projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Quasi l'única manera que tenen les administracions d'arribar al gran públic (els seus clients) és mitjançant els impresos administratius.
Aquests, però, no saben reconèixer les necessitats dels destinataris als quals demanen informació i això esdevé un dels principals motius de la manca de comunicació entre l'Administració i el públic.
A l'hora de crear un bon imprès són necessaris dos aspectes: el llenguatge (per comunicar-nos) i la composició (per motivar).
Hi ha certs elements d'estil a tenir en compte per no complicar un missatge: emprar un llenguatge planer, frases curtes i en veu activa, paraules que el lector conegui, evitar un excés d'informació, seguir una seqüència lògica i destacar els títols informatius.
Un imprès l'haurien de dissenyar diferents especialistes que prenguessin en compte els fets, la lògica, el llenguatge, l'estructura i els elements de l'estil gràfic: el format, el tipus de lletra, l'extensió i l'espai entre les línies, el color i la qualitat del paper.
Moltes administracions d'arreu del món s'han adonat d'aquesta necessitat de comunicació total amb el públic i han comprovat que val la pena d'invertir més temps, esforç i diners a l'hora de fer un imprès correctament perquè tant l'Administració com el públic se'n beneficiïn.
L'estudi de la comunicació lingüística es pot enfocar a partir de dos models: el del codi o del missatge, i el de la inferència.
Segons aquest darrer model, la comunicació seria un fenomen més complex en el qual caldria tenir en compte la presència del context.
El context es podria definir com el conjunt de premisses utilitzades per interpretar un proferiment lingüístic.
Aquest conjunt de premisses s'identifica amb un coneixement mutu segons el qual —i perquè la comunicació tingui èxit—l'emissor i el receptor han de compartir una sèrie de coneixements.
Els coneixements compartits són els següents: presumpcions lingüística, comunicativa, de literalitat i conversacionals.
La inferència, per tant, es pot definir com el procés cognitiu pel qual el receptor adquireix noves informacions a partir d'informacions donades (el text), tenint en compte altres informacions (el context o coneixement compartit).
Passant a l'exemple concret d'un text legal com és l'Acta Única Europea (AUE), per tal de comprendre'l l'emissor pressuposa en el receptor quatre tipus de coneixement: cultural, jurídic, lingüístic i pràctic.
Les estratègies proposades per l'autora per interpretar aquest text també són quatre: tipològica (¿de quin tipus de text es tracta?), pragmàtica (equina és la funció del text i com s'hi pot arribar?), semàntica (¿quin és el contingut del text?) i sintàctica (¿Com s'expressa el contingut del text?).
Aquestes quatre estratègies són interdependents.
Una sistematització del procés de la comprensió textual com la que s'exposa pot servir per facilitar la resolució de problemes d'interpretació jurídica, sobretot tenint en compte l'interès que presenta l'aplicació de la teoria de la comunicació a textos com els jurídics, amb límits molt clars i definits.
El dret comunitari ha d'abraçar la tendència divergent i alhora convergent dels països europeus.
La regionalització de països com Bèlgica o Espanya és una mostra d'aquesta tendència diversificadora, mentre que la tendència unificadora portà, fa trenta anys, a la creació de la Comunitat Econòmica Europea.
Dins l'àmbit de la Comunitat, cal que les normes comunes per a tots els Estats que en són membres s'expressin en totes les llengües i cal, per això, crear un llenguatge jurídic comú que estableixi, si més no, nocions comunes susceptibles de ser expressades en qualsevol de les llengües oficials al si de l'organització.
La pluralitat de drets i llengües nacionals en l'àmbit comunitari és alhora una mostra de riquesa cultural i un repte per a la comunicació.
El dret de la Comunitat Europea es diferencia d'un dret internacional clàssic pel fet que és directament i immediatament aplicable.
Estrictament parlant, el dret de la Comunitat consta dels tractats constitutius, els acords amb països tercers i el dret derivat dels tractats, i qualsevol de les nou versions existents d'aquesta legislació són igualment vàlides.
L'opció multilingüe adoptada per la Comunitat pot ésser considerada una càrrega per als pressupostos i l'agilitat d'aquesta organització.
Tanmateix, i pel fet que la legislació comunitària és directament aplicable al ciutadà, cal que aquest en pugui disposar en la seva pròpia llengua.
La renúncia a la realització de versions oficials ocasionaria la proliferació de les versions oficioses d'una fiabilitat dubtosa i, per tant, un clima d'inseguretat jurídica en l'àmbit de la Comunitat
La situació del desenvolupament legal i reglamentari de la doble oficialitat de les llengües a Catalunya no és gaire satisfactòria.
La reflexió sobre aquesta qüestió comença amb una anàlisi del grau de compliment que tenen els principis bàsics de la doble oficialitat a les lleis i als reglaments i, més concretament, pel que fa a l'Administració de Justícia.
La Llei de Normalització Lingüística a Catalunya i la Llei Orgànica del Poder Judicial són les bases d'aquest estudi.
L'autor analitza diverses qüestions, com ara: el dret del ciutadà a l'ús de qualsevol llengua oficial a l'Administració (en l'activitat administrativa i en la processal); el dret d'exigir la traducció de les intervencions del jutge en un procés; la infracció —i el sistema d'esmenar la— del precepte que tot document redactat en una llengua autòctona es tradueixi quan s'ha d'utilitzar fora de la Comunitat Autònoma; el dret de tutela (obtenir protecció judicial del dret a l'ús de la llengua pròpia); l'actuació dels poders públics per a aplicar plenament el principi de la doble oficialitat (valorar el coneixement d'ambdues llengües en la selecció del personal, etc).
L'autor proposa algunes idees sobre el desenvolupament legislatiu de les qüestions tractades.
S'han d'elaborar instruments amb valor vinculant (circulars, instruccions dels òrgans de govern interns als tribunals, acords informals), que de vegades funcionen millor que les lleis, perquè a mesura que disminueix el rang de l'instrument més força té per connectar amb la realitat.
Aquests instruments han de permetre als òrgans judicials adaptar la seva conducta a la plena normalització lingüística de l'Administració de Justícia
Una de les qüestions més controvertides entre l'Administració estatal i les autonòmiques és a qui correspon la competència en matèria lingüística, si a l'Estat o a les comunitats autònomes.
La Constitució no indica clarament una distribució d'aquesta competència, però dóna a entendre que es tracta d'una matèria compartida entre totes dues administracions.
L'absència de criteris clars de delimitació explica les interpretacions enfrontades que han tingut lloc sobre aquesta qüestió, i en particular els recursos d'inconstitucionalitat interposats per la Presidència del Govern contra determinats articles de les lleis de normalització lingüística basca, catalana i gallega.
El Tribunal Constitucional, per tant, havia de resoldre fins on arriben les competències de les comunitats autònomes en matèria lingüística.
Les sentències dictades sobre aquesta qüestió qualifiquen expressament la matèria lingüística com una «competència concurrent», alhora que estableixen que tant l'Estat com les comunitats autònomes tenen competència exclusiva en determinats àmbits d'aquesta matèria.
En tot cas, i malgrat la conducta inconstant i arbitrària del Tribunal Constitucional en l'àmbit de l'atribució de competències en matèria lingüística, sembla clar que en aquest Tribunal hi ha una tendència no favorable al reconeixement de competències àmplies i plenes en matèria lingüística a les comunitats autònomes, amb la qual cosa es perjudica la protecció de les llengües pròpies d'aquestes comunitats.
Aquest problema es podria resoldre amb l'atribució en exclusiva a les comunitats autònomes de la competència esmentada per homogeneïtzar funcionalment el règim de cooficialitat lingüística, de manera que s'evitin els constants conflictes de competències.
Entre l'aprovació de l'estatut d'autonomia de Catalunya (EAC) de 1979 i la de l'actual, el darrer 18 de juny de 2006, s'ha produït molta recerca en l'àmbit dels llenguatges d'especialitat en llengua catalana.
Un text d'aquest caràcter ha de reflectir, doncs, els trets que marquen els manuals de llenguatge juridicoadministratiu.
Malgrat tot, la praxi de l'Administració no sempre acaba de fer-se seves aquestes recomanacions i, sigui per omissió voluntària o involuntària, no les aplica.
En aquest article volem analitzar alguns dels trets lingüístics que caracteritzen cadascun dels estatuts d'autonomia per tal de detectar les diferències que s'han produït en l'espai de temps que els separa.
Durant aquest període s'ha produït molta recerca en el camp del llenguatge juridicoadministratiu en llengua catalana.
Al mateix temps, es volen contrastar els trets identificats i el seu ús actual amb allò que es recomana des d'un punt de vista acadèmic.
En aquest article explorem dues entrevistes policials fetes en anglès a detinguts hispanoparlants en les quals la interpretació s'usa de manera selectiva i intermitent o en stand-by (Angermeyer, 2008).
La modalitat d'interpretació en stand-by es caracteritza per la integració d'interacció monolingüe sense interpretació i seqüències locals d'interpretació, i aquest article se centra, precisament, en l'anàlisi d'aquestes seqüències.
Els detinguts en qualitat de sospitosos per tinença i tràfic de drogues eren usuaris d'anglès com a segona llengua i una intèrpret professional va interpretar en les dues entrevistes.
L'anàlisi se centra en l'inici de les seqüències d'interpretació, la seva localització temporal en l'entrevista (fase), les característiques del context local, el responsable de l'inici, la freqüència d'inici per fase i interlocutor i, per últim, en els indicis contextuals de les seqüències d'interpretació.
Els resultats il·lustren la naturalesa col·laborativa de la interpretació en stand-by, la rellevància d'aspectes multimodals en la gestió dels torns i la indexació de les accions dels diferents interlocutors segons els aspectes formals del gènere (entrevista policial), el seu paper en l'entrevista i els objectius tant generals com específics de cada fase.
Després d'explorar els indicis de contextualització que apunten a les causes que sembla que motiven els episodis d'interpretació en la modalitat en stand-by, proposem l'aplicació del concepte de metarellevància en dos sentits diferents, que tenen relació directa amb el gènere discursiu analitzat.
Després de les revisions de la Constitució belga de 1970 i de 1980, es va produir una redistribució de poders entre Comunitats i Regions.
Hi ha tres Comunitats: la francesa, que comprèn la població de parla francesa; la flamenca, que inclou la població de parla neerlandesa, i la germanoparlant, que aplega la població de parla alemanya.
Aquestes Comunitats no coincideixen totalment amb les tres regions: la Regió Valona, la Regió Flamenca i la Regió de Brussel·les.
Les Comunitats i les Regions tenen competències diferents.
Quan parlem dels criteris d'avaluació lingüística en el procés de selecció dels funcionaris als Estats multilingües, i per tant a Bèlgica, cal tenir en compte que parlem d'una legislació abundant i complexa.
Pel que fa a Bèlgica, la llei fonamental de l'ús de la llengua a l'administració pública és la del 2 d'agost de 1963, la qual es basa en dos principis generals: 1) el territori es divideix en regions lingüístiques; 2) els serveis públics se subdivideixen segons la seva competència territorial.
Aquesta i altres lleis lingüístiques relacionades amb l'administració i el seu personal van ser coordinades pel reial decret de 18 de juliol de 1966.
Des del punt de vista de la legislació lingüística, podem parlar d'administracions nacionals, serveis locals i serveis regionals.
Les administracions nacionals són les formades per serveis amb competència territorial sobre tot el país, els quals comprenen serveis centrals i serveis d'execució.
Segons això, els serveis locals són aquells que tenen competència restringida a una comunitat i els regionals són els que tenen competència sobre més d'una comunitat, però no sobre tot el país.
L'objectiu d'aquest article és contribuir a esclarir l'acalorat debat sobre el llenguatge jurídic, una controvèrsia en la qual participen tant els lingüistes com els juristes.
El punt central del debat és que hi ha una clara necessitat, compartida per alguns juristes i alguns lingüistes, de reformar el llenguatge jurídic, ja que la majoria del públic el considera obsolet i obscur.
No obstant això, hi ha un altre corrent d'opinió que no comparteix aquest punt de vista i que creu que aquest llenguatge ha de romandre inalterat, ja que, en tant que llenguatge especialitzat, constitueix un mitjà que satisfà un objectiu.
Per saber, doncs, si els crítics d'aquest llenguatge tenen raó o no, l'article pren en consideració una sèrie de qüestions lingüístiques.
La primera qüestió té a veure amb el fet que, tot i que el llenguatge jurídic és un llenguatge especial emprat sobretot pels i per als juristes, el seu problema principal és que es tracta d'un llenguatge públic, que també s'adreça al conjunt dels ciutadans.
La segona qüestió és que, malgrat que el llenguatge jurídic no és tècnicament un argot, algunes de les acusacions que rep en aquest sentit són fonamentades, ja que alguns juristes el fan servir expressament com a símbol d'estatus, com un llenguatge de prestigi emprat per a protegir els privilegis socioeconòmics.
L'article, per tant, analitza els principals problemes de comprensió que la terminologia jurídica planteja per al públic en general.
La tercera qüestió que aborda l'article és si les darreres novetats del llenguatge jurídic són realment satisfactòries per als juristes o si, d'alguna manera, encara contribueixen a desconcertar més els professionals.
Aquest article també exemplifica els trets lingüístics que es podrien millorar per a satisfer de manera més adient les necessitats de la professió.
La quarta qüestió que es posa en relleu és que, tot i que la llei es troba indissolublement unida al llenguatge, hi ha molt poca consciència lingüística —si és que n'hi ha cap— entre els juristes.
Això és degut al fet que a la universitat no hi ha assignatures que ensenyin les característiques lingüístiques típiques (a nivell semàntic, morfosintàctic i estilístic).
No obstant això, s'han fet algunes passes per a la reforma del llenguatge jurídic en l'àrea concreta de les lleis (per exemple, a diversos països s'han fet manuals adreçats a simplificar el llenguatge de l'Administració pública).
D'altra banda, en l'àmbit dels esborranys i la redacció de lleis, s'ha generalitzat l'aplicació de principis de semiòtica i lingüística.
L'article conclou afirmant que, tot i que serien molt útils —no només per al públic en general sinó també per als professionals— algunes millores en el llenguatge jurídic, les diferències entre les dues escoles de pensament pel que fa a la necessitat de reformar-lo són infundades, ja que no hi ha una solució unívoca per a aquesta qüestió.
Cal tenir en compte diversos aspectes del llenguatge jurídic, com ara el contingut, el propòsit i qui n'és l'emissor i el receptor.
Des de fa uns quants anys, s'estudia el llenguatge administratiu amb l'objectiu de modernitzar-lo, d'adaptar-Io als nous temps de transformació social i a la nova concepció de les relacions entre l'Administració i els ciutadans.
Una comunicació millor entre l'Administració i els administrats passa per una simplificació i major eficàcia tant dels procediments com del llenguatge.
Un dels problemes del llenguatge administratiu, conseqüència d'una forta tradició adquirida, és l'abús de l'estil impersonal, el qual, en molts casos, no està justificat.
S'ha de replantejar l'operativitat real d'aquesta àrea lingüística en l'actuació cap a la modernització del llenguatge administratiu.
Amb exemples trets de documents escrits per l'Administració del País Basc, l'article examina la impersonalitat dels textos administratius.
S'estudia la figura de l'enunciador del text (que no necessàriament correspon a la figura del redactor), la seva identificació i presentació dins del text, així com el tipus i grau d'implicació que hi presenta.
La identificació apareix, normalment, en la signatura, que pot anar acompanyada del càrrec.
Quant a la presentació, és important l'ús de les persones gramaticals, que marquen el grau de distanciament que pren l'Administració respecte als destinataris del text.
L'estil impersonal dels textos administratius es caracteritza, sobretot, per l'ús de la tercera persona i de la veu passiva que, sota una aparença d'objectivitat o de cortesia, serveixen per remetre la responsabilitat de les actuacions a una instància abstracta.
Davant aquest abús de formes impersonals, que dificulten la comprensió dels textos, l'autora presenta alternatives per millorar les comunicacions de l'Administració i apropar-les als ciutadans, sempre tenint en compte, però, els diferents tipus de documents i contextos i respectant la imparcialitat i neutralitat que ha de tenir l'Administració.
Disposicions sobre els usos, els drets lingüístics i el règim jurídic de la llengua publicades al Diari Oficial de la Unió Europea (DOUE) de l'1 de gener al 30 de juny de 2017.
L'ordre en què apareixen les disposicions citades és l'establert al DOUE.
Les sigles EEE corresponen a l'Espai EconòmicEuropeu, àrea d'integració comercial que associa en un únic mercat interior la UE amb Noruega, Islàndia i Liechtenstein.
La Constitució federal suïssa (article 70 paràgraf 2n) preveu que els cantons determinaran quina es la llengua o llengües oficials del seu territori i en regularan l'ús en les relacions públiques amb les seves autoritats (administració, justícia, escola).
El cantó bilingüe de Friburg adoptà fa tretze anys ( el 23 de setembre de 1990) una modificació de la seva constitució que atorgava un mandat al poder legislatiu i a les autoritats per regular la utilització de les llengües oficials del cantó en un marc de respecte del principi de territorialitat, i tot afavorint la comprensió entre les dues comunitats lingüístiques.
L'article 7 paràgraf 1r de la Llei escolar és un exemple concret d'aplicació d'aquest mandat ja que preveu que "l'ensenyament (públic) es farà en francès en els cercles escolars on la llengua oficial sigui el francès, i en alemany en els cercles escolars on la llengua oficial sigui l'alemany".
Únicament l'inspector escolar pot autoritzar una derogació en casos especials (article 9 paràgraf 1r).
S'hi preveu per exemple el cas excepcional d'un alumne a la fi de l'escolarització obligatòria, que podria tenir greus problemes amb els seus estudis si un canvi de residència suposés també el canvi de llengua d'ensenyament.
En aquest cas, el municipi de residència haurà de garantir la gratuïtat de les parts del cicle d'ensenyament que no siguin obligatòriament gratuïtes (article11).
En contra de l'opinió de l'inspector escolar, de la Direcció de la instrucció pública i del Tribunal administratiu del cantó de Friburg, el Tribunal federal suís considerà que els pares de llengua materna alemanya, que residien des de feia prop de deu anys en un municipi francòfon, podien rebutjar escolaritzar el seu fill de 6 anys en el cercle escolar francòfon del seu municipi de residència, i portar-lo a una escola pública d'un cercle escolar que oferís ensenyament en alemany donat que "estan disposats a assumir totes les despeses d'escolarització i que no en resulta cap cost suplementari per a la col·lectivitat".
L'autor critica aquesta decisió que relativitza l'autonomia cantonal en matèria de llengua i el principi de territorialitat de les llengües a favor del dret individual a la llibertat de la llengua.
Deplora que els jutges federals hagin preferit donar més relleu a les consideracions purament financeres que no pas als criteris pedagògics, i que hagin compromès d'aquesta manera el poder d'integració de l'escola i l'homogeneïtat lingüística dels municipis friburguesos.
L'article acaba fent un repàs de l'evolució de la jurisprudència federal suïssa en matèria de llengües.
El Govern Basc dissenya un pla per a la normalització de l'ús de l'èuscar a les Administracions Públiques de la Comunitat Autònoma del País Basc.
Els objectius d'aquest pla són, en primer lloc, garantir que la relació entre l'Administració i el ciutadà es dugui a terme en èuscar i que l'Administració ofereixi els seus serveis en qualsevol de les dues llengües oficials.
El segon objectiu és «bilingualitzar» les Administracions, és a dir, aconseguir que utilitzin l'èuscar, car el castellà ja l'utilitzen.
Per atènyer aquests objectius el pla segueix dues vies d'actuació fonamentals: aconseguir que el personal futur de les Administracions sigui bilingüe i formar i capacitar lingüísticament —pel que fa a l'èuscar, és clar— el personal ja existent.
El pla de normalització havia de preveure situacions de partida molt diferents, com ara el tipus d'administració, la seva situació geogràfica, etc. Per això, el Govern aprovà el Decret 250/1986 d'ús i Normalització de l'èuscar a les Administracions Públiques de la Comunitat Autònoma d'Euskadi», amb el qual s'optava per un sistema racional, objectiu i progressiu de normalització lingüística.
El Pla de Normalització comprèn diferents fases, la primera de les quals és l'establiment d'una Comissió per a la normalització de l'èuscar a totes les institucions.
Les fases següents són: la determinació de les unitats bàsiques d'actuació, la realització de l'anàlisi de la situació lingüística, l'establiment dels perfils lingüístics dels llocs de treball, l'avaluació del nivell de coneixement de l'èuscar del funcionariat i, la darrera, l'elaboració d'un programa de normalització.
L'Administració ha de definir clarament quins són els nivells de suficiència d'èuscar o els perfils lingüístics que es necessiten per treballar- hi.
Cal definir els perfils lingüístics establerts com a objectiu o model.
En aquest article es pretén dibuixar els perfils i les trajectòries sociolingüístics dels canvis en les tries lingüístiques dels adolescents en la transició de l'educació primària a la secundària.
Amb l'objectiu d'identificar les principals trajectòries i els lligams amb els factors sociodemogràfics i sociolingüístics que els acompanyen.
Les dades es presentaran a partir d'una anàlisi clúster agrupant els individus segons els canvis en les seves trajectòries individuals.