El document escollit per aquest mes és una obra del pintor-dibuixant i refugiat Josep Franch-Clapers.
Es tracta d'un dibuix fet amb aquarel·la i tinta xinesa on s'hi veu un grup de refugiats entre les tanques d'un camp de concentració i unes lletres integrades al mateix dibuix que hi diuen "Camp de Gurs".
Pertany a la sèrie de l'autor Historie vécue, també coneguda com Sèrie del Camp de Gurs, que la composen un total de divuit obres, a més de la portada i la contraportada.
El document que presentem avui és el primer de la sèrie, on amb una habilitat absoluta, Franch-Clapers va ser capaç de reflectir sobre el paper, la duresa i el dolor de totes aquelles persones que els havien robat la llibertat.
Josep Franch-Clapers va néixer a Castellterçol l'any 1915.
Va iniciar els seus estudis d'art a l'Escola dels Patrons Decoradors i als anys 30 va formar-se a la Llotja, on va descobrir l'aquarel·la i va obtenir el primer premi d'Aquarel·listes de Catalunya.
Però la seva carrera com a artista es va veure sotragada per l'esclat de la Guerra Civil.
Va combatre amb el bàndol republicà fins el 1939, quan Catalunya va passar a mans dels nacionals.
Per a molts dels republicans no hi va haver cap més solució que fugir cap a territori francès i, d'aquesta manera, evitar les represàlies del franquisme.
Aquest èxode de republicans espanyols cap a terres franceses és conegut com "la retirada".
Davant d'aquesta situació, el govern francès va fer construir diversos camps, amb l'objectiu "d'acollir" tots aquells exiliats que fugien de l'Espanya franquista.
Situat al departament dels Pirineus Atlàntics, a Nova Aquitània, el camp de Gurs s'aixecava com un dels camps més importants construïts pel francesos en aquella època.
Allí, Josep Franch-Clapers hi va estar internat durant un any.
Les condicions eren paupèrrimes, no hi havia ni serveis mèdics ni un estat de salubritat adient.
La terra era argilosa, i amb prou feines s'hi podia treure profit agrícola, sent el blat de moro i els camps de farratge els conreus més generalitzats.
El recinte feia 1.400 metres de llargada i 200 d'amplada, i tenia una superfície de 28 hectàrees.
Constava de 382 barracons de 25 m 2 cadascun, amb una capacitat de fins a 60 persones en moments de màxima ocupació.
Eren espais hermètics, mancats de forats de ventilació, les parets eren molt primes i deixaven passar fàcilment el fred i la pluja.
En començar la Segona Guerra Mundial, el govern francès va començar a utilitzar el Camp de Gurs per internar-hi presoners polítics, tant aliats de l'Alemanya nazi com delinqüents locals considerats criminals perillosos.
Més endavant, després de la derrota de França davant d'Alemanya, l'administració i la custòdia del camp van passar a mans del règim de Vichy, i Gurs va ser utilitzat com un camp de concentració per a jueus.
Aquesta vivència de Franch-Clapers al Camp de Gurs, junt amb la seva reclusió al Camp de Saint Cyprien i al camp de treball de Saint Rémy, van marcar la seva producció d'una manera més explícita.
El dibuix que hem seleccionat és un testimoni viscut d'un dels fets més tràgics que van tenir lloc a Catalunya en acabar la Guerra Civil.
L'obra plàstica de Franch-Clapers, donada a la Generalitat de Catalunya i dipositada a l'Arxiu Nacional de Catalunya, és un record de guerra que ens ajuda a construir una narrativa sobre els horrors i el dramatisme viscut als camps de concentració.
Amb la voluntat d'acostar l'obra de l'artista al públic, l'Arxiu Nacional té una exposició en itinerància titulada «Josep Franch-Clapers.
L'exili» en la que s'aplega una mostra representativa de la seva obra.
L'art en els camps de refugiats, testimoni d'una vergonya