La Contxi és una de les persones més actives promocionant la donació.
Sempre trobem el seu suport en tot allò que fem o compartim.
"Ho teníem tant clar..., per que jo fa molts anys que era donant i, a la família, ja havíem tingut aquesta conversa"...
Ella havia fet el que ara sempre diem: fer-se donant és tan senzill com decidir la teva voluntat i compartir-la amb familiars i amics.
Si decidim nosaltres, arribat el cas, la nostra família ho tindrà més fàcil.
Gràcies Contxi pel teu exemple i per compartir la teva experiència.
"La Giorgina era la nostra filla, una noia extravertida, dinàmica i carinyosa...
Una noia que va estudiar auxiliar d'infermeria, però que no va assolir el títol perquè considerava que per cuidar gent gran no li calia l'anglès...
I va decidir agafar un altre camí laboral, on també estava ben considerada.
Així era ella, i així va marxar d'aquest món, sense el seu diploma.
La nostra història comença la nit del accident, una nit d'aquell fatídic 1999, quan a les 22.15 h. sona el telèfon per dir-nos:
- Què fan a casa quan els seus fills han tingut un accident? -.
Aquí va arribar el primer cop de mall.
La Georgina i el seu germà anaven, juntament amb el nuvi d'ella i l'amiga d'ell, en el mateix cotxe.
El nuvi va morir a la carretera a l'instant, la Georgina, va viure una trentena d'hores i va ser traslladada a l'Hospital de Bellvitge, el que finalment ens permetria fer realitat la donació dels seus òrgans.
El nostre fill va quedar molt greu, però sortosament se'n va sortir.
Seguia hospitalitzat a l'Hospital Joan XXIII de Tarragona.
Mentre anàvem cap a Barcelona, jo li deia al meu marit que havíem de recordar-nos de la donació dels seus òrgans...
No em pregunteu perquè, però jo sentia que ella ja no seria mai més entre nosaltres, que s'havia trencat, per a l'eternitat, el cordó umbilical que ens unia.
Tant bon punt ens van comunicar la gravetat de la situació, amb el primer informe mèdic, ja vàrem posar en coneixement de la doctora que volíem fer la donació.
Com mana el protocol en aquests casos, un altre doctor, el coordinador de trasplantaments, ens va explicar la possibilitat de fer-la realitat.
Com era d'esperar, de seguida vàrem dir que sí, a nosaltres no ens havien de convèncer, ja que ho teníem molt clar.
Ho teníem tant clar..., perquè jo fa molts anys que era donant i, a la família, ja havíem tingut aquesta conversa:
- D'acord, si arribés el moment, Déu no ho vulgui, la mama ja sabria que cal fer -, jo li responia.
Per desgracia, aquell moment va arribar, i vaig saber que ho havíem de fer.
En mig de tant dolor, no era conscient del que aquella decisió podia representar.
Desprès, només unes hores més tard, escrivia a la seva esquela:
que amb el teu últim acte d'amor
Les nostres llàgrimes amargues,
Vull compartir la meva experiència amb tothom per animar-vos a fer-vos donants.
Per què doncs no cedir-lo i donar llàgrimes d'alegria que ajudin a endolcir les nostres vides tant amargues?"
Per què doncs no cedir-lo i donar llàgrimes d'alegria que endolcin les nostres vides tant amargues?
Article divulgatiu que ajuda a aclarir alguns aspectes relacionats amb la donació d'òrgans, teixits i cèl·lules
Un resum de tot el que vols saber sobre la donació i el trasplantament