233, regula l'obligació d'edificar i urbanitzar.
Cal advertir que la regulació del capítol I, llevat dels dos primers articles, s'aplica només als patrimonis municipals, i, en virtut de l'article 220.3, al de les entitats urbanístiques especials.
No hi ha un desplegament reglamentari pel que fa al patrimoni de sòl i d'habitatge de la Generalitat, malgrat que, per exemple, l'article 153.4 de la Llei es refereix a la destinació del patrimoni dels ens públics en general.
S'ha de plantejar si, en constituir-se el patrimoni de sòl i habitatge de l'Administració autonòmica per mitjà de l'Institut Català del Sòl, són les normes reguladores d'aquest les que defineixen el marc normatiu.
Ara bé, l'INCASOL és una entitat urbanística especial (article 22 de la Llei) i, en aquesta condició, quedaria sota el règim previst per l'article 220.3, això és, s'aplicaria el règim dels patrimonis municipals.
Seria aconsellable una menció expressa de la posició de l'INCASOL i verificar si s'han d'incorporar les innovacions de la Llei d'urbanisme o el desplegament realitzat per la norma reglamentària projectada a la seva regulació, o bé substituir-la.
L'article 223 es refereix als béns i recursos econòmics que integren el patrimoni municipal de sòl i habitatge.
En l'apartat 1 es relacionen els béns.
En la lletra a) s'al·ludeix als terrenys o altres béns immobles de caràcter patrimonial obtinguts per cessió o expropiació urbanístiques, per l'exercici dels drets de tanteig i retracte i, en general, per qualsevol instrument d'execució del planejament urbanístic.
L'enunciat és correcte i, combinat amb les lletres b) i c), omnicomprensiu.
Ara bé, pel seu valor il·lustratiu i efecte incentivador, es podria considerar d'incloure a la lletra a), i amb caràcter no exhaustiu, un esment exprés de les principals vies d'integració obligatòria de la secció immobiliària del patrimoni municipal del sòl i habitatge, com ara la cessió de l'aprofitament urbanístic o les reserves específiques (articles 156.2 i 104.1.e) de la Llei).
El mateix plantejament es pot fer en relació amb la lletra b) de l'apartat 2.
Amb una redacció més detallada, que, d'altra banda, és pròpia d'una norma reglamentària, es contribuiria a assegurar la plena virtualitat d'aquest instrument.
D'altra banda, la previsió d'incorporar als patrimonis l'import ingressat en concepte de sancions urbanístiques troba suport en l'article 215.3 de la Llei, que ho disposa explícitament, i no es pot entendre contrari a l'autonomia de les entitats locals, atesa la combinació d'interessos públics que es projecta sobre l'ordenació urbanística i la seva execució i, consegüentment, sobre el compliment de les seves determinacions.
L'article 224 regula la destinació dels béns i recursos econòmics que integren el patrimoni municipal de sòl i habitatge.
El precepte recull correctament la destinació específica prevista pel segon incís de l'article 156.2 de la Llei, si bé, per a una millor claredat, es podria incloure en un epígraf separat.
D'altra banda, es podria preveure també com a destinació específica addicional els habitatges objecte d'altres règims de promoció o protecció.
També seria convenient recollir en un epígraf específic el segon incís de la lletra d) de l'apartat 2.
La lletra f) de l'apartat 2 regula la destinació dels recursos dels patrimonis d'una manera oberta amb simple exigència d'un interès social indeterminat, sempre que ho prevegin els plans i amb caràcter excepcional.
Aquestes acotacions serien suficients per assegurar la legalitat de la proposta si a la vegada es fes remissió en l'apartat 2, com es fa en l'apartat 1, a les finalitats relacionades d'una manera exhaustiva per l'article 153.4 de la Llei, que s'apliquen no només als béns immobles integrats en el patrimoni, sinó també a tot el patrimoni, i, per tant, als recursos econòmics.
El capítol III s'intitula "Obligació d'edificar i d'urbanitzar i conseqüències de l'incompliment d'aquesta obligació".
Es correspon amb el capítol V del títol cinquè de la Llei, però no amb el seu contingut, ja que no es tracta de l'obligació d'urbanitzar, cosa que si fa la Llei en l'article 178.
Caldria, doncs, acomodar la titulació al contingut.
L'article 229 regula l'obligació d'edificar.
Caldria incloure un apartat que reculli la previsió de l'article 189 de la Llei a l'efecte de donar coherència a la inclusió de l'incompliment de les ordres d'execució en el successiu article 230.
Aquest, a la lletra c), recull el supòsit previst a l'article 189.5 de la Llei, però en restringeix l'abast.
Mentre que aquest delimita el contingut material de l'ordre d'execució amb la fórmula del seu primer apartat -"deures d'ús, conservació i rehabilitació establerts" per la legislació-, la lletra c) de l'article 230 els acota en relació amb "la seguretat de les persones o per la protecció del patrimoni arquitectònic o cultural", i s'empara en els conceptes que legitimen l'expropiació per raons urbanístiques previstes per l'article 104.1.e) quart, de la Llei.
Ara bé, l'expropiació i el Registre de solars són dos instruments diferents, amb regulació i procediments distints.
Ara bé, tenen en comú la seva condició d'eina de transferència coactiva.
És des d'aquesta perspectiva que es pot estimar adequada la fórmula incorporada al Projecte de reglament.
L'article 231.5 preveu que la declaració de l'incompliment d'edificar, si no s'ha creat el Registre de solars sense edificar, habilita l'Administració per a l'aplicació de l'expropiació forçosa, apoderament que es legitima per la remissió als "termes que regula l'article 104 de la Llei d'urbanisme".
Els articles 232 i 233 regulen el registre de solar i els efectes de la inscripció, amb un contingut similar al dels articles 74 i 76 del Reglament parcial.
El títol setè, sobre intervenció en l'edificació i l'ús del sòl i dels subsòl, desplega el títol sisè de la Llei amb la mateixa denominació.
Comprèn els articles 234 a 263, agrupats en dos capítols.
El primer es refereix a llicències i parcel·lacions urbanístiques; el segon a les ordres d'execució i els supòsits de ruïna.
Els articles 234 i 235 es limiten a recollir regles general sobre les llicències.
L'article 236 condiciona la contractació de subministraments i serveis provisionals per a l'execució d'actes d'ús o transformacions del sòl al fet que hagin obtingut prèviament la llicència corresponent, llevat que es tracti d'obres d'urbanització previstes en plans i projectes aprovats.
Aquesta és una previsió del Projecte que no consta expressament ni específicament en l'article 179 de la Llei.
Ara bé, aquesta intervenció de l'activitat dels particulars pot trobar suport legal en una doble perspectiva: d'una banda, en les previsions de les lletres g), p) i q) de l'apartat 1 de l'article 179, esmentat que sotmeten a autorització les obres o els usos provisionals i la instal·lació de les línies elèctriques i similars o les instal·lacions i actuacions que afecten el subsòl; d'altra banda, en el caràcter subordinat o vicarial d'aquesta activitat provisional respecte de la principal que ha motivat la sol·licitud de llicència.
L'article 237 regula la simultaneïtat de les obres d'urbanització i edificació, supòsit ja considerat per l'article 77 del Reglament parcial vigent.
La nova regulació és parcialment diferent.
Entre altres aspectes s'admet expressament que la garantia pot arribar al 100 % del cost de les obres d'urbanització que correspongui a les finques objecte d'edificació.
En canvi, desapareix el mínim que explícitament es fixa en el text avui vigent, que és del 12 %.
Caldria reflexionar sobre la utilitat d'aquesta supressió.
La secció tercera regula les parcel·lacions urbanístiques amb un text similar, amb puntuals previsions o variacions, si bé amb una sistematització diferent, al contingut en els articles 78 a 83 del Reglament parcial vigent.
L'article 238 es refereix a la fiscalització prèvia de les parcel·lacions.
L'article 239 del Projecte de reglament, sobre actes subjectes a llicència de parcel·lació, inclou, en les operacions previstes per l'article 183.1 de la Llei, que facilitin o tinguin per finalitat la construcció d'edificacions o d'instal·lacions per destinar-les a usos urbans, "la constitució o modificació del règim de propietat horitzontal per parcel·les".
Cal recordar que, segons l'article 179.1.r) de la Llei, estan subjectes a llicència d'obres "la constitució d'un règim de propietat horitzontal o bé d'un complex immobiliari privat, o la seva modificació quan comporti un increment del nombre d'habitatges o establiments i també les operacions que tinguin per objecte constituir més elements susceptibles d'aprofitament independents dels que s'hagin fet constar en una declaració d'obra nova precedent".
L'expressa inclusió en les operacions subjectes a llicència de parcel·lació de la propietat horitzontal per parcel·les respon a la configuració d'aquest tipus de propietat horitzontal per la Llei 5/2006, de 10 de maig, del Llibre cinquè del Codi civil de Catalunya, relatiu als drets reals.
Aquesta nova regulació preveu tres tipus de propietat horitzontal: simple (articles 553-33 i següents), complexa (articles 553-48 i següents) i per parcel·les (articles 553-53 i següents).
Les dues primeres estan subjectes a llicència en virtut de l'article 179.1.r) abans transcrit.
El nou tipus de propietat horitzontal per parcel·les respon al supòsit previst per l'article 183.1.b) de la Llei en definir què s'entén per parcel·lació urbanística: "Tota operació que tingui les mateixes finalitats que les especificades per la lletra a) -facilitar la construcció d'edificacions o d'instal·lacions per a destinar-les a usos urbans- en què, sense divisió o segregació de finques, s'alienin o s'arrendin parts indivisibles d'una finca determinada, amb la incorporació del dret d'utilització exclusiva de parts concretes de terrenys".
En conseqüència, pel fet que la propietat horitzontal per parcel·les se subsumeix en el supòsit anterior, troba suport la previsió segons la qual la seva constitució i modificació queden subjectes a llicència de parcel·lació.
En canvi, pel fet que les propietats horitzontals simple i complexa no hi són, sinó que l'ús exclusiu és d'edificis, queden subjectes, com ja preveu l'article 179.1.r) de la Llei, a llicència d'edificació.
Els articles 240 a 245 regulen les execucions i declaracions d'innecessarietat de llicència de parcel·lació i els requisits procedimentals i formals corresponents.
El contingut és similar als articles 80, 78, 3, 82 i 79 del Reglament parcial.
El Projecte de reglament inclou una secció quarta amb els articles 246 a 248 amb una regulació d'aquesta llicència urbanística per a la constitució i modificació d'un règim de propietat horitzontal simple o complexa.
La col·locació sistemàtica de la secció és discutible i pot ser més adequat situar-la abans de la secció que regula les parcel·lacions urbanístiques.
La secció cinquena desplega l'article 185 de la Llei d'urbanisme.
Els articles 249 i 250 tenen un contingut similar als articles 81 i 83 del Reglament vigent, amb la incorporació del supòsit de constitució o modificació de supòsits de propietat horitzontal simple o complexa que va ser sotmès a llicència per la Llei 10/2004.
D'altra banda, es recullen les previsions del Reial decret 1093/1997, de 4 de juliol, pel qual s'aproven les normes complementàries al Reglament de la Llei hipotecària sobre inscripció en el Registre de la propietat d'actes de naturalesa urbanística, sense esmentar-ne l'origen.
S'ha d'assenyalar que aquesta forma de regular, en aquest cas i en altres de similars, és incorrecta en la mesura que incorpora, d'una manera més o menys textual o per referència, preceptes de regulacions estatals en àmbits d'exclusiva competència de l'Estat, com són els específicament enumerats en l'article 149.1.8 de la CE, entre els quals es troben els instruments públics.
Si es pretén confeccionar una ordenació completa, en tot cas, i com a mínim, s'hauria d'esmentar expressament que són normes estatals.
La secció sisena regula el reajustament d'alineacions i rasants i la concreció de l'ordenació de volums.
L'article 251 desplega l'article 180.4 de la Llei i té un contingent similar a l'article 93 del Reglament parcial vigent.
L'article 252 desplega l'article 180.5 de la Llei, que preveu un desplegament reglamentari en relació amb l'ordenació volumètrica.
El nou text és en part similar a l'article 94 del Reglament parcial i a més incorpora les alteracions introduïdes per la Llei 10/2004.
El capítol segon regula dos aspectes diferents de l'acció urbanística, com són l'ordre d'execució i el règim de les edificacions en estat ruïnós.
Els articles 253 i 254 regulen, respectivament, el procediment i contingut de les ordres d'execució i l'execució forçosa de les ordres d'execució i es fa en desplegament de l'article 189 de la Llei, particularment dels apartats 3.4 i 5.
Els articles 255 a 263 despleguen les previsions de l'article 190 de la Llei sobre les diferents modalitats d'estat ruïnós de les edificacions.
El títol vuitè, sobre protecció de la legalitat urbanística, desplega el títol setè de la Llei, que té la mateixa denominació.
El primer, relatiu als procediments de protecció de la legalitat urbanística, comprèn els articles 264 a 274.
El segon es refereix a la disciplina urbanística i inclou els articles 275 a 280.
El tercer capítol, sobre la inspecció urbanística, comprèn els articles 281 a 283.
L'article 264 articula regles i criteris de la Llei, i en particular de l'article 191, amb la precisió que les mesures de restauració són obligacions ob rem, i, per tant, acompanyen a la finca en la seva transmissió.
Es pot entendre que aquesta previsió s'inscriu en la funció de desplegament pròpia de la norma reglamentària.
Els articles 265 i 266 sobre actuacions prèvies i mesures provisionals, amb petites precisions, tenen un contingut similar al de l'article 98 del Reglament parcial vigent.
En la regulació més detallada de la retirada de maquinària i material a l'article 266.4 s'hauria de preveure, abans de la disposició definitiva d'aquests per part de l'Administració, un darrer requeriment a la persona titular de maquinària i materials.
Els articles 267 i 268, relatius a procediments de restauració respectivament d'obres en curs o ja executades, despleguen els articles 197 i 198 de la Llei i presenten un contingut similar al dels articles 101 i 102 del Reglament vigent, amb petites precisions per assegurar la comunicació entre l'Administració urbanística i l'entitat local, quan la iniciativa és de la primera i sobre informació al presumpte infractor.
En l'article 268, en relació amb el procediment de restauració en el cas d'obres o actuacions ja executades, remet a l'anterior article 267.3 a 9, de manera que es preveu la possibilitat que l'Administració actuant requereixi la persona interessada perquè executi les mesures de restauració de la realitat física o jurídica alterada que s'estableixin.
L'ordenació resultant de la remissió suposa la imposició de les mesures de restauració sense audiència o intervenció de la persona afectada, plantejament que no troba suport en la llei, i en concret en l'article 192 de la Llei, sinó que, al contrari, se n'aparta, ja que precisament l'apartat segon d'aquest article disposa que els procediments "s'han d'ajustar al que estableix la legislació de procediment administratiu comú, amb les especificitats assenyalades per aquesta Llei", especificitats que no poden comportar l'eliminació del tràmit indicat.
L'article 269, relatiu a la protecció de la legalitat urbanística en el cas d'obres o actuacions emparades en llicència o ordre d'execució, que desplega l'article 218 de la Llei, conté una redacció diferent a l'article 96 del Reglament vigent.
La previsió de suspensió de la llicència d'obres, mentre es revisa, troba suport en l'article 200.3 de la Llei.
L'article 270 regula el procediment sancionador ordinari i l'article 271 l'abreujat, i presenten un contingut similar al dels articles 99 i 100 del Reglament actual.
L'article 272 recull el contingut de l'article 103 del Reglament vigent sobre el procediment de rescabalament.
L'article 273, relatiu a la concurrència amb il·lícit penal, és similar a l'article 109 del Reglament actual.
Pel que fa a l'apartat 1, seria més correcte preveure la comunicació també a l'autoritat judicial, atès que el ministeri fiscal no té atribuïda en exclusiva l'actuació inquisitòria.
L'article 274 es refereix a la intervenció de les administracions competents, qüestió regulada per l'article 104 del Reglament vigent.
La nova redacció, que desplega els articles 192.3 i 197.3 de la Llei, presenta algunes novetats, la més significativa de les quals és la previsió de l'article 274.4, en virtut de la qual el Departament de Política Territorial i Obres Públiques pot exercir directament la potestat de protecció de la legalitat urbanística, sense necessitat de requeriment previ a l'ajuntament quan en sòl no urbanitzable es duguin a terme actuacions de construcció, transformació o ús del sòl sense l'aprovació precisa del projecte o del pla especial prevista a l'article 48 de la Llei, o sense ajustar-se al pla o projecte aprovats, quan per la seva naturalesa estiguin sotmesos al procediment previst en l'article indicat.
Aquesta previsió troba suport en una doble consideració.
D'una banda, en el caràcter supralocal dels interessos públics que incideixen en el sòl no urbanitzable, que es posa de manifest en la regulació de les activitats i els usos que s'hi poden localitzar; de l'altra, en el fet que correspon a l'Administració urbanística l'autorització definitiva o determinant de les activitats a què s'al·ludeix en el precepte projectat.
D'aquest apoderament n'és una conseqüència aquesta modalitat d'exercici de la potestat de protecció de la legalitat.
De totes maneres, caldria preveure, específicament, la comunicació a l'entitat local de les actuacions, en el marc del règim de comunicacions ja previst en l'article 274.6 del Projecte, a fi que no es plantegin dubtes en la interpretació.
L'article 275, que inicia el capítol segon, s'intitula "disposicions generals" i, de fet, desplega l'article 216 de la Llei sobre infraccions connexes.
L'article 276, relatiu a la restauració voluntària de la realitat física alterada i l'ordre jurídic vulnerat, desplega l'article 209 de la Llei, i és similar a l'article 106 del Reglament actual.
Els articles 277 i 278 regulen l'execució de les resolucions en matèria de protecció de la legalitat urbanística, amb textos similars als continguts als articles 107 i 108 del Reglament actual, llevat pel que fa a les multes coercitives, en què es desplega de manera específica l'article 217 de la Llei.
L'article 279, sobre circumstàncies que modulen la responsabilitat en les infraccions urbanístiques, és similar a l'article 110 del Reglament parcial vigent.
Així mateix, l'article 280 que desplega l'article 213 de la Llei, sobre persones responsables a l'efecte del règim sancionador, és similar a l'article 111 de la norma reglamentària actualment vigent.
El capítol III, relatiu a la inspecció urbanística, comença amb l'article 281, sobre col·laboració entre administracions, que desplega l'article 193.2 de la Llei, i és similar a l'article 112.1 del Reglament vigent.
L'article 282 sobre facultats i funcions de la inspecció i l'article 283, sobre els informes de la inspecció, despleguen l'article 193.3 de la Llei.
Aquest darrer té un contingut similar a l'article 113 del Reglament vigent.
En aquest darrer fonament prendrem en consideració les disposicions addicionals i transitòries, llevat d'aquelles ja examinades en analitzar el text articulat.
Les disposicions addicionals primera i segona es refereixen a la consulta o accés telemàtics als instruments de planejament urbanístic.
La disposició addicional tercera recull el contingut de la disposició addicional segona del Reglament vigent, que preveu l'informe parcialment vinculant del departament competent en matèria d'agricultura d'acord amb la Llei 18/2001, de 31 de desembre, d'ordenació agrària, en relació amb les actuacions específiques d'interès públic en sòl no urbanitzable.
La disposició addicional quarta regula l'adaptació dels instruments de planejament general a la Llei d'urbanisme, sense que es consideri una revisió anticipada.
La disposició addicional cinquena es refereix a la utilització de la cartografia oficial, d'acord amb la Llei 16/2005, de 27 de desembre.
Les disposicions transitòries primera, segona i tercera ja han estat examinades en estudiar l'article 6.
La disposició transitòria quarta ha estat considerada amb l'article 68.
Les disposicions transitòries cinquena i sisena estableixen els règims aplicables als habitatges preexistents i a altres construccions preexistents que no s'ajustin a la Llei d'urbanisme.
Els nous preceptes integren part de la regulació continguda en les disposicions transitòries sisena i setena del Reglament actual i el contingut de l'apartat 2 de la disposició transitòria dotzena de la Llei d'urbanisme.
La disposició transitòria setena regula el procediment aplicable a les noves construccions pròpies d'una activitat agrícola, ramadera, forestal o, en general, rústica, en municipis sense planejament urbanístic general o amb planejament urbanístic general aprovat d'acord amb la normativa anterior a la Llei 2/2002.
Es tracta d'establir els llindars discriminatoris entre el procediment simple i el qualificat, la inexistència dels quals implicaria la inaplicabilitat d'una part substancial del règim del sòl no urbanitzable.
La proposta és idèntica a la que, amb caràcter de mínims, s'estableix als articles 68.7.d) i 93.2.e).
La disposició transitòria vuitena es refereix a les determinacions relatives a les necessitats socials d'accés a l'habitatge en el marc del planejament general no adaptat a la Llei d'urbanisme.
Els apartats 1 i 2 regulen, en el supòsit de manca de pla adaptat, l'aplicació de les reserves de sòl per a habitatges assequibles i de protecció pública, en els termes de la disposició transitòria segona de la Llei.
L'apartat 3 considera el supòsit de manca de planejament general que defineix el sistema urbanístic d'habitatges dotacionals públics, i en particular, la substitució de terrenys per a equipaments, i estableix determinats límits.
Ens remetem també a les consideracions fetes en relació amb l'article 66.
L'apartat 4 preveu l'excepció ja analitzada en estudiar l'article 94.
El precepte és contrari a la legalitat.
La disposició transitòria novena regula les previsions temporals dels plans d'etapes dels plans parcials urbanístics que despleguen planejament urbanístic general mancat d'aquestes previsions.
El seu contingut, destinat a fer possible el desplegament gradual, es correspon amb les principis i previsions de la Llei.
Finalment, en el text sotmès a consulta s'han detectat una sèrie de preceptes en què sembla que s'utilitzen mots androcèntrics, per la qual cosa caldria revisar el text per adaptar-los igualment al llenguatge no discriminatori de gènere, d'acord amb allò indicat en l'informe emès per l'Institut Català de les Dones, per tal de donar compliment al mandat de l'article 9.2 de la Constitució, a l'efecte de promoure els drets i remoure els obstacles perquè s'exerceixin, i formular els textos normatius d'acord amb allò que preveu l'article 1.3 de la Llei 1/1998, de 7 de gener, de política lingüística, quant a la igualtat, pel que fa als drets i deures lingüístics dels ciutadans i les ciutadanes, i l'article 2.2 del Decret 107/1987, de 13 de març, modificat pel Decret 162/2002, de 28 de maig, pel qual es regula l'ús de les llengües oficials per part de l'Administració de la Generalitat de Catalunya, amb l'objecte de promoure l'ús d'un llenguatge simplificat i no discriminatori i de la terminologia catalana normalitzada.
Un cop considerades les observacions que s'han formulat al cos del Dictamen, i en especial les més significatives, referents als articles 4.3, 4.4, 8, 9.2, 19, 31, 34.2.b), 35, 40.3, 45, 46.4, 50.3, 66, 77, 102, 104.2, 158, 169.4.e), 217, 220, 224.2.f), 237, 266.4 i 273.1, i tingudes en compte les que es formulen amb caràcter essencial, relatives als articles 20, 23, 28, 33, 34.2.a), 45.2, 56, 58, 81.3, 100, 115, 118.2, 268 i el punt quart de la disposició transitòria vuitena., es pot elevar al Govern, per a la seva aprovació, el Projecte de decret pel qual s'aprova el Reglament de la Llei d'urbanisme.