projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
La casa de l'industrial xocolater Antoni Amatller és un dels màxims exponents de l'arquitectura modernista catalana i un dels pocs de Barcelona que encara conserva la riquesa ornamental pròpia d'aquest estil impulsat per la burgesia.
Ubicada al Passeig de Gràcia, és obra de l'arquitecte Josep Puig i Cadafalch, que va rebre l'encàrrec de remodelar de cap a peus l'edifici adquirit per l'industrial.
La Casa Amatller destaca per la composició de la façana i per la reestructuració i redecoració de la planta baixa i el pis principal, un reflex de l'originalitat de l'arquitectura i les arts decoratives modernistes.
La façana és una composició colorista que incorpora esgrafiats a base de blanc, ocre i mangra, rajoles vidriades, fusteria verda, forja negra i pedra grisa de Montjuïc.
A més, s'hi aprecia una singular decoració escultòrica, on destaca el relleu de Sant Jordi i el drac, obra d'Eusebi Arnau.
El capser esglaonat del capdamunt de la façana recorda la forma d'una clàssica tauleta de xocolata i és un dels trets més característics de l'edifici.
A l'interior, cal admirar el mobiliari, les columnes, el terra, els sostres i les làmpades, decoració original de la residència.
Actualment, la Casa Amatller és la seu la Fundació Institut Amatller d'Art Hispànic.
Compta amb uns 400 objectes de l'època romana, medieval, barroca i modernista.
Però per sobre de tot destaquen els seus recursos documentals.
Manté una gran fototeca especialitzada en art hispànic, amb prop de 350.000 unitats que il·lustren i inventarien les obres d'art. La seva consulta és imprescindible per a l'investigador en la història de l'art.
Endinsa't en aquesta joia de l'arquitectura modernista i descobreix la riquesa ornamental i el gust exquisit que amaguen les seves estances.
Fundació Institut Amatller d'Art Hispànic
Francesc Fontbona, president de la Fundació Institut Amatller d'Art Hispànic, explica una de les grans obres de Puig i Cadafalch
Interior de l'església de Santa Maria del Mar.
Durant la transformació de la Catedral de Barcelona al segle XIV, els parroquians del barri de la Ribera van decidir aixecar una altra església que esdevindria un dels grans referents del gòtic català.
El rei Alfons el Benigne va posar la primera pedra del temple el març de 1329 per coronar la conquesta de Sardenya i l'expansió del domini català pel Mediterrani.
La catedral del mar es va construir en un temps rècord: només 54 anys.
Tot el barri de la Ribera hi va participar amb diners i baixant una a una les pedres de La Foixarda, la pedrera de Montjuïc.
Observada des de l'exterior, Santa Maria del Mar és una construcció compacta, llisa, sense grans obertures ni ornaments.
En canvi a dins, l'ordenació s'allunya de la típica configuració de l'època per donar lloc a un únic espai diàfan.
I és que les naus estan construïdes de tal forma que en semblen una sola.
La seva estructura de bloc compacte fa que entri nítida pels quatre costats de l'església, sense crear les ombres i els jocs de llum típics dels temples gòtics.
És especialment destacable la rosassa, d'estil flamíger.
La bellesa de Santa Maria del Mar és racional i abstracta i ha arribat a captivar grans arquitectes com Le Corbusier.
No et perdis el recorregut que permet fer tota la volta a l'església de Santa Maria del Mar des dels seus terrats, pujar al pis principal de les capelles de l'absis i accedir a la cripta.
Una visita que permet descobrir l'església i la ciutat medieval des d'una perspectiva espectacular
Vista de la façana i part de la teulada del Mercat de Santa Caterina.
Santa Caterina, inaugurat el 1848, va ser el primer mercat cobert de Barcelona.
Des del 2005, la coberta torna a ser el seu element diferenciador.
I és que l'última reforma ha fet del mercat un referent de l' arquitectura contemporània i un punt d' interès turístic.
La teulada ondulant i plena de colors ja s'ha convertit en un nou símbol de Barcelona.
El 1997 els arquitectes Enric Miralles i Benedetta Tagliabue van reformar el mercat originari obra de Josep Mas i Vila.
El projecte només manté 3 de les 4 façanes originals i aixeca un esquelet de ferro, acer i formigó que, a l'interior de l'edifici, sobresurt entre l'estructura d'arcs de fusta que formen el sostre.
Però sens dubte el protagonisme del nou mercat se l'endú la teulada: una enorme estructura ondulada coberta per 200.000 hexàgons de ceràmica de 67 colors diferents.
Obra del ceramista Toni Cumella, representa les fruites i verdures que es venen a les parades i omple la zona de llum i color.
La posada en marxa del mercat ha contribuït a dinamitzar el barri.
Ara reuneix sota el mateix sostre les parades de producte fresc, un supermercat, restaurants i l'exhibició de les restes de l'antic convent dominic.
Deixa't perdre entre les parades del mercat de Santa Caterina i descobreix tots els seus secrets, com per exemple, les restes de l'antic convent dominic que hi havia.
Quan es compleixen 10 anys de la reforma, l'arquitecta Benedetta Tagliabue n'explica les claus.
Apodyterium (vestidors) dels banys àrabs.
Al peu de la Catedral de Girona, una petita cúpula treu el cap per damunt d'un edifici de pedra.
És la llanterna dels Banys Àrabs de la ciutat, que identifica la silueta d'aquesta petita joia medieval.
L'edifici és captivador per la simplicitat de les seves formes i, un cop a dins, per la bellesa del joc entre llum i penombra.
La construcció és d' estil romànic però segueix el model de les termes romanes, dels banys musulmans i de les mikvés jueves a partir d'una tradició que es recupera durant el segle XI, amb el desenvolupament dels nuclis urbans i la necessitat de millorar la higiene.
L'edifici s'estructura en diverses estances que permeten anar des de la zona d'aigua més freda a la més calenta.
El visitant entra a través d'un petit vestíbul que el condueix fins a l' apodyterium (el 'vestuari'); és sens dubte l'espai més emblemàtic dels banys, amb una piscina central de pedra de 8 costats i 8 columnes coronades amb preciosos capitells decorats.
Fins el segle XIV l'edifici manté la seva activitat com a banys públics.
Ja al segle XX, els banys àrabs es restauren per retornar-los el seu aspecte original.
Entra en aquest edifici singular del cor de Girona.
Pots recórrer les diferents sales que corresponen a diverses zones d'aigua (frigidari, tepidari i caldari) i passejar per l'apoditeri gaudint de la seva delicada arquitectura i del joc de llums provinent de la llanterna, que crea un ambient singular on sembla que el temps s'aturi.
Orson Welles ho apuntava a F for Fake (F de Frau): «la falsificació d'obres d'art hauria de ser considerada també com una de les belles arts».
Una afirmació controvertida per a una pel·lícula irreverent, però que aconsegueix el seu objectiu: introduir el teleespectador en una sàtira a mig camí entre la biografia, la ficció i l'assaig.
La trama gira al voltant d'un dels més grans falsificadors d'art de la història, Elmyr de Hory, un mestre de l'engany amb qui raona sobre l'autenticitat, l'autoria i el valor de les obres d'art en sí mateixes.
Mark Landis és un altre mestre falsificador que per mèrits propis apareix en Art and Craft (Art i Artesania), un documental potser no tant "fals" com el de Welles, però on el teleespectador igualment acaba desconcertat.
Landis va ser capaç d'exposar durant dècades les seves obres a les parets dels millors museus dels EEUU amb un modus operandi diametralment oposat a l'emprat per la majoria d'estafadors: adoptant una falsa identitat, disfressat de filantrop o capellà, feia donació de les obres als museus americans sense cap intenció econòmica, perquè ell el que vertaderament perseguia era reconeixement, el fet de demostrar que era capaç d'enganyar amb el seu traç.
Avui encara és viu i mai ha pogut ser jutjat, de fet, a dreta llei, mai ha comès un crim, només ha enganyat.
De Hory i Landis acompanyen altres genis de la falsificació com Hebborn, Van Meegeren i Malskat en una exposició organitzada pel Museu d'Art de Girona, on el protagonista principal és un pintor nascut a Sant Feliu de Guíxols a finals del segle XV a qui van plagiar una de les seves obres.
Vista de la Torre Agbar des de la Plaça de les Glòries.
Vista de la Torre Agbar amb Barcelona de fons.
La Torre Agbar, un modern edifici d'oficines situat a l'entrada del 22@ (el districte tecnològic de Barcelona), modifica des de 2005 l'skyline de la ciutat.
És obra de l'arquitecte francès Jean Nouvel, que s'inspira en les imatges d'un guèiser, de l'arquitectura de Gaudí i de la muntanya de Montserrat.
Un far contemporani que atrau l'interès dels barcelonins i els turistes a parts iguals.
Aixecada a partir de dos cilindres de formigó de planta el·líptica, un a l'interior de l'altre, la Torre Agbar mesura 142 metres d'alçada i està recoberta per dues "pells".
La més interna és una planxa d'alumini lacada amb tons terra, blaus, verdosos i grisos.
La més externa és un mur transparent i translúcid compost de prop de 60.000 làmines de vidre.
Gràcies a aquesta doble façana es crea una cambra d'aire que permet que l'escalfor de l'edifici es reparteixi i en facilita la ventilació.
Els vidres utilitzats són peces de brie-soleil, un sistema que controla els rajos de sol en funció de la temperatura exterior.
Aquestes característiques fan de la Torre Agbar un edifici original, intel·ligent i sostenible, els tres pilars en què se sustenta el projecte de Nouvel.
Destaca especialment les nits del cap de setmana, quan els 4.500 punts de llum LED (el sistema menys contaminant i més eficient) encenen la façana de colors.
Acosta't a la Torre Agbar per contemplar de prop les dues "pells" de la seva façana.
Algunes nits la podràs veure il·luminada des de gairebé qualsevol punt de Barcelona.
Cor gòtic a l'interior de la Catedral.
Ubicada al cor del barri gòtic barceloní, l'edifici de la catedral es va construir al llarg de 150 anys, entre els segles XIII i XV.
El lloc escollit va ser el mateix on havia existit prèviament una catedral romànica i, encara abans, un temple paleocristià.
El temple està dedicat a la Santa Creu i a Santa Eulàlia, patrona de la ciutat.
La catedral de Barcelona és un bell exemple del gòtic català, allunyat de la verticalitat del francès.
Una curiositat d'aquesta construcció és que té el cimbori als peus de la nau, gairebé a tocar de la façana principal.
Això era perquè la tribuna reial quedés igual d'il·luminada que l'altar major.
Aquest cimbori i la façana daten de finals del segle XIX i principis del XX.
La façana es va aixecar amb motiu de l'Exposició Universal de 1888 seguint l'estil neogòtic.
És un dels elements més significatius del temple juntament amb el claustre gòtic (cal veure 'l'ou com balla' el dia de Corpus, consistent a fer ballar un ou buit sobre el raig del brollador de la font) i la cripta de Santa Eulàlia amb el sarcòfag d'alabastre ricament esculpit.
Igualment destacable és la col·lecció de retaules, que ocupen les capelles interiors, entre els que hi ha el Retaule de la Transfiguració, de Bernat Martorell.
Alhora, el cor constitueix un dels conjunts escultòrics més notables del gòtic internacional a Catalunya.
Iniciat al segle XIV, al segle XVI es complementa amb mampares amb escenes en relleu de l'Antic Testament i la Passió i les pintures heràldiques dels cadirats.
No et perdis la història i l'art de la magnífica Catedral gòtica de Barcelona: recorre la seva vintena de capelles, passeja pel claustre i admira una façana 'moderna' d'inspiració gòtica...
Façana i entrada de l'Ecomuseu-Farinera.
Integrat al Sistema Territorial del Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya, l' Ecomuseu-Farinera de Castelló d'Empúries explica des del 2004 la història dels homes i dones de l'Empordà dedicats al cultiu del gra de blat i als diversos usos de la farina.
L'edifici de la Farinera proposa un recorregut pel patrimoni industrial fariner català.
Les màquines, eines i estructures exposades són testimoni d'una activitat desenvolupada des de l'època medieval: primer a l' antic molí fariner, i des de finals del s.
XIX a l'any 2001, a la moderna fàbrica farinera.
La visita a l'Ecomuseu es completa amb una ruta que ressegueix, fins al Pont de la Mercè, part dels cinc quilòmetres del Rec del Molí.
Aquesta infraestructura hidràulica conduïa l'aigua des de la resclosa de Vilanova de la Muga a la Farinera, vorejant i abastint horts i camps.
En arribar a la Farinera, el salt d'aigua feia funcionar una turbina Francis de 1905, la responsable de generar l'energia necessària per al funcionament de la fàbrica.
- Es pot descobrir l'espai de la fàbrica i conèixer el procés industrial del blat i la farina amb les visites guiades.
- El servei educatiu taller i visites als centres escolars.
Ecomuseu-Farinera de Castelló d'Empúries
Al llarg dels tres pisos de la fàbrica s'hi troben les diferents màquines del procés productiu.
NOTA: Si us plau, consulteu l'horari complet a l'apartat "Planifica la teva visita".
De l'1 de setembre al 30 de juny
de dijous a dissabte: de 10.00 h a 13.30 h i de 15.00 h a 17.30 h.
A finals del segle XI, l'església de Vilabertran participa en un moviment de reforma eclesiàstica que ens ha llegat un conjunt romànic, actualment l'exemple més ben conservat de les canòniques medievals.
Seguint les disposicions de l'Església per lluitar contra les imposicions nobiliàries en els nomenaments eclesiàstics i la relaxació moral dels seus membres, Pere Rigau va reunir un grup de capellans per viure en comunitat.
A la vegada, tres famílies nobiliàries van fer donació de la propietat de l'església a la comunitat.
D'aquesta manera, Vilabertran es convertia en una de les primeres canòniques agustinianes, des de la qual Pere Rigau va intentar difondre la reforma amb la fundació d'altres canòniques.
Per allotjar la comunitat, entre els segles XII i XIII es van aixecar uns edificis al voltant d'un claustre, amb la qual cosa es va formar un conjunt arquitectònicament molt unitari.
Posteriorment, la canònica es va ampliar amb la capella funerària de la família Rocabertí (segle XIV) i un gran pati que recollia les dependències que estaven fora del recinte de clausura (segle XVIII).
L'edifici més emblemàtic és, però, l'església, que mostra la transició dels models constructius entre els segles XI i XII.
A l'interior, hi trobem una creu processional, que és la peça d'orfebreria gòtica més gran de Catalunya.
Tenen dret a la tarifa reduïda:
NOTA: aquest horari està en vigor i anul·la qualsevol altre horari publicat amb anterioritat en aquesta o en altres pàgines web, com també en fulletons i tríptics informatius.
HORARI SETMANA SANTA (La taquilla i l'entrada es tanquen 30 minuts abans del límit horari)
Tancat els dilluns no festius, el 25 i 26 de desembre i l'1 i 6 de gener.
Normativa i funcionament de les reserves i visites guiades a la Canònica de Santa Maria de Vilabertran
Protocol per a l'etapa de represa i "nova normalitat" per a la realització de visites guiades
Activitats adreçades al públic en general amb reserva prèvia al telèfon 972387559, o a l'adreça electrònica [EMAIL]
Visites per a grups amb reserva prèvia al telèfon 972387559 o a l'adreça electrònica [EMAIL]
Instal·lacions adaptades per a persones amb minusvalideses i invidents..
© Departament de Cultura 2018 Agència Catalana del Patrimoni Cultural
Ciutat Ibèrica Castellet de Banyoles
La visita al jaciment es fa únicament amb reserva prèvia mitjançant correu electrònic a [EMAIL] o trucant al telèfon 977 638 329.
El Castellet de Banyoles és una ciutat ibèrica de la tribu dels ilercavons situada a uns dos quilòmetres al nord-est del poble de Tivissa, a la comarca de la Ribera d'Ebre.
L'enclavament ocupa una plataforma elevada d'unes 4,5 hectàrees de superfície sobre l'anomenat turó de Banyoles, un punt estratègic per al control del riu Ebre.
Tant per les seves dimensions com per la cronologia que presenta, la ciutat ibèrica del Castellet de Banyoles és un dels assentaments urbans ibèrics més remarcables de la Catalunya meridional.
La seva principal funció hauria estat el control del comerç entre la costa i l'interior a través del curs del riu Ebre.
Les troballes arqueològiques que s'hi han fet, d'una importància excepcional, constitueixen l'anomenat tresor de Tivissa.
L'any 1912 s'hi va trobar un conjunt d'arracades, braçalets, anells i un petit tresor de vint-i-nou monedes.
Posteriorment, l'any 1925, hi va aparèixer una figura d'una parella de bous de bronze i, entre els anys 1927 i 1928, s'hi va produir la troballa més important, consistent en quatre pàteres de plata daurada, onze vasos d'argent i dos collarets de plata que formen un conjunt de peces votives ibèriques.
Les peces, datades al segle III aC, són la millor mostra d'orfebreria ibèrica que es conserva a Catalunya.
L'entrada del recinte es caracteritza per la base de dues grans torres pentagonals que flanquejaven l'accés a la ciutat, i constitueix un dels pocs exemples d'aquest tipus d'estructura en tot el món ibèric.
Les successives campanyes arqueològiques han revelat l'existència de grans i complexes unitats d'habitació, edificis de dimensions mitjanes que s'associen a la realització d'activitats productives o artesanals, especialment metal·lúrgiques, i un tercer tipus de cases, de dimensions més petites i una estructura simple.
A l'extrem sud-oest de la plataforma hi ha la fortificació coneguda com el Castellet de Banyoles, que data del temps de la conquesta cristiana (segle XII).
El jaciment, declarat Bé Cultural d'Interès Nacional, té una extensa cronologia que comprèn el bronze final (1200–650 aC), el període ibèric ple (450–200 aC), el període republicà (200–50 aC) i l'època medieval (1150–1492), la qual cosa mostra la seva importància històrica.
El jaciment del Castellet de Banyoles forma part de la Ruta dels Ibers.
Instal·lacions parcialment adaptades per a persones amb minusvalidesa.
© Departament de Cultura 2018 Agència Catalana del Patrimoni Cultural
Per a grups de 4 persones o més, visites de dilluns a diumenge de 10.00 h a 12.30 h.
Únicament amb reserva prèvia i excepte dates especials.
El poblat ibèric del coll del Moro, al municipi de Gandesa (Terra Alta), és un notable exemple d'assentament artesanal i manufacturer de la tribu ibèrica dels ilercavons.
Per la seva posició estratègica en el territori de la Ilercavònia suposem que va ser un assentament important per controlar els fluxos d'intercanvi comercial entre la costa i les terres de l'interior.
El recinte se situa sobre un turó aplanat i presenta una estructura fortificada amb una gran torre que domina tot el poblat des del punt més alt de l'assentament.
La torre, de planta el·lipsoidal, té una alçària conservada de fins a vuit metres i és el testimoni del moment de màxima esplendor del poblat.
Les excavacions arqueològiques han permès provar-hi l'existència d'una important activitat manufacturera, principalment relacionada amb la producció vitivinícola.
Tant és així que els recents treballs arqueològics han posat al descobert el que seria el trull de vi més antic de Catalunya, datat al segle III aC.
A més, s'hi ha localitzat un taller destinat a la manufactura de teixits i pells; grans estructures d'emmagatzematge per guardar i conservar productes i creacions artesanals, i una zona destinada a habitatges.
El turó on es troba el poblat ibèric del coll del Moro presenta pendents poc practicables que ofereixen una bona protecció defensiva.
Diversos murs, de gruixos considerables de fins a quatre metres d'amplada a la base, reforcen l'aparell defensiu del poblat.
Segons els estudis duts a terme a partir del contorn del jaciment, es calcula que el poblat podria tenir una superfície aproximada de 3.300 m 2.
Els orígens del poblat es remuntarien als segles VI-V aC.
Després de la Segona Guerra Púnica, a partir del darrer quart del segle III aC, el coll del Moro sembla que va passar de ser un recinte defensat per una torre-talaia a un poblat completament fortificat.
Un altre element destacat del jaciment del coll del Moro és l'existència de la necròpolis, una de les poques que s'han conservat a Catalunya pel que fa als poblats ibèrics.
El jaciment del coll del Moro forma part de la Ruta dels Ibers.
Les instal·lacions no estan adaptades per a persones amb minusvalidesa.
© Departament de Cultura 2018 Agència Catalana del Patrimoni Cultural
La visita al jaciment es fa únicament amb reserva prèvia escrivint un correu electrònic a reservesmonuments. cat o trucant al telèfon 977 638 329.
Correu electrònic monuments.acdpc. cat
La ciutat ibèrica del Molí d'Espígol constitueix un dels vestigis més remarcables de la tribu ibera dels ilergets.
Les estructures més antigues es remunten a la primera edat del ferro, a l'inici del segle VII aC, que és quan es va edificar una fortalesa que va anar creixent fins a esdevenir una gran ciutat.
Ubicada sobre una suau elevació de la plana urgellenca, en l'actual municipi de Tornabous, ocupava una gran extensió de terreny, de la qual avui dia s'ha excavat aproximadament una tercera part del nucli urbà.
Les excavacions han posat en relleu l'existència d'una trama urbana complexa i organitzada que es correspondria amb una comunitat que hauria desenvolupat una intensa activitat política, econòmica i social.
La ciutat estava envoltada per una gran muralla i disposava d'un sistema urbà organitzat amb carrers empedrats, places, estructures per al control de l'aigua, cases de diferents tipus i, fins i tot, un barri manufacturer i un camp de sitges.
Les investigacions apunten que la ciutat sustentava la seva economia a partir d'una potent activitat agrícola i ramadera.
Aquestes evidències fan pensar que el Molí d'Espígol va arribar a ser una ciutat de referència de la tribu dels ilergets.
La muralla, excavada més de 40 metres, té uns 2,10 metres de gruix amb paraments exteriors llisos i gairebé 5 metres d'alçària en alguns punts.
S'hi han descobert, també, dues torres i fortificacions defensives.
De les estructures excavades, en destaca un gran edifici amb una façana de 10 metres que podria estar relacionat amb alguna mena d'activitat de culte o de funció política.
El jaciment del Molí de l'Espígol va ser declarat Bé Cultural d'Interès Nacional l'any 2009, en la categoria de zona arqueològica, i és un dels exemples més desenvolupats i complexos del sistema urbanístic de la cultura ibèrica dels ilergets, que va dominar una gran part de les actuals províncies de Lleida i Osca entre els segles VI i I aC.
Com a conseqüència de la Segona Guerra Púnica, la ciutat va ser abandonada entorn de l'any 200 aC i, tot i que l'any 100 aC hi va haver una certa recuperació, fou abandonada definitivament a mitjan segle I aC.
Algunes hipòtesis indiquen que la ciutat ibèrica del Molí d'Espígol podria correspondre a la mítica ciutat d'Athanàgia (Atanagrum, en llatí), antiga capital de la tribu dels ilergets, destruïda per Gneu Corneli Escipió durant la Segona Guerra Púnica, segons les cròniques de Polibi i Tit Livi.
El jaciment del Molí d'Espígol forma part de la Ruta dels Ibers.
Les instal·lacions no estan adaptades per a persones amb minusvalidesa.