Com es veurà, les possibilitats expressives del muntatge són il·limitades.
Tot i això, les formes d'organització dels fragments i substàncies sonores es redueixen a dues grans possibilitats: la juxtaposició o organització seqüencial de les formes sonores, és a dir, a la disposició una darrera de l'altra; i la superposició o combinació simultània de dues o més formes sonores.
Un exemple: imagineu l'informatiu radiofònic que escolteu habitualment.
Probablement s'inicia amb la veu del presentador informant de la notícia més important del dia, posteriorment, un cop el presentador ha callat, sentiu la sintonia del programa, i després d'un fragment de sintonia, noteu com s'abaixa la intensitat d'aquesta música i mentre es manté a un volum inferior unes veus comencen a dir els titulars del dia.
La combinació veu presentador + sintonia s'ha fet per juxtaposició, és a dir, primer se sent una i després l'altra; la combinació sintonia + veus de titulars s'ha fet per superposició, és a dir, han sonat a la vegada.
A la pràctica, aquestes dues possibilitats d'organització, per superposició i per juxtaposició, es tradueixen en diverses fórmules codificades de combinació dels diversos elements sonors.
Tenint en compte que la superposició implica que dos o més sons sonen a la vegada, la primera qüestió a la qual cal atendre és a la intensitat d'aquests sons superposats.
Cal parlar, per tant, de la planificació sonora o dels plans sonors.
Per convenció expressiva s'usa una nomenclatura similar a la cinematogràfica i es parla de Primeríssim Primer Pla (PPP), Primer Pla (PP), Segon Pla (2P), Tercer Pla (3P) per referir-nos a la intensitat a la qual són reproduïts els diversos objectes sonors.
Més endavant es tornarà a parlar dels plans sonors i s'entendrà que la similitud amb els plans cinematogràfics ve donada en tant que els plans sonors són un efecte acústic que genera en el receptor sensació de distància, de la mateixa manera que els plans d'imatge ens aproximen o ens allunyen dels objectes mostrats.
En aquest apartat, però, es parlarà dels plans sonors només en relació a la seva intensitat.
Això no obstant, un PP, un 2P o un 3P no poden traduir-se en una mesura precisa d'intensitat, sinó que es tracta d'una orientació perceptiva també delimitada per les possibilitats tècniques dels sistemes d'enregistrament i reproducció.
Així si es diu que un so està en PP és perquè s'emet o es manipula la seva intensitat per obtenir la mateixa presència sonora que tindria qualsevol so natural per a un oient que estigués a prop (a un metre aproximadament).
La construcció de la resta de plans es farà sempre en relació a la intensitat dels sons que se situin en PP, de manera que per a l'oient sonaran amb menys força.
En la superposició de diversos sons (siguin veu, música o efectes) tot utilitzant els diferents plans sonors caldrà atendre a les capacitats perceptives dels oients i tenir en compte l'efecte d' emmascarament.
Des del punt de vista tècnic - expressiu existeixen un nombre finit de operacions de combinació de sons.
Es tracta d'unes fórmules codificades d'organització dels elements sonors que es coneixen com a figures de muntatge.
Aquestes figures treballen a partir de la combinació de tres importants variables: la intensitat del so (pla sonor), la seva durada en el temps i la superposició o no dels mateixos:
En referir-se a les possibilitats expressives i creatives del muntatge radiofònic val la pena dedicar certa atenció a la combinació dels dos sistemes expressius amb major força estètica i significativa a la ràdio, com són la paraula i la música.
Una bona feina de combinació, de muntatge músic - verbal, suposa un increment exponencial de les potencialitats d'ambdós sistemes.
I, en canvi, descuidar aquesta combinació, és menystenir una de les fórmules expressives més suggestives del mitjà.
Per què en quantes ocasions escolteu combinacions de música i veu a les emissores?
A totes hores i de totes maneres, sinó, feu-ne la prova.
Els autors, en parlar del muntatge músic - verbal, fan parar molta atenció a la necessitat de relacionar, d'harmonitzar, ambdós sistemes expressius.
En la selecció de músiques i colors de veus per fer qualsevol tipus de muntatge músic - verbal cal fer esment de la relació rítmica dels dos sistemes, dels tons mitjos dels mateixos, de les seves intensitats, en definitiva del que s'anomena raccord.
Si s'aconsegueix una fusió música -veu en la que s'atengui als ritmes, a les intensitats i als tons, la força estètica i expressiva resultant afavorirà el gaudi de l'oient.
Però el muntatge músic - verbal no es resol únicament atenent als raccords comentats.
Possiblement l'aspecte essencial es concreta en la capacitat del radiofonista d'aconseguir una superposició paraula/música, és a dir, una proposta de presències/absències de la veu en moments específics de la música, que respecti l'autonomia de cada sistema, al mateix temps que els fusiona per obtenir uns majors valors estètics i semàntics.
De l'art del muntatge músic - verbal es destacan el recurs de la quadratura, que s'assoleix en fer un treball d'ajust entre l'estructura de la música i la veu.
Es Pot fer un bon muntatge músic - verbal i aprofitar el recurs de la quadratura en molts dels gèneres i formats radiofònics: des dels titulars d'un informatiu, passant per la publicitat, la producció de ficció i, sobretot –perquè d'aquí prové aquest tipus de muntatge - en fer de disc-jockey a la ràdio - fórmula.
Algunes qüestions que caldrà atendre són:
En parlar de guió es pot entendre que es parla del complex procés d'idear i crear l'estructura narrativa d'un producte radiofònic.
No obstant en aquest punt, en parlar dels recursos tècnic - expressius del llenguatge radiofònic, es vol donar a entendre el guió com un instrument, una eina, que ha de permetre traslladar a un paper i de forma codificada i escrita tot allò que després serà so.
Es pot dir que de models de guió n'hi ha tants com tipus de programes, emissores i fins i tot persones.
Cadascú o cada equip de treball pot arribar a establir una codificació escrita del producte sonor que li resulti útil i suficient.
S'aprofita, no obstant, aquest espai no només per proposar alguns models de guió, sino sobretot per reflexionar sobre què cal plasmar en el guió.
No es tracta només d'escriure-hi allò que es vol dir, ni tant sols allò que es vol que soni, caldrà indicar-hi també com es voldrà que tots els sistemes sonors emprats es relacionin entre ells (muntatge – figures de muntatge), i sobretot ser capaços de traslladar la doble dimensió temporal del text sonor, és a dir, la superposició i la juxtaposició de les substàncies sonores.
En aquest sentit, cal relacionar la lectura vertical del guió amb la successió temporal dels elements sonors (és a dir, el que està primer sona primer, el que està sota sona després i el que està més a sota sonarà més tard) i la lectura horitzontal del guió es relacionarà amb la simultaneïtat del text sonor (és a dir, el que s'indica en una mateixa línia horitzontal sonarà al mateix temps).
Altres aspectes als quals caldrà atendre en construir el guió serà pensar en quin ús tindrà.
Així es parla de guions literaris quan només s'hi vol fer constar el text a llegir pels locutors (per exemple, el text d'una notícia) o guions tècnic - literaris quan es vol combinar el que ha de dir el locutor i les instruccions pròpies de la part de muntatge (per exemple, el guió d'una falca de publicitat on es fa un muntatge músic - verbal i s'hi incorporen alguns efectes sonors).
Finalment també es tindrà en compte el nombre de locutors que intervenen en la producció i si les veus treballen o no en simultaneïtat temporal, per decidir un guió de columna única pels locutors –guió vertical- o a columnes desplegades segons el nombre de micros a usar – guió horitzontal -.
Tot seguit hi trobareu dos enllaços que mostren alguns exemples de tipus de guions i algunes maneres de codificació (en concret els models que usen els estudiants de llenguatge radiofònic de la Facultat de Ciències de la Comunicació de la Universitat Autònoma de Barcelona):
Guió tècnic - literari per a una adaptació de ficció en la que les veus no treballen en simultaneïtat temporal
Guió tècnic - literar i per a una adaptació de ficció en la que les veus treballen en simultaneïtat temporal