La Muntanya de Montserrat presenta unes característiques tan sorprenents que ha esdevingut un dels símbols de Catalunya.
Tot i que en el líric himne del Virolai s'afirma que: "Amb serra d'or, els angelets serraren eixos turons...", l'explicació científica sobre la gènesi del massís montserratí és força diferent, i, en darrer terme, fa responsables del sorprenent modelat de la Serra als agents atmosfèrics.
En primer lloc, cal parlar d'un gran golf marí d'aigües no gaire fondes, existent fa cosa de 50 milions d'anys, situat on es troba ara la Depressió Central Catalana, i al qual desguassaven impetuosos rius procedents dels vessants d'un massís catalano-balear desaparegut, que aportaven grans masses de còdols.
Els còdols s'anaren barrejant amb materials més pastosos i varen formar una massa que, quan aquest massís catalano-balear desaparegué i els terrenys circumdants al gran golf s'enrolaren enmig de cataclismes geològics, el relleu de Montserrat anà emergint del fons del mar amb una gran brusquedat de formes -posem-hi, ara fa deu milions d'anys- i els seus relleus quedaren a la mercè de vents, pluges i glaçades fins a convertir-los en aquesta espectacular escenografia que ara admirem.
Ajudaria a això, és clar, la duresa dels materials emergits, formats pels característics conglomerats (còdols, sorres i un duríssim ciment calcari), que els científics anomenen pudingues i que, popularment, es coneix per "pinyoles".
D'altra banda, el fet que aquestes pudingues siguin molt més resistents a l'erosió que els materials veïns (argiles, gresos, esquists...) justifica també, amb els moviments tectònics, els singulars relleus de la muntanya.
El cim de Sant Jeroni (1.236 m), ofereix un extraordinari panorama des dels Pirineus al mar (fins i tot els dies de visibilitat excepcional es veu Mallorca) i, separat d'aquest pel coll de Migdia, els Ecos, amb 1.220 m.
En realitat, aquest coll de Migdia, al centre del qual s'alça la punxeguda Talaia, divideix la serra en dues parts gairebé iguals: l'oriental, amb la zona de Santa Magdalena i les serres de Santa Maria, la zona de Sant Salvador i els Flautats, que inclou, al principi, el popular monòlit del Cavall Bernat; l'altra, l'occidental, la zona dels Ecos, els Frares Encantats i la filigranada zona de les Agulles, que inclou el característic coll de Port.
Malgrat la seva evident unitat geogràfica i les seves singulars característiques geològiques i geomorfològiques, el massís de Montserrat pertany a la Serralada Prelitoral Catalana, que s'estén entre les depressions Central i Prelitoral de Catalunya.
En el repeu d'una roca i a la fondària de 80 centímetres, a la cova Freda, es posà al descobert un enterrament ibèric que havia estat intacte.
L'esquelet, que hi era complet, estava estirat de boca per amunt, tot ell tapat per fragments d'àmfores ibèriques, i amb els trossos més grossos damunt el crani.
Entre l'esquelet i els fragments d'àmfora, hi havia vasets ibèrics i hel·lenístics d'ofrena, trencats pel pes de la terra, i destacava el fragment d'un vas en forma de cistella amb dibuix pintat de roig.
Al costat d'aquest enterrament n'hi havia un altre d'idèntica forma, encara que força destruït, del qual es conservava la part del cap també coberta amb testos, i al costat del coll, s'hi recollí una fíbula de bronze.
Per l'abundància d'ossos humans escampats en la capa superior de tota la cambra, és pot creure que serví de necròpolis d'inhumació durant l'època neolítica, d'un poblat que en aquell temps s'aixecava no gaire lluny de la cova.
Del llibre "Montserrat i el seu entorn".
El primer terç del segle XIX és una època de gran trasbals per al Santuari-Monestir de Montserrat i també, per a Monistrol de Montserrat amb motiu de la Guerra del Francès, la destrucció de Montserrat i el saqueig de Monistrol.
El topònim de Santa Cecília està poc difós per Europa.
I és significatiu que un dels escassos llocs que duen aquest nom és justament el vilatge de Sainte Cécile, de la rodalia de Cluny, centre del qual es troba a una hora i mitja a peu.
El nom de Santa Cecília correspon a una màrtir romana que probablement mai no va existir i són historiadors catòlics els primers a posar-ho en dubte.
No obstant, relíquies de la suposada màrtir es conserven a Amiens i Mont-Saint-Quentin a França.
Diverses llegendes s'han forjat sobre la vida de tan dubtosa donzella.
Una de ben estrambòtica, conservada en pobles de Catalunya endins, imaginava Cecília com a guaridora dels embruixats, mitjançant exorcismes, ritus o pregàries adreçats a alliberar del diable o dels mals esperits el cos del malalt.
Al terme montserratí de Marganell, al qual pertany el monestir de Santa Cecília, s'hi generà la llegenda segons la qual Cecília era el nom de la dama que hi havia al castell del poble.
Ignorem com es van generar aquestes llegendes aparentment sense cap ni peus.
És sabut, en canvi, que el món cristià substituí Polímnia, musa grega del cant sagrat, per Cecília, verge romana.