Carlos A. Scolari és professor titular del Departament de Comunicació de la Universitat Pompeu Fabra.
Argentí que, tal com ens diu a l'entrevista, ja fa 25 anys que viu a Europa: primer a Itàlia i des del 2002 a Catalunya.
Dedica la seva tasca acadèmica i professional a l'àmbit de la comunicació digital interactiva, les narratives transmèdia i les transformacions que està patint l'ecologia mediàtica.
Què vol dir pensar en transmèdia?
Tant els plans d'estudis en comunicació com els programes d'investigació acostumen a presentar-se en modalitat monomediàtica.
Tenim tallers de ràdio, televisió o escriptura; els investigadors analitzem la ràdio, el discurs televisiu o la producció cinematogràfica.
En l'àmbit professional passa una cosa semblant: fins fa molt poc teníem bons guionistes de còmics, fotògrafs, escriptors o directors de cinema, però ens faltaven figures capaces d'articular relats que abastessin tots aquests mitjans.
Als Estats Units aquesta figura existeix i es diu transmedia producer.
A poc a poc hem anat prenent consciència de la necessitat d'educar, investigar o comptar amb professionals que pensin en transmèdia.
En tots aquests àmbits, des de la universitat fins a les empreses de comunicació, necessitem comptar, cada vegada més, amb persones capaces de moure's entre diferents llenguatges i mitjans.
En alguna de les seves conferències publicades a Youtube ens presenta el professor tradicional com a mediador entre el llibre i els alumnes per mitjà de la classe magistral i proposa la necessitat de passar d'una educació monomediàtica a una educació fundada en aquesta nova narrativa anomenada transmèdia...
Podria fer-nos cinc cèntims de les implicacions d'aquesta transició?
Fins ara l'educació ha estat en gran part bibliocèntrica.
El que està passant en el món dels mitjans –penso en l'emergència de narratives que abasten diversos mitjans i on els usuaris també participen en l'expansió del relat– hauria de servir d'inspiració a les escoles.
O sigui, l'educació hauria d'anar més enllà del llibre –cosa que, de manera tímida, ja està succeint- per activar processos transmèdia d'ensenyament-aprenentatge.
D'altra banda, s'hauria de potenciar la creació de continguts generats pels mateixos estudiants.
Els nois aprendrien molt més de Napoleó si, en comptes de fer-los llegir un capítol de llibre, els demanessin que dissenyessin un videojoc inspirat en la seva vida i les seves campanyes militars.
A quins nous tipus de mediacions es veu abocat el professor en aquest nou context transmèdia?
I quin paper creu que pot tenir el llibre en el conjunt de suports de l'aprenentatge transmèdia?
Els llibres, en paper o en format digital, són importants en qualsevol procés d'aprenentatge.
El que estic plantejant és un descentrament: deixar de pensar en el suport imprès com a eix central i excloent de l'educació.
Quins consells donaria als professionals de l'educació per facilitar-los el procés d'adaptació al nou context d'aprenentatge transmèdia?
L'únic consell que els puc donar és que treballin amb els seus alumnes i els escoltin.
Cal sintonitzar amb els seus interessos i capacitats.
Hi ha joves que creen vídeos i els estan distribuint a Youtube.
La gran majoria dediquen bastant de temps als videojocs i es mouen com un peix a l'aigua a l'hora de buscar informació per passar d'un nivell a un altre en el videojoc.
Sovint els joves dominen les xarxes millor que els seus mestres; així doncs, en aquest context, com he dit abans, cal escoltar, veure i tractar d'incorporar aquests sabers i competències a l'aula.
És una forma d'apropar l'escola al món real dels joves.
Si l'he entès correctament, vostè generalitza el concepte d' interfície a les relacions amb els diferents objectes (semiòtics) i, en aquest sentit, parla de la interfície universitària.
Quines recomanacions faria per al disseny d'aquesta interfície de manera que pogués propiciar l'optimització de les experiències d'aprenentatge?
La interfície és un lloc d'intercanvi, un espai de mediació entre dos subjectes o entitats.
Les interfícies digitals –per exemple, la pantalla i el ratolí d'un ordinador-constitueixen el lloc d'intercanvi del subjecte amb la màquina.
Seguint aquesta lògica, podem dir que un partit polític fa mediació entre els ciutadans i el poder.
La universitat i les institucions educatives en general són un espai d'intercanvi entre els subjectes i el coneixement.
Si bé les interfícies digitals han avançat moltíssim en els darrers anys, les interfícies polítiques i educatives continuen ancorades al segle XX, o potser abans.
Són interfícies que necessiten ser redissenyades i adaptades a la nova societat postindustrial.
En aquest context, les universitats són interfícies que ja tenen 1.000 anys de vida.
Si bé s'han anat adaptant a la societat amb el pas dels segles, les actuals universitats necessiten fer un esforç si volen continuar sent un espai de mediació o intercanvi eficaç.
Les recomanacions són moltes, des de redissenyar els espais físics fins declarar zones lliures de protocol per afavorir l'emergència de noves formes d'aprenentatge i ensenyament.
I quin paper creu que pot tenir la universitat en el nou context en què la formació cada vegada està més integrada als entorns corporatius, als entorns personals d'aprenentatge i les comunitats d'aprenentatge informals?
La universitat i altres institucions educatives tenien fins ara el monopoli de l'educació.
Ara han de competir, o almenys compartir, aquest espai amb altres espècies educatives que van començar a aparèixer en l'ecosistema educatiu: plataformes d'aprenentatge P2P, cursos en línia, comunitats virtuals, canals a Youtube, MOOC, etc. El panorama és molt més ric i variat.
Jo crec que això és positiu per als ciutadans: ara tenen més alternatives d'aprenentatge.
Les universitats han de revisar la seva oferta educativa, diversificar i, molt important, mantenir l'equilibri entre la transmissió i la generació de nous coneixements a través de la recerca.
Tal com es diu al Faust de Goethe: «al principi va ser l'acció».
¿Potser ens trobem en l'era del coneixement com a disseny, on el coneixement és una obra oberta, tal com deia Umberto Eco, un dels grans mestres de la semiòtica?
Com situaria la semiòtica en la seva manera d'entendre l'ecosistema de les narratives transmèdia?
La semiòtica és una disciplina amb mala fama a Espanya.
Quan vaig arribar aquí el 2002 provinent d'Itàlia –un país on la semiòtica, gràcies a gent com Umberto Eco o Paolo Fabbri, gaudeix de gran prestigi–, hi havia molts col·legues que deien que la semiòtica no serveix, i estudiants horroritzats perquè la semiòtica no s'entén.
Jo crec que una disciplina com la semiòtica, encarregada d'analitzar com es genera el sentit i com funcionen els processos d'interpretació, és fonamental per entendre el que passa al nostre voltant.
D'altra banda, la centralitat de l'element mediàtic en la nostra vida social reafirma la necessitat de comptar amb conceptes i instruments d'anàlisi afinats com els que ofereix la semiòtica.
Aquesta disciplina ens ajuda a comprendre les narratives transmèdia, però també serveix per entendre, per exemple, en el discurs de la formació política Podem, la famosa qüestió del significant buit o, en el camp de l'alta gastronomia, alguna recepta de cuina de Ferran Adrià.
En un altre número d'aquest butlletí vam tenir ocasió d'entrevistar Sebastián Barajas, que treballa amb Roger Schank, i ens parlava de la necessitat del modelatge de la pràctica professional per poder simular i facilitar experiències d'aprenentatge d'aquestes pràctiques.
Com relacionaria aquest tipus de propostes amb el nou context transmèdia en educació?
Si es referien a la simulació com a forma d'aprenentatge, estic molt d'acord amb aquesta filosofia.
A més del coneixement teòric i de l'empíric, ha anat consolidant-se una tercera via en l'àmbit del saber basada en les simulacions.
Per construir una simulació –per exemple, un aquari virtual o un simulador de vol-, necessitem saber com funciona el sistema real!
A això em referia abans amb el videojoc de Napoleó: per crear-lo, els estudiants han de conèixer la història d'Europa de començaments del XIX, saber qui era Napoleó, quins països va conquerir amb el seu exèrcit, etc. Construir aquest videojoc implica seguir un procés molt més dinàmic i divertit que llegir el capítol 10 del llibre d'història.
És a mitjan febrer quan es posa en marxa el calendari de jornades de transferència de coneixement del programa Compartim del Departament de Justícia.
Se solen programar una mitjana de 15 jornades, una per a cada col·lectiu laboral.
Al llarg de 2015, per exemple, s'han programat 17 jornades.
La primera d'aquestes jornades ha estat la de la CoP Qualitat i atenció ciutadana.
Com diem a la crònica, ara fa un any que aquesta comunitat va començar a treballar i, com altres comunitats i grups de treball, ha establert el seu itinerari d'interacció i de producció.
Però, tant pel que fa al seu desenvolupament com a la finalització del lliurable de coneixement, no hi ha cap semblança entre elles ja que cadascuna desenvolupa el seu propi procés de treball.
Doncs bé, va ser al llarg de la celebració de la Jornada, escoltant tant els protagonistes directes com els membres de la comunitat i les persones convidades, patrocinadors especialment ( secretari general i director del CEJFE ), i el magnífic ponent inicial, Albert Serra, director de l'Institut de Governança i Direcció Pública d'ESADE, quan vam començar a reflexionar sobre les aportacions més importants que el treball col·laboratiu ofereix a l'organització.
També coincideix que aquesta Jornada ha estat la primera que s'ha fet en el desè aniversari del programa Compartim.
Va ser en el ja llunyà 2005 quan es va fer l a primera de les jornades, en aquella ocasió protagonitzada per la comunitat de treballadors socials.
Com hem explicat altres vegades, hi ha hagut evolució, hibridació, fracassos i, sobretot, aportació de renovades metodologies que han marcat un itinerari singular en el treball col·laboratiu a les organitzacions públiques.
I, fins i tot, el programa ha inspirat i alimentat diferents tesis doctorals i articles científics, ha tingut presència en congressos internacionals i –cosa que ens fa sentir més orgullosos- ha estat recollit en tres grans llibres que agrupen totes les aportacions.
Però, com dèiem més amunt, fent una reflexió sobre les intervencions dels patrocinadors de la CoP Qualitat i atenció ciutadana, les aportacions que s'han consolidat ja a l'organització són al nostre parer aquestes.
Les 10 grans aportacions del treball col·laboratiu a les organitzacions
Un nou actor: el treball col·laboratiu per defecte (o en sèrie).
Ara, en moltes organitzacions públiques –sobretot aquelles que mantenen un contacte directe amb els departaments i centres de formació-, el treball col·laboratiu ja no es considera una pràctica extraordinària, ja que sovint forma part de l'essència de la seva activitat i és el seu motor primari.
En moltes unitats i serveis ja s'han posat en marxa grups de treball (o el que anomenem comunitats de pràctica ), que estan produint nou coneixement aplicat directament a la millora organitzativa.
I és, com diem, un nou actor, ja que, davant la necessitat d'aportar solucions a problemes de l'organització, es considera normal que s'aconsegueixin a través del coneixement generat pels professionals implicats.
Ja no cal esperar una possible proposta de resolució de problemes seguint circuits de dalt a baix o mitjançant costoses consultores.
La gestió es pot fer directament si s'estableix el circuit adequat.
Productes de coneixement aplicat que resolen problemes.
Les aportacions de coneixement, ja explicitat i repositat, superen de llarg el centenar.
Totes elles validades per l'estructura directiva i aplicades a l'organització.
Renovació del discurs pedagògic en la pràctica.
Per aquesta via es passa de la pedagogia de l'enunciació a la de la participació, tal com explica –entre d'altres- Alejandro Piscitelli.
Parlem, en essència, d'aprendre fent ( learning by doing ), d'aprenentatges experiencials, socials, per projectes i en el lloc de treball.
El treball col·laboratiu, en aquest sentit, conforma la vessant més pràctica d'introducció de la pedagogia de la participació en els aprenentatges.
I, com dèiem en l' anterior butlletí, és la primera de les C del nou aprenentatge corporatiu, i la que serveix de palanca per introduir les altres dues C: la curació de continguts i la conversa.
Aplanament de l'organització per la via pràctica.
Hem demostrat que la transversalitat del treball col·laboratiu és possible dins d'organitzacions públiques.
Sí que és cert que la gestió i la conducció d'aquestes comunitats on participen de forma transversal professionals de diversos àmbits implicats sota directrius de diferents serveis és molt més complexa pel que fa a la participació i finalització dels objectius buscats, però, com hem vist en molts casos, si es condueixen amb cura, es pot assolir l'èxit.
Via lliure per a intraemprenedors.
El treball col·laboratiu és la sortida més natural per a les persones inquietes i curioses, que troben en aquests espais de col·laboració la manera de fer la seva aportació a l'organització.
En etapes anteriors, quan no es comptava amb aquesta possibilitat, moltes d'aquestes persones acabaven invertint els seus millors esforços fora de l'organització.
Amb el treball col·laboratiu podem comptar amb la possibilitat real que es quedin en l'organització i que liderin àrees, grups i xarxes de coneixement.
Innovació ascendent ( bottom-up ).
Qui veu més clarament els problemes i les oportunitats de millora, tant pel que fa a productes com a serveis o processos, són les persones que contínuament hi breguen.
Així doncs, el fet d'establir canals de participació directes per a aquestes persones i donar-los la possibilitat de aportar-hi propostes equival a garantir que apropem el procés d'innovació a aquells que poden col·lectivitzar el seu coneixement.
En general, les aportacions que es reben esdevenen finalment solucions imaginatives, noves i molt pràctiques per a la millora del servei públic.
Evolució de les metodologies en gestió del coneixement.
Per la via pràctica d'anar explorant i provant noves metodologies adaptades a l'organització, en alguns casos hem reinventat i adaptat eines que, en principi, no estaven previstes per a aquests objectius.
És així com hem integrat en un esquema coherent la feina col·laborativa de grups de treball creats per designació directiva i molt enfocats cap a un objectiu (els tradicionals grups de millora i innovació) juntament amb la d'altres grups de treball més flexibles, no centrats en cap proposta concreta, alhora que hem comptat amb l'experiència de veritables comunitats de pràctica.
I creiem que avui aquestes metodologies són assumides plenament per la majoria de les organitzacions.
Motivar i donar poder ( apoderar ) els professionals i directius.
Tal com es diu habitualment, és en aquesta època quan és més necessari que hi hagi professionals més motivats en el sector públic.
Per a un percentatge important de persones a l'Administració pública, el treball col·laboratiu és un itinerari molt bo per a això.
I per als directius suposa l'oportunitat de practicar noves formes de gestionar i dirigir persones: de forma més propera, plana, en xarxa, mitjançant processos de mentoria i entrenament, etc.
En aquesta època de xarxes i internet, en la qual tot està a l'abast d'un clic, el treball col·laboratiu té la virtut d'oferir a tots els membres de l'organització una eina per poder aprendre i aportar coneixement sense més intermediaris que la pròpia voluntat dels professionals.
Els procediments burocràtics establerts, bé a través dels centres de formació o bé a través de les estructures jeràrquiques, queden més difuminats amb el treball col·laboratiu.
Mitjançant el treball col·laboratiu hem fet felices i hem il·lusionat moltes persones –encara que sigui per breus moments.
Deia Etienne Wenger que l'itinerari de les comunitats de pràctica s'assembla molt a un matrimoni.
S'inicia mitjançant un procés de coneixement i d'exploració –de coqueteig- per, transcorregut un cert temps, arribar a l'èxtasi de l'enamorament i de la felicitat.
Després la passió va desapareixent.
Per a molts integrants dels grups de treball col·laboratiu, quan arriba aquest moment, com l'amor, és inoblidable.
Encara que només fos per això –i encara que sigui de forma fugaç-, el treball col·laboratiu es justificaria dins de l'organització.
I és que les persones felices són, sobretot, persones eficients.
Programa pilot de coordinació de parentalitat
Inscripció: fins al 22 de febrer
IX Jornada de Medi Obert de Justícia Juvenil.
Les condicions de treball dels tècnics de medi obert a examen
Inscripció: fins al 24 de febrer
39a sessió web: 'Què és això dels smart citizens?'
Inscripció: fins al 26 de febrer
Espais de Gestió del Coneixement.
Narratives transmèdia i el futur dels mitjans
Presentació del llibre Arquitectura de la calma
Té sentit seguir treballant únicament des de l'oficina?
Cada empresa i cada treballador té les seves necessitats específiques, però per a tots, el fet de treballar en remot, encara que sigui parcialment, des de casa seva o en un centre de cotreball ( coworking ), té molts més avantatges que desavantatges.
Vivim immersos en un dens entramat d'interaccions que connecten persones, informació, esdeveniments i llocs accelerant o restringint els fluxos d'informació, idees i percepcions en un instantani i massiu sistema social organitzat en xarxes.
Aquest llibre presenta tant una introducció bàsica als conceptes fonamentals de l'anàlisi de xarxes socials com capítols escrits per especialistes amb diverses aplicacions d'aquesta anàlisi als àmbits professionals.
WiseMapping és un servei web gratuït de codi obert per a la creació de mapes mentals que permet compartir-los, treballar-los de manera col·laborativa i incrustar-los a pàgines webs.
És un servei en línia, però també es pot descarregar el programari perquè funcioni com a aplicació d'escriptori.
És molt senzill d'utilitzar, es basa en la creació de temes i subtemes que es poden moure fàcilment, i és personalitzable.
Atès que és una eina de codi obert es va adaptant a allò que els usuaris li demanen: al full de ruta es mostren les millores imminents (la sincronització multiplataforma n'és una).
Altres eines similars en línia i gratuïtes són SpiderScribe i mind42 i MindMup (aquestes dues darreres poden connectar-se com a extensió a Google Drive); també MindMeister, un servei molt popular, té extensió per a Google Drive, però té caràcter freemium, i només permet fer tres mapes a la versió gratuïta.