La gestió que es realitza per tal que l'aigua sigui útil per al consum i arribi a les aixetes de casa és llarg i costós i compta amb molts agents implicats.
L'Agència Catalana de l'Aigua té com a funció principal garantir aigua de qualitat i ajudar els ajuntaments a exercir les seves competències d'abastament i sanejament.
Els actors implicats en la gestió de l'aigua a Catalunya són molt diversos.
Des del municipis que tenen la competència en l'abastament i sanejament segons l'article 66 de la llei 2/2003, a l'agència Catalana de l'aigua com administració hidràulica i les competències assignades segons el TRLMA 3/2003.
Així com ens supramunicipals com són consells comarcals, consorcis, mancomunicats que per delegació del ens competents poden exercir funcions en el cicle de l'aigua.
A més a més, ens trobem empreses publiques, mixtes o privades, que realitzen la gestió en algun dels punts del cicle de l'aigua.
Els tractaments que permeten que ens la puguem beure són diferents segons on ens trobem: una població del Pirineu pot extreure aigua del riu directament i només li haurà d'aplicar un procés senzill per fer-la potable.
En canvi, en municipis d'àmbits més urbans, amb més demanda, hauran d'aplicar-hi tractaments més avançats.
Els responsables de portar aigua a l'aixeta de casa són els ajuntaments, que ho poden fer directament (amb personal propi o a través d'un organisme autònom o empresa pública); indirectament (concessionant el servei a través d'un concurs públic); o amb una fórmula mixta, en què el consistori busca un soci privat i els equips els integren treballadors tant públics com privats.
Els municipis poden obtenir l'aigua directament dels rius i del subsòl, a través d'infraestructures com preses, embassaments, pous i canals de reg, o bé de les xarxes en alta ja existents, que capten el recurs dels rius i dels embassaments.
A Catalunya hi ha més de 30 xarxes d'abastament en alta.
Es considera xarxa en alta abastament en alta el conjunt d'infraestructures que intervenen en el cicle de l'aigua des de la seva captació fins als dipòsits municipals, inclosos els tractaments de potabilització.
L'Agència Catalana de l'Aigua col·labora tècnica i econòmicament amb els ens públics que gestionen aquestes xarxes supramunicipals.
Així mateix, l'Agència Catalana de l'Aigua aprova les tarifes del servei d'abastament en alta.
La tarifa en alta és el preu que els ens gestors de les xarxes en alta cobren per l'aigua que distribueixen als municipis.
Aquesta tarifa, que s'inclou en el preu global del subministrament, és només un dels elements que integren el cost final de l'aigua.
En l'àmbit de la regió metropolitana de Barcelona el servei abastament en alta és competència de la Generalitat.
Aquest servei es presta mitjançant la Xarxa Ter-Llobregat.
Actualment aquest servei està operat per dues empreses, sota la supervisió de l'Agència Catalana de l'Aigua: Aigües Ter Llobregat Concessionària de la Generalitat de Catalunya, SA (que explota en règim de concessió les infraestructures que són de propietat pública) i Aigües de Barcelona (que n'explota les de propietat privada).
Correspon a l'ACA, entre d'altres, l'assignació dels recursos hídrics que cal utilitzar en cada moment, l'aprovació dels plans d'inversions, la supervisió tècnica del servei i la regulació de les tarifes.
Abans de ser distribuïda pels diferents usos, l'aigua s'ha de tractar.
Després de potabilitzar-se, l'aigua arriba als dipòsits municipals.
A partir d'aquí, els ajuntaments l'han de fer arribar a les llars, directament o a través d'una concessió.
En aquest cas, l'aprovació de les tarifes de distribució és dels governs locals, tot i que l'aprovació definitiva la fa la comissió de preus del Departament de Territori i Sostenibilitat de la Generalitat de Catalunya.
Un cop consumida, l'aigua residual s'ha de tornar al medi, tancant així el cicle de l'aigua, però abans s'ha de sanejar.
D'acord amb la legislació vigent, tant la conducció fins la depuradora com el mateix procés és competència dels ajuntaments, però l'ACA va començar a fer-ho de manera subsidiària i en molts casos ho continua fent.
Els municipis que així ho volen, poden construir i explotar les seves depuradores.
El que sí gestionen tots els ajuntaments són les xarxes de clavegueram que recuperen les aigües.
L'aigua circula fins a les depuradores a través del clavegueram, gestionat pels ajuntaments, i dels col·lectors, que la porten fins a les depuradores.
De les clavegueres, l'aigua va a un punt únic, un col·lector que recull les aigües de diverses xarxes i les condueix fins a les depuradores.
En cas de municipis que encara no disposen de sistema de sanejament, l'aigua és retornada directament al medi.
Les depuradores sanegen les aigües d'origen domèstic.
Les aigües d'origen industrial també hi arriben, però en quantitats limitades.
Cada instal·lació pot rebre, com a màxim un 30% d'aigua industrial respecte el total d'aigua que tracta.
Les industries que no poden portar la seva aigua residual a una depuradora pública han de procurar-se un sistema de sanejament propi.
Les activitats industrials necessiten una autorització per poder abocar aigua al medi, i és l'Administració Hidràulica (l'ACA o la CHE) qui l'atorga.
Actualment Catalunya compta amb més de 500 depuradores públiques, gestionades per l'ACA o per altres administracions actuants.
L'explotació, el manteniment i les millores d'aquestes plantes es financen a través de cànon de l'aigua, que anualment suposa uns 450 milions d'euros.
En un centenar d'aquestes instal·lacions s'aplica a l'aigua depurada un tractament més avançat que permet una reutilització directa per a usos industrials, agrícoles, lúdics o municipals.