En pacients amb ictus agut i incontinència urinària no s'haurien de col·locar catèters urinaris de manera rutinària.
L'any 2012, el 6,2% dels pacients admesos per ictus a Catalunya van patir una infecció del tracte urinari en l'episodi d'ingrés agut (segons el CMBD-AH-2012).
Hi ha evidència que la infecció del tracte urinari és una complicació comuna en els pacients hospitalitzats, tot i que en els pacients amb ictus és encara més freqüent, sobretot entre els pacients que han fet estades de més de dotze dies.
La majoria de les infeccions urinàries hospitalàries estan associades a l'ús de catèters urinaris i es poden prevenir en els casos d'ús inapropiat.
Al voltant del 15% dels pacients que van patir un ictus van ser portadors de catèter vesical durant l'ingrés hospitalari agut, tal com mostren els dos primers audits de l'ictus a Catalunya.
En el 40% dels casos el motiu que justificava el sondatge vesical no seguia les recomanacions de les guies de pràctica clínica (GPC).
Les alteracions de la funció urinària són comunes immediatament després de l'ictus; i mentre que la prevalença de la incontinència urinària s'eleva a un 40-60% en aquests pacients, és al voltant del 8% a Catalunya entre la població general.
Les GPC de l'ictus recomanen que davant la presència d'incontinència urinària, es limiti l'ús de catèters permanents, en la mesura del possible, per evitar la infecció de les vies urinàries.
A més de les conseqüències generals de la infecció d'orina, com són la necessitat de tractament antibiòtic, la prolongació de l'estada hospitalària i el risc de bacterièmia; en els pacients amb ictus s'hi afegeixen altres complicacions com l'empitjorament de l'estat neurològic i funcional del pacient durant l'ingrés.
A més, la utilització de catèters pot dificultar la mobilitat i interferir en la intensitat de les teràpies de rehabilitació.
En relació amb els efectes sobre l'estada hospitalària, si l'estada mediana d'un pacient d'ictus l'any 2012 és de sis dies, amb un rang interquartil de tres a onze dies, els pacients que han patit una infecció urinària presenten una estada superior (mediana d'onze dies i rang de sis a dinou dies).
Amb tot, cal tenir en compte que la relació entre estada hospitalària i infecció urinària és en els dos sentits: estades hospitalàries més llargues també suposen més risc d'infecció.
Tot i l'afirmació anterior, la incidència d'infecció urinària en l'ictus és superior respecte a la de l'hospitalització general amb qualsevol durada de l'estada, i especialment en estades llargues que probablement es corresponen amb els pacients més greus.
Tot i les indicacions anteriors, l'ús de catèters urinaris és apropiat per alleujar la retenció urinària o quan és estrictament necessària l'obtenció del balanç de líquids després d'una valoració adequada, en el marc d'una actuació protocol·litzada.
En aquests casos es requereixen cures adequades de maneig, avaluació diària de la seva necessitat per tal de retirar-lo tan aviat com sigui possible i iniciar la reeducació vesical.
En relació amb el maneig, es recomana en les primeres hores del diagnòstic el control estricte de la retenció urinària mitjançant un ecògraf vesical per evitar la sobredistensió vesical i els cateterismes innecessaris.
A més, per bé que la revisió de la biblioteca Cochrane sobre el tractament de la incontinència urinària després de l'ictus mostra que l'evidència és insuficient, els resultats suggereixen que l'aportació professional a través de l'avaluació estructurada del pacient i el maneig per infermeria especialitzada pot reduir la incontinència urinària i els símptomes relacionats.
En el mateix sentit, les GPC recomanen l'avaluació protocol·litzada i la reeducació del ritme miccional, per la qual cosa tots els serveis i les unitats d'ictus haurien de tenir protocols establerts.
Associació Catalana d'Infermeria
Associació d'Infermeria Familiar i Comunitària de Catalunya
Societat Catalana de Medicina Familiar i Comunitària (CAMFIC), 2010.
Societat Catalana de Medicina Familiar i Comunitària (CAMFIC), 2011.