La reivindicació de la llengua i la cultura catalanes fou cabdal per als moviments d'oposició al franquisme i adquirí gran protagonisme durant la transició.
La fi de la dictadura franquista va suposar la seva recuperació pública després de quaranta anys de prohibició i d'haver resistit una persecució sistemàtica.
Paral·lelament, a través de manifestacions culturals com la música, les lletres, els mitjans de comunicació i el teatre s'articulà un moviment de reivindicació del català i d'impuls dels anhels democràtics.
El Congrés de Cultura Catalana celebrat entre 1975 i 1977 va impulsar el redreçament de la llengua.
A partir de l'any 1975, i gràcies a la pressió popular, es produïren avenços en la situació lingüística.
L'ús del català creixé, entre d'altres, en el teatre i el cinema, en els mitjans de comunicació, en l'àmbit escolar i acadèmic i en el món editorial.
Paral·lelament, s'iniciaren diverses campanyes per fomentar l'ús del català en la vida pública i catalanitzar els noms de carrers, de les botigues, dels pobles, etc.
El sorgiment de mitjans de comunicació en català afavorí la normalització cultural.
El primer diari en català després de la guerra civil, l'Avui, va néixer l'abril de 1976.
Pel que fa a la televisió i a la ràdio, tot i que prèviament s'havien generat algunes iniciatives, la programació regular en el circuit català de Televisión Española (TVE) s'inicià el 1974 i l'any 1976 es creà Ràdio 4, la primera emissora a emetre la programació íntegrament en català.
Campanya per demanar als pares amb fills amb edat escolar que reclamessin l'escola en català.
Fons del Centre Documental de la Comunicació (CEDOC).
La Nova Cançó va ser el moviment sorgit durant els anys seixanta que impulsà manifestacions musicals amb caràcter reivindicatiu a favor de la llengua catalana, vinculat al moviment reivindicatiu i democràtic.
L'embrió del moviment s'articulà inicialment a través del grup Els Setze Jutges, amb membres que més tard han tingut una dilatada trajectòria musical com ara Raimon, Joan Manuel Serrat, Lluís Llach, Maria del Mar Bonet, Pi de la Serra o Ovidi Montllor, entre d'altres.
Seguint un estil diferent, allunyat de la cançó protesta, va destacar també el grup de folk que donà a conèixer noms com Pau Riba, Jaume Sisa, Jaume Arnella o Els Esquirols.
Tots plegats estaven influïts pel context musical de l'època, i tenien com a referència la cançó francesa i americana.
La música va assolir un paper destacat com a representació i expressió dels joves, de manera que la cançó va esdevenir l'eina per explicar els ideals alternatius o la disconformitat amb la societat del moment.
En aquest context, es van celebrar les Sis Hores de Cançó a Canet de Mar a partir de 1971, convertides en Canet Rock el 1976, que tenia com a eslògan "12 hores de música i follia".
Concert de Raimon al Palau d'Esports de Barcelona el 1975. © Colita.
En el món del teatre van proliferar diverses companyies com Els Joglars, la Fura dels Baus, Dagoll Dagom o Comediants que contribuïren de manera creativa i transgressora a la difusió de la cultura i la llengua catalana, juntament amb altres iniciatives de teatre al carrer arreu del territori.
Al mateix temps, el teatre es dotava d'infraestructures amb la creació del Teatre Lliure l'any 1976 o amb el naixement del Teatre Grec, l'any següent.
Cartell del Teatre Grec de 1976.
Col·lecció particular de Villuendas Gómez.