DICTAMEN 329/2015, de 8 d'octubre.
Consulta en relació amb la interpretació de diversos aspectes de la Llei 19/2014, de 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern
I. La consellera de Governació i Relacions Institucionals ha sol·licitat que, d'acord amb el que preveu l'article 9 de la Llei 5/2005, de la Comissió Jurídica Assessora, aquest òrgan consultiu emeti dictamen sobre una sèrie de qüestions relatives a la Llei catalana 19/2014, de 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern (d'ara endavant, LTBGC), amb l'objectiu de contribuir a la seva correcta interpretació i al seu millor desplegament reglamentari.
La consellera de Governació i Relacions Institucionals es configura com l'òrgan competent en matèria de transparència d'acord amb el previst en el Decret 15/2015, de 18 de febrer, de modificació del Decret 200/2010, de 27 de desembre, de determinació dels àmbits de competència dels departaments de la Generalitat; per la qual cosa es considera que aquest òrgan té competència per a formular la consulta, tal com ha succeït en ocasions anteriors (dictàmens 4/2013, 49/2015 i 168/2015).
Així mateix, i en relació amb la justificació de la consulta, aquesta s'incorpora en el mateix escrit de la consellera adreçat a la Comissió.
Aquesta forma de procedir ha estat admesa per la Comissió amb anterioritat (Dictamen 39/2011).
Atenent l'anterior, es considera que la petició compleix amb el previst en l'article 39 del Reglament de la Comissió Jurídica Assessora, aprovat per Decret 69/2006, d'11 d'abril.
Pel que fa a l'objecte de la consulta, es plantegen diverses qüestions en relació amb la interpretació d'alguns preceptes de l'LTBGC, que es concreten en els punts següents:
1) Determinació dels òrgans competents per a resoldre les sol·licituds d'accés a la informació pública.
2) Determinació de l'inici del còmput del termini per a resoldre les sol·licituds d'accés a la informació púbica.
3) Derivació de les sol·licituds.
5)Protecció de drets fonamentals de terceres persones afectades.
Es tracta, en definitiva, de qüestions que tenen a veure, totes elles, amb la regulació del dret d'accés a la informació pública continguda en els capítols I, II i III del títol III de l'LTBGC (articles 18 a 37); regulació que, de conformitat amb la disposició final quarta d'aquesta Llei, va entrar en vigor l'1 de juliol de 2015.
El reconeixement d'un dret ampli d'accés a la informació pública es considera fonamental per a la consecució d'una administració transparent.
A Catalunya, per donar compliment a allò previst en l'article 71.4 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya (EAC), aquest reconeixement s'ha fet efectiu a través de l'LTBGC; norma que és resultat del repte assumit pel Parlament de Catalunya de donar resposta a una demanda social que cada cop exigeix una major transparència sobre el funcionament de les administracions i els processos de presa de decisions (preàmbul de l'LTBGC).
Prenent com a referència les lleis reguladores del dret d'accés en altres ordenaments jurídics i, en particular, en aquells que es regeixen pel sistema de common law, l'LTBGC modifica substancialment el règim vigent fins ara en aquesta matèria, fins al punt de convertir el dret d'accés en un veritable dret subjectiu que tenen totes les persones d'accedir a la informació pública -la qual, entesa en sentit ampli, abasta tota aquella informació que ha estat elaborada per l'Administració i que aquesta té en el seu poder com a conseqüència de la seva activitat o l'exercici de les seves funcions-.
Es tracta, així, d'un dret que permet fer efectiu el dret a conèixer (right to know) dels ciutadans; i amb llur exercici es complementa el coneixement que aquests obtenen per la via de la transparència, és a dir, a través de les obligacions imposades legalment a l'Administració de donar difusió de certes informacions que es considera que tenen interès públic.
Atenent l'anterior, el dret d'accés es fa efectiu a través d'un procediment específic previst a l'LTBGC, en el qual s'intenta garantir al màxim possible la seva efectivitat.
Això determina, entre d'altres qüestions, que aquest dret es reconegui a qualsevol persona; que, en la demanda d'accés, no sigui necessari acreditar l'existència d'un interès específic, ni tampoc exposar els motius que la justifiquen; que existeixi un principi d'interpretació restrictiva dels límits aplicables a l'accés; i que, transcorregut el termini màxim per a resoldre la sol·licitud, el silenci tingui efectes estimatoris.
L'aplicació i interpretació de les previsions contingudes en l'LTBGC en matèria d'accés ha de tenir en compte allò previst en la legislació estatal de transparència, en concret, en la Llei 19/2013, de 9 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern (en endavant LTAIPBG).
I és que, d'acord amb l'àmbit d'aplicació subjectiu ampli que recull l'article 2 de l'LTAIPBG, aquesta Llei resulta d'aplicació a les comunitats autònomes; a les entitats que integren l'Administració local; a certs organismes, entitats i altres subjectes de dret púbic i privat vinculats a les administracions territorials anteriors; i també a certes institucions de caràcter autonòmic, anàlogues a aquelles de caràcter estatal que recull el mateix article 2.1.f) de l'LTAIPBG; per la qual cosa una part important de les seves previsions tenen caràcter bàsic.
En aquest sentit, la disposició final vuitena de l'LTAIPBG (títol competencial) estableix que aquesta llei estatal s'ha dictat a l'empara d'allò previst als títols competencials de la Constitució espanyola recollits en l'article 149.1.1 (regulació de les condicions bàsiques que garanteixin la igualtat de tots els espanyols en l'exercici dels drets i en el compliment dels deures constitucionals); l'article 149.1.13 (bases i coordinació de la planificació general de l'activitat econòmica); i l'article 149.1.18 (bases del règim jurídic de les administracions públiques).
Només s'exceptuen expressament d'aquest caràcter bàsic els articles següents de l'LTAIPBG: article 6.2, segon paràgraf (avaluació del grau de compliment de les obligacions de publicitat activa); article 9 (control del compliment de les obligacions de publicitat activa); article 10.1 i 2 (portal de la transparència); article 11 (principis tècnics del portal de la transparència); article 21.2 (unitats d'informació); i article 25.1 (àmbit d'aplicació de les obligacions de bon govern).
Així mateix, tampoc té caràcter bàsic el títol III de l'LTAIPBG (articles 33 i següents), relatiu al Consell de Transparència i Bon Govern estatal; organisme al qual s'encomana el control del compliment i la correcta aplicació de la Llei.
Aquest organisme públic només té competències en aquelles comunitats autònomes amb les quals s'hagi signat un conveni a aquest efecte.
En cas contrari, queda en mans de l'òrgan autonòmic designat exercir les competències que al nivell estatal assumeix aquest Consell (disposició addicional quarta de l'LTAIPBG).
En el cas de Catalunya, l'LTBGC atribueix expressament la competència per a resoldre les reclamacions d'accés a la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (articles 38 i concordants de l'LTBGC).
Atenent l'anterior, de les previsions relatives al dret d'accés contingudes a l'LTAIPBG, hi ha diversos aspectes que es poden considerar bàsics; tot això sense perjudici que la Llei catalana de transparència, accés a la informació pública i bon govern hagi establert condicions més favorables a l'exercici d'aquest dret, tal com succeeix en relació amb el règim de silenci positiu, o als majors sistemes de garantia o salvaguarda existents.
En vista que l'objectiu de la consulta és contribuir, no només a la correcta interpretació de diverses previsions de l'LTBGC sinó també al seu millor desplegament reglamentari, cal tenir present que la disposició final tercera autoritza el Govern perquè dicti les disposicions que calguin per a desplegar i aplicar la Llei.
Aquesta previsió es concreta al llarg de l'articulat de la Llei, en què es fa referència a diverses qüestions concretes que han de ser objecte de desplegament reglamentari.
a) La publicitat activa pel que fa a les resolucions dictades per l'òrgan competent, en aplicació de la normativa sobre el règim d'incompatibilitats dels alts càrrecs (article 9.m) de l'LTBGC).
b) Els supòsits en què la reutilització d'informació s'ha de sotmetre a una llicència de reconeixement de Creative Commons per raó de la tutela d'altres drets o béns jurídics.
c) Els mitjans electrònics, diferents del formulari previst a la Llei, a través dels quals es poden presentar les sol·licituds d'accés a la informació pública (article 27.2 de l'LTBGC).
d) L'organització i funcionament de la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública (article 41 de l'LTBGC).
e) El desplegament, amb caràcter general, del títol IV, relatiu als grups d'interès (article 53 de l'LTBGC).
f) Certes qüestions relacionades amb les previsions referides al bon govern (article 79 de l'LTBGC).
Tenint en compte el que s'ha exposat amb anterioritat, és procedent pronunciar-se sobre la primera de les qüestions sotmeses al dictamen de la Comissió, i que té a veure amb la determinació dels òrgans competents per a resoldre les sol·licituds d'accés a la informació pública, als quals es refereix l'article 32 de l'LTBGC.
El precepte citat estableix que la competència per a resoldre les sol·licituds d'accés a la informació pública correspon, en el cas de les sol·licituds adreçades a l'Administració de la Generalitat, als "òrgans superiors jeràrquics" dels serveis o les unitats que disposen de la informació, d'acord amb el que estableixen les normes reguladores de l'organització administrativa.
Així mateix, d'acord amb l'apartat c) d'aquest mateix article, en relació amb les sol·licituds adreçades a organismes autònoms, entitats de dret públic, societats i fundacions públiques, consorcis i universitats públiques, la competència per a resoldre correspon "al seu òrgan de direcció i de govern".
En concret, els termes amb què es realitza la consulta són els següents:
«Se sol·licita el parer de la Comissió Jurídica Assessora sobre la conveniència d'establir un criteri d'interpretació d'aquest article, en benefici de la seguretat jurídica, tant dels ciutadans com de la pròpia Administració, atesa la dificultat de determinar en cada cas quins són "els serveis o les unitats que disposen de la informació" i, per tant, quins són llurs òrgans superiors jeràrquics, tenint, en compte, a més, que l'article 38 de la Llei ha substituït el recurs d'alçada per la reclamació davant la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública, però ha mantingut el recurs potestatiu de reposició, el qual únicament procedeix davant dels actes que exhaureixen la via administrativa.
En cas afirmatiu, se sol·licita la valoració jurídica per part de la Comissió Jurídica Assessora del criteri orientatiu plantejat en el si de la Comissió Interdepartamental de Transparència i Accés a la Informació Pública, d'acord amb el qual: 1) Cal entendre que la competència resolutòria correspon als òrgans amb nivell orgànic mínim o assimilat amb el de Direcció General o de Secretaria Sectorial o General o, per a tots aquells òrgans que en depenguin directament, de forma similar a la previsió inclosa al projecte de reial decret que impulsa l'Administració de l'Estat; 2) Així mateix, en el supòsit de les sol·licituds adreçades als organismes i entitats dependents o vinculats amb la Generalitat, cal entendre que la competència correspon al màxim òrgan unipersonal de direcció executiva, atès que els òrgans de direcció i de govern de caràcter col·legiat poden celebrar les seves reunions amb una periodicitat insuficient per resoldre les sol·licituds d'accés a la informació pública dins del termini ordinari d'un mes; 3) També és considera convenient -si no necessari- que aquests criteris siguin recollits dins d'una disposició de caràcter general, per a major seguretat jurídica i per concretar que els actes dictats pels òrgans que tinguin atribuïda la competència esgoten la via administrativa.»
Respecte a la consulta formulada, són diverses les qüestions que se susciten, i que es poden sintetitzar de la manera següent:
a) En primer lloc, s'ha d'assenyalar, amb caràcter previ, que, tal com es posa en relleu a la consulta, existeix una dificultat per a determinar en cada cas quins són els serveis o les unitats que disposen de la informació, el que a la vegada impossibilita conèixer per endavant quins són els seus òrgans superiors jeràrquics, als quals es reconeix la competència per a resoldre les sol·licituds, d'acord amb l'article 32.a) de l'LTBGC.
Aquesta circumstància fa convenient adoptar criteris o mesures que permetin aportar -com bé refereix la consulta- una major seguretat jurídica; tal com ha succeït en l'àmbit estatal, en què l'article 21 de l'LTAIPBG -precepte que no té caràcter bàsic- preveu la creació d'unitats d'informació, a les quals s'atribueixen, entre d'altres funcions, la recepció i tramitació de les sol·licituds d'accés.
En l'àmbit de la Generalitat de Catalunya la incorporació d'una mesura similar, a través de la qual es preveiés la creació de serveis o unitats específiques d'informació o bé es determinés quin són, dels serveis o unitats ja existents en cada departament, els que disposen de la informació, permetria conèixer també amb antelació quins són els òrgans superiors jeràrquics que han de resoldre la sol·licitud d'accés.
Aquestes dades també serien conegudes pels ciutadans, cosa que facilitaria l'exercici del dret d'accés a la informació que els reconeix la Llei i reduiria els supòsits de derivació de sol·licituds.
b) En segon lloc, i sens perjudici de la primera qüestió assenyalada, convé pronunciar-se, d'acord amb la consulta formulada, sobre els òrgans que tenen atribuïda la competència resolutòria en matèria d'accés i, en concret, sobre el nivell orgànic que han de tenir.
El punt de partida en aquest àmbit és que la competència per a resoldre les sol·licituds d'accés adreçades a la Generalitat correspon als òrgans superiors jeràrquics dels serveis o unitats que disposen de la informació, d'acord amb el que estableixen les normes reguladores de l'organització administrativa (article 32.a) de l'LTBGC); i que les resolucions expresses o presumptes en matèria d'accés poden ser objecte de recurs potestatiu de reposició davant l'òrgan que les ha dictades (article 38 de l'LTBGC) i, per tant, posen fi a la via administrativa.
Atenent l'anterior, i a falta d'un desplegament reglamentari d'aquestes previsions, es dedueix que són els consellers els qui han de resoldre les sol·licituds d'accés, ja que, de conformitat amb les normes reguladores de l'organització administrativa, és a ells a qui correspon la direcció superior de cada departament (article 23 de la Llei 13/2008, de 5 de novembre, de la presidència de la Generalitat i del Govern) i els seus actes posen fi a la via administrativa amb caràcter general (article 75.1.a) de la Llei 26/2010, de 3 d'agost, de règim jurídic i de procediment de les administracions públiques de Catalunya), mentre que els actes dels secretaris generals i dels directors generals només posen fi a la via administrativa quan tenen per objecte matèria de personal.
Les consideracions anteriors no impedeixen que la resolució en matèria d'accés es pugui atribuir a un altre òrgan diferent dels respectius consellers, qüestió que es podria fer efectiva a través de dues vies:
- Mitjançant la delegació del conseller de la competència per a resoldre les sol·licituds d'accés en un altre òrgan, d'acord amb les regles previstes en l'article 8 de la Llei 26/2010.
Això determinaria que les resolucions de l'òrgan delegat posessin també fi a la via administrativa (article 75.1.c) de la Llei 26/2010).
- Mitjançant la previsió expressa d'aquesta qüestió en una norma que, segons es desprèn de l'article 75.1.e) de la Llei 26/2010, pot ser tant legal com reglamentària.
c) Tercerament, i en relació amb les sol·licituds d'accés adreçades als organismes i entitats dependents o vinculats amb la Generalitat als quals al·ludeix l'article 3.1.b) de l' LTBGC, a l'hora de determinar l'òrgan competent per a resoldre l'article 32.1.c) de l'LTBGC s'hi refereix conjuntament amb les societats, fundacions, consorcis i universitats públics, i estableix únicament que la competència per a resoldre correspon "al seu òrgan de direcció i de govern".
Tenint en compte l'heterogeneïtat que existeix entre els subjectes citats, l'article 32.c) de l'LTBGC està redactat en uns termes amplis, de manera que tant es pot referir als màxims òrgans de govern col·legiats existents en els diferents organismes i entitats dependents o vinculats amb la Generalitat, com als seus òrgans unipersonals de direcció executiva.
Atenent l'anterior, des del punt de vista de les garanties, a priori no hi ha cap inconvenient perquè sigui l'òrgan unipersonal de direcció executiva el competent per a resoldre les sol·licituds d'accés; excepte en aquells casos en què aquesta interpretació resulti contrària a allò previst en les normes legals aplicables a aquests organismes i entitats amb caràcter específic.
En aquest sentit, convé ressaltar que el caràcter col·legiat de l'òrgan competent per a resoldre les sol·licituds d'accés no és una exigència prevista a la legislació estatal ni autonòmica de transparència, tal com queda reflectit en les previsions relatives a les sol·licituds d'accés dirigides a l'Administració local, respecte a les quals l'article 32.b) de l'LTBGC estableix expressament que poden ser competents per a resoldre aquestes sol·licituds l'alcalde o el president.
En aquest context, l'atribució expressa de la competència per a resoldre la sol·licitud d'accés a l'òrgan unipersonal de direcció executiva dels organismes i entitats dependents o vinculats amb la Generalitat és una qüestió que es podria preveure:
- Amb caràcter general, en una disposició reglamentària de desplegament de la Llei catalana de transparència, en la qual es podria concretar que, a l'efecte de les sol·licituds d'accés, es considera que l'òrgan de direcció i govern dels organismes i entitats dependents o vinculats amb la Generalitat és l'òrgan unipersonal de direcció executiva.
- Amb caràcter específic per a cada organisme o entitat, a través dels respectius estatuts de funcionament; sens perjudici, així mateix, que la competència per a resoldre les sol·licituds d'accés fos delegada expressament, per part de l'òrgan de govern col·legiat, en l'òrgan unipersonal de direcció, en els termes previstos en l'article 8 de la Llei 26/2010.
d) Finalment, i pel que fa a l'última qüestió que suscita la primera de les consultes, s'ha d'indicar que la determinació dels òrgans competents per a resoldre les sol·licituds d'accés és una qüestió el desplegament reglamentari de la qual no està previst expressament a l'LTBGC, com sí que succeeix en relació amb la transparència en l'organització institucional i l'estructura administrativa (article 9 de l'LTBGC); les condicions i modalitats per a reutilitzar la informació (article 17 de l'LTBGC); o la presentació de sol·licituds d'accés a la informació per mitjans telemàtics (article 27 de l'LTBGC), entre d'altres qüestions.
Malgrat l'anterior, és clar que, per a una major seguretat jurídica, seria convenient que, en un futur desplegament reglamentari de la Llei catalana de transparència, es tractés de determinar amb caràcter ex ante quins són els òrgans competents per a resoldre les sol·licituds d'accés a la informació pública.
En particular, en l'àmbit de la Generalitat de Catalunya, aquesta Comissió Jurídica Assessora entén que la determinació dels serveis o unitats que disposen de la informació, així com dels seus òrgans superiors jeràrquics, és una qüestió que es podria incorporar en els decrets del Govern que regulen l'estructura orgànica dels diferents departaments, de conformitat amb allò previst en l'article 23.4 de la Llei 13/2008, ja citada.
Aquests instruments es podrien modificar d'una manera individualitzada, o bé a través d'un únic reglament que incidís en tots els decrets vigents actualment.
V. La segona de les consultes formulades versa sobre el termini per a resoldre les sol·licituds d'accés; qüestió que es troba estretament relacionada amb l'objecte de la tercera consulta (derivació de sol·licituds).
En concret, tenint en compte que l'article 33 de l'LTBGC estableix que les sol·licituds d'accés a la informació pública s'han de resoldre, amb caràcter general, en el termini d'un mes, a comptar des del dia següent a la recepció de la sol·licitud, "Se sol·licita a la Comissió Jurídica Assessora que es pronunciï sobre la data d'inici del còmput del termini i sobre si aquesta data pot variar en funció que la sol·licitud es presenti a través del formulari electrònic facilitat per l'Administració de la Generalitat (SAIP), o en un registre de l'Administració afectada que no coincideixi amb el de l'òrgan competent o en el d'una Administració diferent".
Pel que fa a aquesta qüestió, cal tenir en compte les previsions de caràcter bàsic que conté l'article 42.3.b) de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú (LRJPAC), el qual estableix d'una manera expressa que els terminis màxims per a resoldre un procediment es compten, en els procediments iniciats a sol·licitud de l'interessat, des de la data en què la sol·licitud ha entrat en el registre de l'òrgan competent per a tramitar-la.
D'altra banda, l'article 41.7 de la Llei 26/2010 conté unes previsions anàlogues i especifica, així mateix, quan s'inicia el còmput dels terminis en relació amb les sol·licituds presentades per mitjans telemàtics.
El tenor literal d'aquest precepte és el següent:
"L'inici del còmput dels terminis que han de complir els òrgans de les administracions públiques és determinat per la data i l'hora d'entrada en el registre de l'òrgan competent per a la tramitació del procediment.
A l'efecte del còmput legal dels terminis, la presentació en un dia inhàbil s'entén efectuada a la primera hora del primer dia hàbil següent, excepte que una norma en permeti la recepció en dia inhàbil".
Atenent la regulació citada, i com a resposta a la consulta plantejada, es pot concloure que:
a) Si la sol·licitud es presenta en un registre de l'Administració afectada i no coincideix amb el de l'òrgan competent per a tramitar-la; o bé en el registre d'una Administració diferent de la que l'ha de tramitar i resoldre, el termini màxim per a resoldre i notificar la resolució començarà a comptar a partir del moment en què la sol·licitud té entrada en el registre de l'òrgan competent per a tramitar el procediment.
b) Si la sol·licitud es presenta a través del formulari electrònic facilitat per l'Administració de la Generalitat (SAIP), sempre i quan la mateixa s'adeqüi als formats preestablerts, el termini màxim per a resoldre comença a comptar des del moment en què la sol·licitud consta presentada en el registre electrònic.
La tercera de les consultes té a veure amb la derivació de les sol·licituds.
En particular, en vista que l'article 30 de l'LTBGC assenyala, en l'apartat segon, que "Si l'entitat o l'òrgan administratiu competent pertany o depèn d'una administració diferent a la que s'ha adreçat la sol·licitud, se n'ha d'informar el sol·licitant, per via electrònica si és possible, i indicar-li quina és l'Administració a la qual s'ha derivat la sol·licitud perquè pugui exercir el dret d'accés a la informació pública"; se sol·licita a la Comissió Jurídica Assessora que es pronunciï sobre "la millor interpretació d'aquest precepte, és a dir, en primer lloc, si el termini màxim per derivar la sol·licitud és el mateix que figura en l'apartat primer (15 dies naturals) i, en segon lloc, si ens trobem davant d'un cas de simple derivació de sol·licitud, sense que aquesta s'hagi de formular de nou i amb l'inici del còmput del termini per resoldre en la data que correspongui o bé si la norma apunta cap a la necessitat de formular una nova sol·licitud davant l'Administració competent".
Sobre això, s'ha de destacar que les previsions de l'apartat 2 de l'article 30 LTBGC, respecte al qual versa la consulta, s'han d'interpretar tenint en compte allò previst en l'apartat primer del mateix precepte.
Així, el tenor literal de l'article 30 és el següent:
Si l'entitat o l'òrgan administratiu competent pertany o depèn d'una administració diferent a la que s'ha adreçat la sol·licitud, se n'ha d'informar el sol·licitant, per via electrònica si és possible, i indicar-li quina és l'Administració a la qual s'ha derivat la sol·licitud perquè pugui exercir el dret d'accés a la informació pública."
Atenent l'anterior, en l'article 30 (Derivació de les sol·licituds) és possible distingir dos supòsits: mentre que el primer apartat d'aquest precepte es refereix a aquells casos en què, havent-se presentat la sol·licitud d'accés davant d'una entitat o òrgan administratiu que no disposa de la informació, aquesta s'ha de traslladar dins de la mateixa administració "a l'entitat o l'òrgan que en disposi, si el coneix, o a l'oficina responsable de la informació pública que correspongui"; el segon apartat de l'article transcrit preveu què succeeix en aquells supòsits en què l'entitat o òrgan administratiu competent per a tramitar i resoldre pertany o depèn d'una administració diferent a la qual s'ha adreçat la sol·licitud.
La derivació de sol·licituds es configura, per tant, com el mecanisme a través del qual es pretén fer efectiu, en relació amb el dret d'accés a la informació pública, el principi de col·laboració i cooperació interadministrativa que regeix l'actuació de les administracions públiques de Catalunya amb caràcter general (article 31 de la Llei 26/2010).
Tenint en compte les consideracions realitzades, i com a resposta a la consulta formulada, cal destacar el següent:
a) En primer lloc, l'article 30 es titula "Derivació de les sol·licituds", la qual cosa determina que, sobre la base d'una interpretació sistemàtica, les dues situacions que es preveuen en els apartats primer i segon d'aquest precepte es corresponguin, en ambdós casos, amb supòsits de derivació.
Atenent l'anterior, tot i que la sol·licitud vagi dirigida a una administració que no és la competent per a tramitar i resoldre, tal com preveu l'apartat 2 de l'article 30, aquesta circumstància no suposa la concurrència d'una causa d'inadmissió de la sol·licitud (qüestió regulada en l'article 29 de l'LTBGC), ni fa necessari formular una nova sol·licitud.
Aquesta interpretació és també la que resulta conforme amb les previsions de caràcter bàsic que conté l'LTAIPBG; i, en concret, amb allò que disposa l'article 19.1, el tenor literal del qual és el següent: "Si la sol·licitud es refereix a informació que no estigui en poder del subjecte al qual s'adreça, aquest l'ha de remetre al competent, si el coneix, i ha d'informar d'aquesta circumstància el sol·licitant".
El precepte citat es refereix així a "subjectes" i preveu, amb caràcter general, la remissió de sol·licituds, sense distingir si aquesta es produeix entre òrgans pertanyents a la mateixa administració o entre òrgans pertanyents a diferents administracions.
La regla que es desprèn de l'anterior és, per tant, que la presentació de la sol·licitud davant d'una administració diferent de la competent per tramitar i resoldre dóna lloc a la derivació i no requereix la presentació d'una nova sol·licitud.
b) Tenint en compte l'exposat amb anterioritat, i en segon lloc, el termini de quinze dies naturals per a derivar la sol·licitud que preveu l'apartat 1 de l'article 30 també resulta d'aplicació en aquells casos en què la sol·licitud d'accés és derivada a una entitat o òrgan administratiu pertanyent a una administració diferent d'aquella davant la qual es va presentar la sol·licitud.
La quarta consulta té a veure amb la producció del silenci administratiu.
Partint del fet que l'article 35 opta amb caràcter general pel silenci positiu i estimatori i que l'apartat segon d'aquest mateix precepte estableix que "No es pot adquirir per silenci administratiu el dret d'accés si concorre algun dels límits establerts per aquesta o altres lleis per a tenir accés a la informació pública", "Se sol·licita a la Comissió que es pronunciï sobre els requisits i el procediment a seguir per a l'aplicació d'aquesta previsió, força complexa, la qual d'altra banda, podria comportar, en cas de mala aplicació, les responsabilitats sancionadores a què fa referència l'apartat 4 d'aquest mateix precepte".
Respecte a aquesta qüestió, el punt de partida, tant a nivell estatal com autonòmic, és que existeix un dret d'accés a la informació administrativa que es garanteix a totes les persones i que està reconegut a la Constitució (article 135 de la CE) i a l'Estatut (article 71.4 de l'EAC); el qual només pot ésser denegat o restringit per les causes expressament establertes legalment (article 12 de l'LTAIPBG i article 20.1 de l'LTBGC).
Aquestes causes, a més, s'han d'aplicar d'acord amb llur finalitat, tenint en compte les circumstàncies de cada cas concret; s'han d'interpretar sempre restrictivament, en benefici d'aquest dret, i no es poden ampliar per analogia (article 14.2 de l'LTAIPBG i article 22.2 de l'LTBGC).
Tenint en compte aquestes regles, la legislació catalana, com a mesura propicia al dret d'accés i més favorable al seu exercici que la regulació de caràcter estatal, estableix que, en aquells casos en que l'Administració no resolgui i notifiqui la sol·licitud d'accés en el termini d'un mes que preveu l'article 33 de l'LTBGC (prorrogable en els termes previstos en l'article 33.2 de la mateixa llei), es produeix el silenci positiu, que determina un reconeixement presumpte del dret d'accés a la informació pública.
Essent aquesta la regla general, el mateix article 35 en preveu dos matisos importants: D'una banda, el silenci administratiu no es produirà en aquells casos en què una norma amb rang de llei estableixi expressament un efecte desestimatori, total o parcial, amb relació a una determinada informació (article 35.1 de l'LTBGC).
D'una altra, l'article 35.2 LTBGC estableix que "No es pot adquirir per silenci administratiu el dret d'accés si concorre algun dels límits establerts per aquesta o altres lleis per a tenir accés a la informació pública".
Aquest darrera previsió, respecte a la qual versa la consulta, està incorporant a la legislació de transparència la doctrina i jurisprudència relativa al silenci positiu contra legem, la qual ha estat especialment profusa en relació amb l'atorgament de llicències i autoritzacions en l'àmbit urbanístic (STS de 28 de gener de 2009).
En virtut d'aquesta doctrina i jurisprudència, la figura del silenci positiu no cobreix aquells supòsits en què l'acte o el dret obtingut per silenci sigui manifestament contrari a l'ordenament jurídic, respecte als quals el silenci positiu no s'arriba a produir (STS de 13 de gener de 1992).
En contraposició, en aquells casos dubtosos o que exigeixen per a la seva aplicació una interpretació de la norma, es produeix el silenci positiu.
En aquest últim supòsit, tenint en compte que l'acte presumpte contrari a l'ordenament jurídic té la mateixa consideració i efectes que un acte exprés, aquest ha de ser examinat i expulsat del món jurídic mitjançant els procediments de revisió dels actes administratius, això és, la declaració de lesivitat, en relació amb els actes anul·lables (article 103 de l'LRJPAC); i la revisió d'ofici pel que fa als actes nuls de ple dret (article 102 de LRJPAC), la qual pot anar acompanyada de la suspensió de l'execució de l'acte quan aquest pugui causar perjudicis de difícil o impossible reparació.
Aquestes teories, aplicades en relació amb el dret d'accés a la informació pública, comporten les conseqüències següents:
a) El silenci positiu no es produeix en aquells casos en què l'accés sigui clarament contrari a algun dels límits materials que incorpora l'article 21 de l'LTBGC, ja sigui perquè la informació tingui la condició de protegida de conformitat amb una norma amb rang de Llei, o perquè el coneixement comporti un perjudici per a la seguretat pública, per a la investigació o la sanció de les infraccions penals, administratives o disciplinàries; per al secret o la confidencialitat en els procediments tramitats per l'Administració pública, si el secret o la confidencialitat són establerts per una norma amb rang de llei; per al principi d'igualtat de les parts en els processos judicials o la tutela judicial efectiva; per als drets dels menors d'edat; per a la intimitat i els altres drets privats legítims; per al secret professional i els drets de propietat intel·lectual i industrial; o bé perquè vulneri, també d'una manera evident, el dret a la protecció de dades personals, en els termes previstos en els articles 23 i 24 de l'LTBGC.
L'acte presumpte no arriba a tenir lloc, la qual cosa determina, d'una banda, que no s'hagi de concedir l'accés material a la informació que preveu l'article 36 de l'LTBGC; i, d'una altra, que l'Administració pugui dictar un acte exprés de denegació a la informació sol·licitada.
b) En aquells supòsits en què resulta dubtós si s'ha produït, o no, el silenci positiu, essent necessària una interpretació dels límits de caràcter material a l'accés que recull l'article 21 de l' LTBGC, o bé d'aquells que afecten la protecció de dades personals, d'acord amb el que disposen els articles 23 i 24 de l'LTBGC, es produeix el silenci positiu i, per tant, el reconeixement del dret d'accés d'una manera presumpta, ja que aquesta ha estat la voluntat del legislador, qui ha atorgat efectes estimatoris al transcurs del termini màxim per a resoldre la sol·licitud quan l'Administració no hi hagi contestat d'una manera expressa.
L'anterior no significa que, en tots aquests casos, el dret d'accés adquirit per silenci sigui conforme a la legislació vigent i que, en conseqüència, s'hagi de permetre l'accés material previst en l'article 36 de l'LTBGC, ja que s'ha de tenir en compte la regla general incorporada a l'article 62.1.f) de l'LRJPAC, que estableix la nul·litat de ple dret dels actes, tant expressos com presumptes, pels quals s'adquireixen facultats o drets quan es manqui dels requisits essencials per a adquirir-los.
D'acord amb això, si una vegada s'ha adquirit, d'una manera presumpta, el dret d'accés a la informació pública, l'Administració considera que hi concorre algun dels límits per a tenir accés a la informació pública incorporats a l'LTBGC o bé en altres lleis, pot procedir a expulsar el reconeixement d'aquest dret a través del procediment de revisió d'ofici corresponent (article 102 de l'LRJPAC).
Alhora, si s'acorda iniciar aquest procediment, i l'òrgan competent per a resoldre'l considera que l'accés a la informació pot causar perjudicis d'impossible o difícil reparació, podrà acordar suspendre l'accés material, d'acord amb allò previst en l'article 104 de l'LRJPAC.
Totes aquestes consideracions s'han d'entendre, a més, sens perjudici que, en aquells supòsits en què el límit d'accés a la informació només afecti una part de la documentació sol·licitada, s'hagi de permetre l'accés parcial, en els termes previstos en l'article 25 de l'LTBGC.
L'última de les consultes formulades guarda relació amb la protecció dels drets fonamentals de les terceres persones afectades.
En particular, "Se sol·licita a la Comissió Jurídica Assessora l'orientació sobre els millors criteris de ponderació o d'interpretació dels límits previstos per la Llei al dret d'accés a la informació pública en els supòsits que les sol·licituds d'accés afectin la intimitat, la protecció de les dades personals o altres drets fonamentals de terceres persones que puguin resultar afectades per aquestes sol·licituds".
Respecte a la consulta formulada, cal tenir en compte, primerament, que la protecció de les dades personals és una qüestió que, al marge de la legislació de transparència i de les previsions dirigides a protegir aquest dret que contenen els articles 23 i 24 de l'LTBGC i l'article 15 de l'LTAIPBG, compta amb una regulació específica continguda en la Llei orgànica 15/1999, de 13 de desembre, de protecció de dades de caràcter personal (LOPD); legislació que va transposar en el nostre ordenament jurídic la Directiva 95/46/CE del Parlament Europeu i del Consell, de 24 d'octubre de 1995, relativa a la protecció de les persones físiques pel que fa al tractament de les dades personals i a la lliure circulació d'aquestes dades.
Aquest dret a la protecció de dades es troba també reconegut en l'article 31 de l'EAC, que preveu, a més, que el respecte a aquest dret l'ha de garantir una autoritat independent, designada pel Parlament, i que a Catalunya va donar lloc a la creació de l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades, regulada en la Llei 32/2010, d'1 d'octubre.
L'objecte de la legislació de protecció de dades, tal com preceptua l'article 1 de l'LOPD, és garantir i protegir, pel que fa al tractament dels drets personals, les llibertats públiques i els drets fonamentals de les persones físiques i, especialment, els seus drets a la intimitat personal i familiar.
Malgrat això, s'ha de tenir en compte que, entre les llibertats públiques i els drets fonamentals que són objecte de protecció a través d'aquesta legislació, té una substantivitat pròpia el dret a la intimitat, reconegut en l'article 18 de la CE i regulat específicament en la Llei orgànica 1/1982, de 5 de maig, sobre protecció civil del dret a l'honor, a la intimitat personal i familiar i a la pròpia imatge, i també en l'article 8 del Conveni europeu dels drets humans.
Per tant, a l'hora de permetre, o no, l'accés a la informació pública, s'ha de prendre en consideració la diferència existent entre el dret a la intimitat i el dret a la protecció de dades; qüestió que ha estat advertida per la jurisprudència comunitària (Sentència del Tribunal de Justícia, Gran Sala, de 29 de juny de 2010, Assumpte C-28/08 P) i que també té en compte l'LTBGC, en preveure un règim distint en relació amb tots dos drets; a diferència del que fa l'LTAIPBG, que no es refereix expressament a la protecció del dret a la intimitat.
Les principals característiques del règim de protecció d'ambdós drets pel que fa a l'accés a la informació pública es poden sintetitzar de la manera següent:
A. La protecció del dret a la intimitat es regeix per allò que disposa l'article 21.f) de l'LTBGC.
De conformitat amb aquest precepte, el dret d'accés a la informació es pot denegar o restringir si pot comportar un perjudici per al dret a la intimitat o altres drets privats legítims; cosa que, d'acord amb l'article 1.1 de la Llei orgànica 1/1982, exigeix que l'accés suposi una "intromissió il·legítima".
La interpretació d'aquest concepte i, per tant, l'aplicació d'aquest límit haurà de ser proporcional a l'objecte i la finalitat de protecció, atenent les circumstàncies de cada cas concret, especialment, la concurrència d'un interès públic o privat que justifiqui l'accés a la informació (article 21.2 de l'LTBGC).
B. La protecció del dret a les dades personals, per la seva banda, es regeix per allò previst en els articles 23 i 24 de l'LTBGC i 15 de l'LTAIPBG; regulació que ha incorporat a la legislació de transparència el règim relatiu a la protecció de dades que recull l'LOPD i garanteix, així, la coherència i complementarietat entre ambdues legislacions i la seva aplicació harmònica.
Respecte als termes en els quals s'han d'aplicar els articles 23 i 24 de l'LTBGC i 15 de l'LTAIPBG és necessari considerar les diverses categories de dades personals que preveu l'LOPD, i que es concreten de la manera següent:
1) Si es tracta de dades especialment protegides (article 7 LOPD), això és, informació referida a la ideologia, afiliació sindical, religió, creences, origen racial, salut o vida sexual; i també informacions relatives a la comissió d'infraccions penals o administratives que no comportin l'amonestació pública a l'infractor, d'acord amb l'article 23 de l'LTBGC, s'haurà de denegar l'accés -excepte en aquells casos en què l'afectat hi consenti expressament, per mitjà d'un escrit que s'ha d'adjuntar a la sol·licitud, o bé quan l'accés estigués expressament permès per una llei-.
S'ha de tenir en compte també el previst en l'article 15.1 de l'LTAIPBG (de caràcter bàsic) per a les dades especialment protegides a les quals es refereix l'article 7.2 de l'LOPD, això és, aquelles relatives a la ideologia, afiliació sindical, religió o creences; respecte a les quals s'estableix que s'hi haurà de permetre l'accés en aquells casos en què l'afectat hagi fet manifestament públiques les dades abans que s'hi sol·licités l'accés.
2) Si es tracta de dades que no tenen la consideració d'especialment protegides, l'article 24.1 de l'LTBGC distingeix dos supòsits:
a) Si es tracta de dades merament identificatives i la informació està directament relacionada amb l'organització, el funcionament o l'activitat pública de l'Administració (tal com succeeix, per exemple, en relació amb els documents que continguin els noms de les autoritats o funcionaris autors d'un acte administratiu), s'ha de concedir l'accés; excepte que, excepcionalment, i en relació amb el cas concret, hagi de prevaler la protecció de les dades personals o altres drets constitucionalment protegits.
b) En relació amb la resta de dades personals, l'article 24.2 de l'LTBGC estableix que, per tal de concedir-hi l'accés, amb caràcter previ és necessari ponderar raonadament l'interès públic en la divulgació i els drets de les persones afectades.
Per a dur a terme aquesta ponderació s'han de tenir en compte, entre d'altres, les circumstàncies següents: el temps transcorregut; la finalitat de l'accés, especialment si té una finalitat històrica, estadística o científica, i les garanties que s'ofereixen; el fet que es tracti de dades relatives a menors d'edat; o el fet que pugui afectar la seguretat de les persones.
3) Si les dades personals contingudes a la informació pública només es refereixen al sol·licitant, resulta d'aplicació, de conformitat amb l'article 24.3 LTBGC, allò previst en l'article 15 LOPD.
Aquest darrer precepte reconeix el dret de l'interessat de sol·licitar i obtenir gratuïtament informació de les seves dades personals sotmeses a tractament; l'origen d'aquestes dades; i també les comunicacions realitzades o que es preveu fer sobre aquestes dades.
Aquesta informació es pot obtenir a través d'una consulta, mitjançant la seva visualització o amb la indicació de les dades que són objecte de tractament mitjançant escrit, còpia, telecòpia o fotocòpia; certificada, o no, en forma llegible i intel·ligible, sense utilitzar claus o codis que requereixin l'ús de dispositius mecànics específics.
Finalment, cal tenir en compte que es tracta d'un dret que només es pot exercitar en intervals no inferiors a dotze mesos; excepte en aquells casos en què l'interessat acrediti un interès legítim.
En qualsevol cas, i tant pel que fa a l'accés a la informació que pugui afectar el dret a la intimitat o la protecció de les dades de caràcter personal o altres drets fonamentals, s'ha de tenir en compte el caràcter temporal dels límits a l'accés, el qual determina que els límits només es mantinguin mentre perdura la raó que en justifica l'aplicació (article 21.3 de l'LTBGC).
A falta d'una previsió expressa a la Llei orgànica 1/1982 i a l'LOPD, resulta d'aplicació en aquest àmbit l'article 36 de la Llei catalana 10/2001, de 13 de juliol, d'arxius i gestió de documents, que determina que quan els documents continguin dades personals, puguin afectar la seguretat, l'honor, la intimitat o la imatge de les persones, com a norma general, i llevat que la legislació específica disposi una altra cosa, poden ser objecte de consulta pública amb el consentiment dels afectats o bé quan hagin passat vint-i-cinc anys d'ençà de la seva mort, o, si no se'n coneix la data, cinquanta anys d'ençà de la producció del document.
Així mateix, en tots els supòsits citats s'ha de respectar també allò previst en l'article 31 de l'LTBGC, que estableix que "Si la sol·licitud d'informació pública pot afectar drets o interessos de tercers, d'acord amb el que estableix aquesta llei, en el cas que els possibles afectats estiguin identificats o siguin fàcilment identificables se'ls ha de donar trasllat de la sol·licitud, i tenen un termini de deu dies per a presentar al·legacions si aquestes poden resultar determinants del sentit de la resolució".
Finalment, i per tal que l'Administració pugui valorar adequadament si és procedent concedir l'accés i realitzar la ponderació a la qual al·ludeix específicament l'article 24.2 de l'LTBGC, hi ha diversos instruments a tenir en compte:
1) En primer lloc, cal prendre en consideració les instruccions, recomanacions i altres disposicions; així com els dictàmens, resolucions i informes duts a terme per l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades, la qual vetlla per la garantia del dret a la protecció de dades en l'àmbit de les administracions públiques de Catalunya mitjançant l'assessorament, la difusió del dret i el compliment de les funcions de control establertes per l'ordenament jurídic.
2) En segon lloc, l'Administració que hagi de resoldre respecte a l'accés pot tenir en compte també els criteris i les taules d'accés i avaluació documental elaborades per la Comissió Nacional d'Arxius, Avaluació i Tria Documental; òrgan col·legiat de caràcter tècnic adscrit a la direcció general competent en matèria d'arxius i gestió documental que compta, entre els seus membres, amb una persona designada per l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades (article 19 de la Llei 10/2001, ja citada).
A les taules elaborades per la Comissió esmentada es valora, amb caràcter general, el règim d'accés als documents de les administracions públiques de Catalunya, tenint en compte la legislació de transparència, d'arxius i la resta de la legislació sectorial que resulti aplicable.
3) En tercer lloc, l'Administració, en un futur pròxim, podrà també tenir en compte les resolucions de les reclamacions d'accés dutes a terme per la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública, la qual, encarregada de vetllar pel compliment i les garanties del dret d'accés a la informació pública, exerceix les seves funcions per mitjà d'actes i acords de caràcter tecnicojurídic (article 39 de la Llei 19/2014, de 29 de desembre).
D'acord amb les consideracions efectuades en els fonaments jurídics d'aquest Dictamen, sobre la consulta efectuada per la consellera de Governació i Relacions Institucionals en relació amb la Llei 19/2014, de 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern, aquesta Comissió Jurídica Assessora conclou:
1) Pel que fa a la determinació dels òrgans competents per a resoldre les sol·licituds d'accés a la informació pública:
a) Seria convenient, en ares a una major seguretat jurídica, preveure en l'àmbit de la Generalitat de Catalunya la creació de serveis o unitats específiques d'informació, o bé determinar, d'entre els serveis o unitats ja existents en cada departament, quins són aquells que disposen de la informació.
Això permetria conèixer, amb caràcter ex ante, quins són els seus superiors jeràrquics i, per tant, els òrgans competents per a resoldre les sol·licituds d'accés de conformitat amb l'article 32.1.a) de l'LTBGC.
Aquesta qüestió, addicionalment, facilitaria als ciutadans l'exercici del dret d'accés a la informació que els reconeix la llei i reduiria els supòsits de derivació de sol·licituds.
b) A manca d'un desplegament reglamentari que determini quins són els òrgans competents per a resoldre, i partint del fet que la llei estableix que la competència correspon als superiors jeràrquics dels serveis o unitats que disposen de la informació, d'acord amb el que estableixen les normes reguladores de l'organització administrativa (article 32.a) de l'LTBGC); i que les resolucions expresses o presumptes en matèria d'accés poden ser objecte de recurs potestatiu de reposició davant l'òrgan que les ha dictades (article 38 de l'LTBGC) i, per tant, posen fi a la via administrativa; es dedueix que són els consellers de cada departament els qui han de resoldre les sol·licituds d'accés (article 23 de la Llei 13/2008, en relació amb l'article 75.1.a) de la Llei 26/2010).
Les consideracions anteriors no impedeixen que es pugui atribuir la resolució en matèria d'accés a un altre òrgan diferent dels respectius consellers i aquesta qüestió es podria fer efectiva a través de dues vies: mitjançant la delegació del conseller d'aquesta competència en un altre òrgan, d'acord amb el previst en els articles 8 i 75.1.c) de la Llei 26/2010, o bé mitjançant la previsió expressa d'aquesta qüestió en una norma amb rang legal o reglamentari (article 75.1.e) de la Llei 26/2010).
c) Quant a les sol·licituds adreçades als organismes i entitats dependents o vinculats amb la Generalitat, l'article 32.c) de l'LTBGC es pot referir tant als màxims òrgans de govern col·legiats com als seus òrgans unipersonals de direcció executiva.
Des del punt de vista de les garanties, i tenint en compte que ni la legislació estatal ni l'autonòmica sobre transparència exigeixen el caràcter col·legiat de l'òrgan que resolgui les sol·licituds d'accés, a priori no hi ha cap inconvenient que sigui l'òrgan unipersonal de direcció executiva el competent per a resoldre-les, sempre i quan no es desprengui el contrari de les normes legals que resulten aplicables, amb caràcter específic, a aquests organismes i entitats.
Atenent l'anterior, l'atribució expressa de la competència per a resoldre les sol·licituds d'accés als òrgans unipersonals de direcció executiva és una qüestió que es podria preveure:
- Amb caràcter general, a través d'una disposició reglamentària de desplegament de la Llei catalana de transparència que concretés que, a l'efecte d'aquesta legislació, es considera que l'òrgan de direcció i govern dels organismes i entitats dependents o vinculats amb la Generalitat és l'òrgan unipersonal de direcció executiva.
- Amb caràcter específic, per a cada organisme o entitat, a través dels respectius estatuts de funcionament; o mitjançant una delegació expressa d'aquesta competència, per part de l'òrgan de govern col·legiat, en l'òrgan unipersonal de direcció, en els termes previstos en l'article 8 de la Llei 26/2010.
d) Malgrat que la determinació dels òrgans competents per a resoldre les sol·licituds d'accés és una qüestió el desplegament reglamentari de la qual no està expressament previst a l'LTBGC, en ares a una major seguretat jurídica seria convenient que, en un futur desplegament reglamentari de la Llei catalana de transparència es tractés de determinar amb caràcter ex ante quins són els òrgans competents per a resoldre les sol·licituds d'accés a la informació pública.
En particular, en l'àmbit de la Generalitat de Catalunya, és una qüestió que es podria incorporar en els decrets de Govern que regulen l'estructura orgànica dels diferents departaments, de conformitat amb allò previst en l'article 23.4 de la Llei 13/2008; ja sigui modificant cada un d'ells d'una manera individualitzada o bé a través d'un únic reglament que modifiqués tots els decrets de Govern vigents en aquest àmbit.
2) Pel que fa al còmput dels terminis màxims per a resoldre la sol·licitud:
a) Si la sol·licitud es presenta en un registre de l'Administració afectada que no coincideix amb el de l'òrgan competent per tramitar-la; o bé en el registre d'una Administració diferent d'aquella que l'ha de tramitar i resoldre, el termini màxim d'un mes per a resoldre la sol·licitud comença a comptar a partir del moment en què aquesta té entrada en el registre de l'òrgan competent per a tramitar el procediment (article 42.3.b) de l'LRJPAC i article 41.7 de la Llei 26/2010).
b) Si la sol·licitud es presenta a través del formulari electrònic facilitat per l'Administració de la Generalitat (SAIP), sempre i quan s'adeqüi als formats preestablerts, el termini màxim per a resoldre comença a comptar des del moment en què la sol·licitud consta presentada en el registre electrònic (article 41.7 de la Llei 26/2010).
3) Pel que fa a la derivació de les sol·licituds:
a) En aquells casos, previstos en l'article 30.2 de l'LTBGC, en què la sol·licitud d'accés a la informació es dirigeix a una Administració que no és la competent per a tramitar-la i resoldre-la, es tracta d'un supòsit de derivació, i no és necessari que el ciutadà presenti una nova sol·licitud.
Així es desprèn, d'una banda, d'una interpretació sistemàtica de l'apartat segon de l'article 30, en relació amb el seu apartat primer; ja que ambdós preveuen diversos supòsits de derivació de sol·licituds; i no d'inadmissió de sol·licituds - qüestió que es troba regulada en un altre precepte-.
I, d'una altra, aquesta interpretació també resulta conforme amb allò previst en l'article 19.1 l'LTAIPBG.
b) El termini de quinze dies naturals per a derivar la sol·licitud que preveu l'article 30.1 de l'LTBGC també resulta d'aplicació en aquells casos en què la sol·licitud d'accés és derivada a una entitat o òrgan administratiu pertanyent a una administració diferent d'aquella davant la qual es va presentar la sol·licitud.
4) Pel que fa al silenci administratiu i als requisits i al procediment a seguir per a aplicar allò previst en l'article 35.2 de l'LTBGC:
a) En aquells casos en què l'accés a la informació sigui clarament contrari a algun dels límits materials a l'accés que incorpora l'article 21 de l'LTBGC, per tractar-se d'informació protegida de conformitat amb una norma amb rang de llei o suposar un perjudici per a la seguretat pública; per a la investigació o la sanció de les infraccions penals, administratives o disciplinàries; per al secret o la confidencialitat en els procediments tramitats per l'Administració pública, si el secret o la confidencialitat són establerts per una norma amb rang de llei; per al principi d'igualtat de les parts en els processos judicials o la tutela judicial efectiva; per als drets dels menors d'edat; per a la intimitat i els altres drets privats legítims; per al secret professional i els drets de propietat intel·lectual i industrial; o bé quan vulneri, també d'una manera evident, el dret a la protecció de dades personals, en els termes previstos en els articles 23 i 24 de l'LTBGC, el silenci positiu no es produeix.
L'acte presumpte no arriba a tenir lloc, cosa que determina, d'una banda, que no s'hagi de concedir l'accés material a la informació, com preveu l'article 36 de l'LTBGC; i d'una altra, que l'Administració pugui dictar un acte exprés de denegació a la informació sol·licitada.
b) En aquells supòsits en què resulta dubtós si s'ha produït, o no, el silenci positiu, i és necessària una interpretació dels límits de caràcter material a l'accés que recull l'article 21 de l'LTBGC, o bé d'aquells que afecten la protecció de dades personals, d'acord amb el que disposen els articles 23 i 24 de l'LTBGC, el silenci positiu s'haurà produït; sens perjudici que aquest acte presumpte pugui ser expulsat de l'ordenament per la via de la revisió d'ofici (art. 102 de l'LRJPAC), en aplicació de l'article 62.1.f) de l'LRJPAC, i que, amb motiu d'aquest procediment, se suspengui l'accés material a la informació d'acord amb allò previst en l'article 104 de l'LRJPAC.
Tot l'anterior s'ha d'entendre sens perjudici que es permeti l'accés parcial a la informació, en aquells supòsits en què el límit només afecti una part de la documentació sol·licitada (article 25 de l'LTBGC).
5) Pel que fa als límits previstos en la Llei al dret d'accés a la informació pública en els supòsits en què les sol·licituds d'accés afectin la intimitat, la protecció de les dades personals o altres drets fonamentals de terceres persones:
a) La protecció del dret a la intimitat es regeix per allò que disposa l'article 21.f) de l'LTBGC, de conformitat amb el qual l'accés a la informació pot ser denegat o restringit si l'accés suposa una "intromissió il·legítima", d'acord amb allò previst en l'article 1.1 de la Llei orgànica 1/1982.
Per tant, és necessari ponderar especialment, atenent les circumstàncies de cada cas concret, la concurrència d'un interès públic o privat que justifiqui l'accés a la informació, sense perdre de vista que l'aplicació del límit ha de ser proporcional a l'objecte i la finalitat de protecció (article 21.2 de l'LTBGC).
b) La protecció del dret a les dades personals, per la seva banda, es regeix per allò previst en els articles 23 i 24 de l'LTBGC i en l'article 15 de l'LTAIPBG; regulació que ha incorporat a la legislació de transparència el règim relatiu a la protecció de dades que recull l'LOPD, i en virtut de la qual es distingeix entre:
- Dades especialment protegides (article 7 de l'LOPD): Es denega l'accés excepte en aquells casos en què l'afectat hi consenti expressament, l'accés estigui expressament permès per una llei, o l'afectat hagi fet manifestament públiques les dades amb anterioritat al moment en què se sol·liciti l'accés, sempre i quan aquestes versin sobre la ideologia, l'afiliació sindical, la religió o les creences.
- Dades no especialment protegides: Es concedeix l'accés si són dades merament identificatives i la informació està directament relacionada amb l'organització, el funcionament o l'activitat pública de l'Administració; excepte quan, amb caràcter excepcional, hagi de prevaler la protecció de les dades personals o altres drets constitucionalment protegits.
En la resta de supòsits, s'ha de realitzar, cas per cas, una ponderació raonada de l'interès públic en la divulgació i els drets de les persones afectades, tenint en compte, entre d'altres circumstàncies, el temps transcorregut, la finalitat de l'accés, el fet que es tracti de dades relatives a menors d'edat, o el fet que pugui afectar la seguretat de les persones.
- Dades personals només referides al sol·licitant: S'aplica allò previst en l'article 15 de l'LOPD.
En qualsevol dels supòsits referits (tant relatius a la intimitat com a les dades personals) s'ha de tenir en compte el caràcter temporal dels límits, de conformitat amb allò previst en l'article 36 de la Llei catalana 10/2001; i també la necessitat de donar audiència als tercers, els drets o els interessos dels quals es puguin veure afectats per la sol·licitud (article 31 de l'LTBGC).
Finalment, quan sigui necessari dur a terme una ponderació, l'Administració pot tenir en compte les instruccions, recomanacions i altres disposicions, així com els dictàmens, resolucions i informes duts a terme per l'Autoritat Catalana de Protecció de Dades; els criteris i les taules d'accés i avaluació documental elaborades per la Comissió Nacional d'Arxius, Avaluació i Tria Documental; i, en un futur pròxim, les resolucions de les reclamacions d'accés dutes a terme per la Comissió de Garantia del Dret d'Accés a la Informació Pública.