Amb aquest nom l'Arxiu inicia una nova secció informativa a la web.
Una secció que neix amb la finalitat de divulgar els continguts i les funcions d'aquest servei, així com els diferents usos que les persones en fan.
Això es farà a través de les petites històries reals que hi ha darrere de l'Arxiu i dels documents.
En definitiva, ensenyarem la "intrahistòria" de l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat
"De l'ombra a la llum: històries de l'Arxiu" tindrà una periodicitat mensual.
Aquesta secció pretén mostrar les possibilitats que ofereix l'Arxiu.
S'explicaran diverses històries al voltant dels documents, quin tipus d'informació busca la gent, com la pot aconseguir i quins coneixements nous s'hi poden construir.
La finalitat és apropar les funcions i continguts de l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat.
Els documents són petjades de vida que es conserven als arxius.
Són testimonis que ens mostren les activitats, els interessos, la quotidianitat i, a vegades, el patiment i el gaudi dels homes i de les dones del passat i del present.
Els arxius estan organitzats en fons.
Un fons d'arxiu és el conjunt de documents produïts, rebuts o conservats per una persona, una família o una organització (institució, associació, empresa, etc.) en l'exercici de les seves funcions, competències i activitats.
Les persones usuàries busquen i utilitzen aquestes petjades en forma de documents i ho fan per diversos interessos i finalitats: per acreditar drets, per obtenir informació o per fer una recerca.
Per construir nou coneixement cal anar a les fonts, és a dir cal anar als arxius.
Altra cosa és la divulgació o interpretació de dades ja conegudes, una tasca també necessària, però que no podem anomenar recerca.
En aquesta secció s'explicaran casos concrets que il·lustraran els usos i els valors dels documents i dels arxius.
També es mostraran els instruments que hi ha a Internet per trobar informació, així com els documents reproduïts que es poden consultar.
Hi haurà cura amb la informació que es facilitarà.
Els límits són la legislació sobre el tema i el propi codi deontològic de la professió d'arxivística i gestió documental.
Es divulgarà allò que les persones usuàries hagin autoritzat a divulgar.
Es preservaran les dades personals i les històries dels que vulguin restar en l'anonimat.
Us emplacem a que conegueu aquestes històries, veureu que poden ser compartides.
Volia visitar l'escenari de la mort del seu avi i fer un viatge en el temps fins a arribar al 28 de maig de 1911.
Som al mes de juliol de 2012, Carmen Suárez Puell, una senyora d'edat avançada, i un jove que l'acompanya arriben a Sant Feliu amb el tren.
La dona, amb accent cubà, s'adreça a l'expenedora de bitllets i li pregunta sobre l'emplaçament exacte del Registre Civil.
L'empleada ho desconeix i, com sempre fa en aquests casos, l'adreça a la família que regenta el bar de l'Estació, els Tuells.
Aquesta família sap moltes coses de la ciutat perquè no endebades comanden l'establiment des dels anys 30, quan era un petit quiosc de begudes.
Avui el Lluís Tuells és a la barra, atenent els clients.
La Carmen li ho pregunta i el Lluís la informa del lloc detalladament.
Llavors, la dona intueix que aquell home pot ajudar-la i li explica el que busca: saber com va ser l'últim dia de vida del seu avi.
El Lluís, coneixedor de la història local, recorda el que ha llegit sobre la batuda entre els carlins i els republicans del 28 de maig de 1911.
- Senyora, li diu, vostè nomes ha de girar el cap i mirar per la finestra.
‐ Veu aquella casa, i assenyala can Batllori, a la plaça de l'Estació, doncs l'any 1911 no existia, era un descampat.
Allà es van enfrontar els carlins i els radicals a la sortida dels seus respectius mítings.
El Lluís se'n recorda de l'article que va fer Llorenç Sans, l'historiador local, en la revista Alba i li explica els fets:
"Els tradicionalistes havien organitzat un aplec a l'ermita de la Salut, per a beneir, en una missa de campanya, la seva bandera. [...]
En conèixer els radicals (partidaris de Lerroux) l'anunci de la festa carlista, prepararen un míting al seu estatge social de "La Vària". [...]
Els carlins intentaren canviar la data de la celebració de l'aplec per no trobar‐se amb els radicals, però els lerrouxistes la canviaren també, cercant la coincidència que els tradicionalistes defugiren. [...]
A primeres hores del matí del dia assenyalat, arriben els carlistes forasters que es concentren al "Circulo Tradicionalista", situat al carrer de Baix [...] i, el dels radicals, en el propi local social. [...]
Es calcula que els carlins reunits eren prop de 500 i que els radicals no arribaven a 300.
Acabat l'acte de "La Vària", els radicals s'encaminaren cap a l'estació, custodiats per alguns números de la guàrdia civil.
"Durant un quart d'hora es dispararen més de cinc‐cents trets i es lluità cos a cos amb arma blanca..."Caigueren cinc morts i assistiren diversos ferits..."(*)
Un dels morts va ser el radical Antonio Puell Velasco.
La Carmen només conserva alguns records familiars procedents de la seva mare, una de les filles de l'Antonio.
Per ella sap que fou el primer en caure abatut pels trets.
Més tard, l'àvia i els seus cinc fills van marxar a Cuba, on hi vivia una cosina seva.
Després de les explicacions del Lluís, la Carmen i el jove retornen a Barcelona, però marxen amb ganes de saber‐ne més.
Dues setmanes més tard, quan gairebé han de marxar cap els Estats Units, tornen a Sant Feliu per trobar‐se amb el Lluís.
Ningú es vol perdre la història.
Llavors, el Lluís agafa el llibre Sant Feliu de Llobregat.
Identitat i història i els ensenya una fotografia, que es conserva a l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat, de l'enterrament de tres dels cinc finats.
Gràcies a la foto, el Lluís identifica el lloc: el cementiri de Montjuïc, a Barcelona.
També els informa que el tanatori de Sancho de Avila és qui s'encarrega de gestionar aquest cementiri.
La família, abans de marxar, consulta els registres d'inhumacions i troben la sepultura.
Visiten el cementiri i veuen la làpida amb el nom d'una altra persona, tanmateix els informen que la tomba encara conserva les despulles de l'Antonio.
La família vol deixar constància de la visita i hi diposita un ram de flors com a record.
El Lluís els aconsella que vagin a l'Arxiu, però no hi són a temps.
En Tuells es compromet a parlar amb els arxivers i arxiveres de Sant Feliu.
Mesos després, se'n recorda d'aquest compromís i s'adreça a l'Arxiu Comarcal per buscar‐ne més dades.
Allà troba diversos documents i dibuixos.
Després de la recerca i de tornada a casa, el Lluís pensa com podrà fer arribar tota aquesta informació a la família.
S'haurà de posar en contacte amb ells, però no està segur de poder-ho fer.
Fa poc, l'huracà Sandy ha assolat Nova Jersey.
Allà viu la Carmen amb la seva família des que va marxar de Cuba per dissidències amb el règim de Fidel Castro.
El Lluís es pregunta si els haurà afectat aquest cicló tropical perquè Nova Jersey és una de les zones més afectades...
Mesos després, el Lluís aconsegueix posar-se en contacte amb la Carmen i li fa arribar els documents que ha trobat a l'Arxiu.
Historiadors i historiadores com Agustí G. Larios, Mercè Renom i Joan Tardà van estudiar aquest tema amb documents d'arxiu, en concret amb la correspondència i les actes del fons de l'Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat i les partides de defunció del Registre Civil, també van consultar la premsa de l'època de Sant Feliu de Llobregat (sobretot Sang Jova i Sol Ixent ).
Durant aquest període, posterior a la Setmana Tràgica, la política local de Sant Feliu de Llobregat es va radicalitzar molt.
Llavors, governaven els republicans de l' UFNR (Unió Federal Nacionalista Republicana) amb l'oposició dels conservadors.
Aleshores els carlins i els lerrouxistes no tenien cap representació política a l'Ajuntament i la seva pràctica política era fer accions al carrer.
La topada al carrer del 28 de maig de 1911, amb la mort de cinc persones, va ser l'enfrontament de més transcendència de l'època.
La premsa del país va recollir els fets i Laureà Miró, diputat pel districte, va presentar una interpel·lació per tractar el tema a les Corts espanyoles.
Declaració de la defunció d'Antonio Puell Velasco.
Fons Jutjat de Primera Instància núm. 4 de Sant Feliu de Llobregat.
Retall de premsa de l'època (publicació periòdica sense identificar).
Avui donarem a conèixer el procés d'elaboració del treball de recerca de Javier Navarro Martínez, un alumne de 2n de batxillerat del col·legi Verge de la Salut de Sant Feliu de Llobregat que va presentar el seu treball de recerca el curs 2011-2012.
El tema general: els camps de concentració nazis d'Alemanya; la recerca més concreta: les persones procedents de Sant Feliu de Llobregat que hi van morir.
El Javier tenia alguns noms i volia saber-me més, però com no trobava informació a la bibliografia es va adreçar directament a l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat.
Normalment, abans que l'alumnat consulti la documentació, el personal de l'Arxiu fa un assessorament previ al professorat sobre els temes i la documentació concreta que es pot consultar.
Una vegada el professor o la professora coneix la documentació, pot orientar millor els seus alumnes.
Després de la visita del professorat, els estudiants ja poden consultar els documents, d'aquesta manera l'alumnat no perd el temps en recerques infructuoses.
Però, per quina raó va triar aquest tema?
El Javier, quan feia l'ESO a l'Escola Mare de Déu de la Mercè, va escoltar el testimoni d'un supervivent del camp de concentració de Mauthausen, el camp dels espanyols, on moltes persones van perdre la vida.
Després va voler aprofundir-hi i va veure audiovisuals on s'explicaven les atrocitats i els patiments dels presoners d'aquest camp.
Això, afegit a l'atracció que sentia per la història i pel període de la Segona Guerra Mundial, va fer que en el moment d'escollir la temàtica del treball de recerca de batxillerat no dubtés gens ni mica del que faria: estudiaria els camps de concentració del nazisme.
Les passes que va seguir són aquestes:
Primer acudeix a l'Amical de Mauthausen, on consulta part de la bibliografia, tanmateix li costa molt trobar la que busca.
Després decideix entrevistar a algun supervivent, però en queden molt pocs, són molt grans i ja no es troben en condicions per ser entrevistats, a més a més els familiars no volen parlar-ne.
El final de la Guerra Civil, amb l'entrada de les tropes de Franco a Sant Feliu el 25 de gener de 1939, suposa la fugida d'una part de la població.
Persones amb més o menys grau de compromís polític opten per l'exili.
Moltes no tornaran, altres ho faran anys després i algunes no deixaran rastre, però a vegades passa que arriba un dia dissortat i de sobte els familiars s'assabenten de la mort o desaparició de les persones més pròximes en els camps d'extermini nazis.
El tutor suggereix al Javier que entrevisti algun familiar de les víctimes de Sant Feliu de Llobregat, però només té tres noms de presoners, els dos que havia relacionat la Montserrat Roig en la seva obra Camps de concentració nazis.
Mauthausen: el camp dels espanyols i un que sortia en una publicació del Ministeri de Cultura.
Tampoc coneix si aquestes persones tenen familiars a la ciutat.
El Javier es persona a l'Ajuntament per demanar-ne informació i allà l'adrecen a l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat.
Aleshores, la seva mare, Maria José Martínez, mestra de professió, es posa en contacte telefònic amb l'Arxiu i comprova que hi ha documentació sobre el tema i que pot contactar amb algun familiar de les víctimes.
El noi consulta els padrons municipals d'habitants dels anys trenta de l'Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat.
Llavors la freda relació de noms comença a omplir-se de contingut.
Ja sap les edats, els domicilis i els llocs de procedència d'aquells malaurats homes.
Més tard, eixampla la llista, en llegir el peu d'una fotografia publicada al llibre Sant Feliu de Llobregat.
Identitat i Història, on es relacionen alguns noms que no surten a la placa d'homenatge que hi ha a la plaça de la Llibertat.
El pas següent és posar rostres als noms, conèixer les cares del patiment, i ho fa a través de la consulta de les fotografies de l'Arxiu, unes fotos procedents dels àlbums familiars de les víctimes, aconseguides a través de les campanyes de captació d'imatges de l'Arxiu.
El personal de l'Arxiu, arrelat a la ciutat i coneixedor de la comunitat on treballa, ajuda el Javier a establir contactes amb els familiars.
Gràcies a la bona recepció dels entrevistats, el jove investigador aconsegueix més informació i documentació.
Això li permet afegir una persona més a la relació de les víctimes dels camps de concentració del nazisme.
Finalment, al cap d'un temps, lliura el treball a l'Arxiu.
El seu esforç i les seves aportacions resten al servei de la comunitat.
Altres estudiosos del tema podran utilitzar la seva recerca en el futur.
Tornem a insistir en la importància de la documentació municipal alhora de completar la informació sobre aquest tema, en especial les imatges, els padrons d'habitants, els expedients de la Causa General i els informes de l'alcaldia sobre les actuacions políticosocial de persones abans i durant la Guerra Civil.
Els noms de les víctimes i dels supervivents dels camps de concentració nazis vinculades amb Sant Feliu són:
Cal recordar que noves recerques poden ampliar la llista i les dades sobre els presoners del nazisme de Sant Feliu de Llobregat perquè la investigació és sempre un procés obert i en construcció.
En l'annex adjunt facilitem les dades disponibles sobre aquestes persones.
Vicente Riaza Casas, exiliat republicà mort gasejat en el castell de Hartheim, després d'estar en els camps de concentració nazis de Mauthausen i Gusen.
Col·lecció ciutadana d'imatges de Sant Feliu de Llobregat.
Imatge cedida per Maria Teresa Riaza Surià.
Vicenç Pujol Orenga, santfeliuenc mort al camp de concentració nazi de Gusen.
Col•lecció ciutadana d'imatges de Sant Feliu de Llobregat.
Imatge cedida per Montserrat Pujol Mas.
Full de l'informe de l'Alcaldia sobre la conducta i actuació polítocosocial d'individus abans i durant la Guerra Civil on apareixen Vicente Riaza Casas i Baldiri Mestres Subirachs, com a membres del consistori santfeliuenc.
Full de l'nforme de l'Alcaldia sobre la conducta i actuació polítocosocial d'individus abans i durant la Guerra Civil on apareixen Jaume Ximenis Sans, com a membre de les Joventuts Socialistes.
Avui més que mai parlarem de llums i d'ombres.
La història que desvetllarem en té moltes.
No les té en un sentit figurat sinó a partir d'una realitat literal, però no per això menys metafòrica i poètica.
És l'experiència d'Agustí Vilar Martínez.
És tot allò que aquest escriptor va deixar en un viatge, un llegat que ara es conserva a l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat.
Fa temps Agustí Vilar va lliurar 8 volums del seu dietari personal i diversos reculls de notes poemes i relats.
Unes llibretes de 1979 a 1988 on va escriure la seva particular crònica de la vida de Sant Feliu de Llobregat.
Darrere d'aquests quaderns manuscrits, encapçalats amb postals de la ciutat enganxades a les portades, l'Agustí explica un món que se li enfosqueix.
Personatges com el Capità Savall, Polvo Guenyo i Gori Petit desfilen o l'acompanyen en el seu petit univers.
Són històries àcides i a vegades tendres d'una dècada de canvis per a la ciutat i per a la vida del protagonista.
Un material que l'autor va voler deixar en custòdia a l'Arxiu.
Des de fa uns mesos, dos becaris de l'Escola d'Arxivística i Gestió de Documents, en Ricard Ruiz i en Cristian Rubio, organitzen alguns fons de l'Arxiu procedents d'empreses, persones i associacions.
Es tracta de posar ordre en una part d'aquella documentació que sovint resta ajornada per l'allau d'expedients administratius que cal gestionar.
Un d'ells, el Cristian, organitza fons personals de contingut literari.
L'Arxiu en conté algun i esperem ingressar-ne més de mica en mica.
Entre ells hi ha documentació del fons Joana Raspall, i els fons Martí Dot i de la Tertúlia Literària Martí Dot.
També des de l'any 2009 es conserven aquests dietaris d'Agustí Vilar, el gruix d'un llegat que està creixent i que s'incrementarà més gràcies al desig de l'autor.
Ara, des de fa poques setmanes, es treballa per descriure el fons amb la finalitat de regular-ne la custòdia.
Però us preguntareu, quin és el moll d'aquesta història?
Per respondre a aquesta pregunta només podem tornar a l'origen: un trànsit molt particular i aquí ve allò que avui volem narrar:
A més a més dels dietaris que va lliurar l'Agustí, el seu fons conté altre documentació ingressada l'any 2005 juntament amb la documentació del Patronat Municipal de Cultura de Sant Feliu de Llobregat.
Aquell any, després de la dissolució d'aquest Patronat, van arribar papers que no procedien d'aquest organisme.
L'Anna de la Fragua es va encarregar de gestionar-los i va identificar els que no corresponien al contingut general: eren els documents d'una part de l'obra literària d'Agustí Vilar.
Aquesta no es una història d'ortodòxia arxivística, però, sense justificar-la, hem de dir que és la història d'una oportunitat.
I us preguntareu, que tenen d'especial aquests papers?
Doncs és l'obra d'un noi que viatja en un trànsit molt especial cap a la foscor de la ceguera.
Llavors l'Agustí escrivia amb una lletra molt clara poemes i relats breus.
Volia poder llegir tot allò que creava.
Fa uns dies li vam demanar que es trobés amb el becari que ha organitzat el fons perquè ens confirmés el que ja sabíem: que aquells escrits eren seus.
Van estar sols prop d'una hora i el becari, encomanat pel caire literari de l'encontre, va resumir-ho de la següent manera:
" El poeta Agustí Vilar és cec, és a dir, amb el temps ha anat perdent la capacitat de siluetejar objectes i percep tan sols parets de llum; tot i això mai ha deixat d'escriure i és, entre altres coses, un crític implacable de l'actualitat sanfeliuenca.
Avui ha aparegut sense avisar per l'arxiu, com és costum, i després de parlar amb la seva amiga, la directora, s'ha assegut a una incomoda cadira de la sala de consulta, disposat a atendre la veu d'un nerviós becari que recita poesia.
El noi és l'encarregat de descriure el seu fons, ha llegit els seus diaris, assaigs, relats i poemes, ho ha descrit i datat tot utilitzant la bibliografia al seu abast i ara, i això no succeeix tot sovint -normalment els productors dels fons ja són morts-, es troba cara a cara amb el poeta en l'intent de contrastar la seva investigació.
Per a tal fi l'única opció és llegir els textos en veu alta i esperar que l'Agustí els recordi i se'ls situï al cap. El becari avisa que llegirà "Palmira", primer poema d'un recull titulat "Intimitats de vestíbul" de 1993.
El poeta, segur i sempre bromista, fa que sí amb el cap.
Creies ser la més puta de la colla
perquè els teus ulls miraven més enllà...
"Para, para..." diu l'Agustí, el seu esguard desorientat s'il·lumina i les seves mans desaferren el bastó que cau al terra: amb dos versos ha estat suficient perquè el poemari recuperi la seva habitació perduda a la memòria de l'escriptor. "
Mare meva, on estava això, ho havia perdut!"
"Tot és aquí", diu el noi, " sempre ha estat aquí, a l'arxiu".
Agustí Vilar, amb tota la humilitat del món pregunta: " puc emportar-me una còpia a casa?"
El becari, sorprès pel paper de descobridor de tresors que li ha caigut en sort, li diu que és clar, les obres son seves i "ara mateix li farem una fotocòpia".
El nerviosisme s'ha transmès a l'escriptor i una capa d'emoció impregna la sala de consulta."
El Cristian li va anar descrivint amb deteniment el contingut de la caixa, llegint inicis de relats i poemes, fins a trobar el fil que els unia permetent-nos fer una bona descripció.
L'Agustí ens va confirmar que els havia perdut en aquell camí que va emprendre fa temps, quan encara no s'havia adaptat a la ceguesa.
L'Arxiu ha estat el dipositari d'aquella memòria ara recuperada.
Parlament d'Agustí Vilar a la sala de plens de l'ajuntament amb motiu del lliurament de la medalla d'or de la Ciutat de Sant Feliu de Llobregat a Joana Raspall, 14 de maig de 1993.
Un moment de la trobada entre Cristian Rubio i Agustí Vilar, 22 de maig de 2013.
Potser pensareu que a través de les fonts d'Arxiu només es poden fer recerques sobre la història de la humanitat, però hem de dir que també es poden estudiar molts altres temes.
Georgina Ibáñez i Mireia Borrajo, estudiants de l'IES Martí Dot, i Engràcia Miquel, la seva tutora, ens han demostrat que els documents d'arxiu i la biblioteca auxiliar poden ser una font per treballar un altre tipus d'història, en tot cas una altra escala de temps que no està feta a la mida dels homes i les dones.
Es tracta del temps geològic, de la història de la Terra en un indret concret: Sant Feliu de Llobregat.
Les dues estudiants volien fer el seu treball de recerca de batxillerat sobre geologia, un tema que implicava fer treball de camp.
Havien d'apropar-se al temps geològic de manera directa, per això res millor que conèixer com s'havia format el tros de terra més proper, aquell que trepitgen habitualment: la geologia de Sant Feliu de Llobregat i el seu entorn.
Per fer això necessitaven conèixer l'estructura, les propietats físiques, les dinàmiques i la història dels materials que havien format la Terra, així com els processos que l'havien mogut de lloc o l'havien transformat.
Per treballar aquest tema l'Arxiu conserva plànols i fotografies de diversos fons documentals i col·leccions.
En concret es disposa de tot el material previ a l'elaboració de l'Atles del Baix Llobregat, una documentació del fons del Centre d'Estudis Comarcals del Baix Llobregat.
La biblioteca auxiliar també conté estudis inèdits i llibres i revistes que són difícils d'aconseguir perquè han tingut una distribució limitada.
Les alumnes van consultar aquesta documentació.
També van disposar de l'ajut del geòleg santfeliuenc Jordi Galindo i del professor Josep Maria Mata, catedràtic de Geologia Minera de l'Escola Politècnica Superior d'Enginyeria de Manresa.
El treball té un vessant didàctic gràcies a l'elaboració d'uns itineraris que van posar en pràctica.
Van fer tres sortides amb els seus propis companys de classe i amb altres grups del seu institut amb la finalitat d'aplicar la seva recerca a l'ensenyament.
El treball de camp de la Georgina i la Mireia va estar farcit d'aventures, per exemple un dia, quan estaven fent l'itinerari de Collserola, van quedar aïllades i acorralades en mig d'una batuda de caça de porcs senglars.
Van haver de cridar per tal que les deixessin sortir.
Al final van poder passar a l'altra banda del tancat.
També van tenir un petit incident quan feien l'itinerari del riu en bicicleta, una d'elles va rebre una gran picada d'un borinot.
Les investigadores van accedir a la Cova de l'Or, un jaciment arqueològic que es remunta al període neolític.
Els hi va costar molt trobar-lo però al final van poder entrar a la cova tot i el perill que comporta.
L'experiència va ser molt interessat, però tant elles mateixes com la professora no recomanen que s'hi accedeixi per raons de seguretat.
Sí, han trepitjat el terreny i l'han fet definitivament seu.
Ara volen compartir tot el que han après.
Desitgen que el seu treball sigui patrimoni de la ciutat, en especial de les escoles i de totes aquelles persones que vulguin conèixer la història geològica del terme municipal de Sant Feliu de Llobregat.
Així ho han fet constar en el mateix treball.
"Per donar a conèixer el nostre treball deixarem una còpia a l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat perquè la població de Sant Feliu o simplement qui vulgui conèixer Collserola i el riu Llobregat, pugui aprendre més sobre la geologia i a més a més, gaudir d'unes entretingudes excursions (p.2)"
"Per a nosaltres aquest treball ens ha servit per aprendre nous conceptes i per consolidar els que ja havíem aprés sobre geologia.
A més hem aprés a fer un treball de camp i així hem pogut conèixer millor el nostre entorn.
També explicant els itineraris que hem fet amb els alumnes ens ha ajudat a reafirmar-nos en els nostres coneixements i a posar-nos en el lloc dels professors.
Valorem molt la consciencia mediambiental que hem adquirit en la realització dels itineraris al poder veure amb els nostres ulls els impactes antropogènics (abocadors incontrolats, contaminació del riu per les indústries, modificacions de la llera i del delta del Llobregat...) i poder, a més, crear una consciència ambiental a la població (p.2)."
Des de l'Arxiu vam prendre el compromís de mostrar-vos la seva recerca i per això avui la fem pública.
Mireia Borrajo i Georgina Ibáñez amb la seva tutora Engràcia Miquel.
Som en ple agost, un mes de poques històries, però lluny de l'aparent calma, l'Arxiu bull d'activitat.
Aquest mes s'han confabulat diverses circumstàncies per il·luminar i difondre una documentació específica.
Es tracta dels documents que parlen dels nostres avantpassats, en concret dels que alimenten els estudis genealògics.
Aquests dies, hem tingut la visita d'un amant de la genealogia: Jordi San José, l'Alcalde de Sant Feliu de Llobregat.
Ha vingut per conèixer de primera mà la tasca de l'Arxiu en relació amb aquet tema.
I és que la genealogia crea lligams amb el passat, però també amb el present, perquè pot fer estrènyer vincles entre persones separades per molts milers de quilòmetres.
Des de fa temps l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat ha digitalitzat padrons d'habitants del segle XIX i del primer terç del segle XX.
Aquesta documentació és a Internet a l'abast de tothom a través d'" Arxius en línia ", un cercador de fons i documents.
Ara ja es poden trobar els padrons antics dels municipis de Begues, Corbera de Llobregat i Sant Feliu de Llobregat.
Hi ha, però, altra documentació a punt de digitalitzar-se.
I és que, des de fa dues setmanes, una operadora de càmera no para de fotografiar documents sobre la població de la comarca.
Ho fa per encàrrec de la Societat Genealògica d'Utah, dins del Family Search Project.
Això és possible per un conveni signat entre aquesta societat i el Departament de Cultura de la Generalitat que abasta el conjunt d'arxius comarcals de Catalunya.
A través del Family Search Project s'ha reproduït documentació dels cinc continents, en especial d'Europa.
Les reproduccions s'estan fent d'acord amb els terminis i la legislació vigent en matèria de dades personals.
Durant l'últim mes, hem disposat de la col·laboració d'una estudiant, becària de l'Escola d'Arxivística i Gestió de Documents, que ha participat en la revisió de l'ordre dels documents, un treball feixuc, però imprescindible per facilitar la correcta digitalització.
Jordi San José té un interès personal en els documents amb informació genealògica.
Des de fa temps investiga sobre els seus avantpassats i ha estat usuari de l'Arxiu.
Tot i així, ara el seu interès és sobretot públic, ja que, per la seva condició d'alcalde, ciutadans i ciutadanes d'arreu del món se li adrecen per aprofundir en les seves arrels santfeliuenques.
Jordi San José, l'Alcalde de Sant Feliu de Llobregat, observa les tasques de Sílvia Araujo, una operadora de càmera que ha viatjat a molts països per treballar en el Family Search Project.
Raquel Egea, becària de l'ESAGED, col·laborant en les tasques de revisió de la documentació
En aquesta edició de l'"Ombra a la llum" us explicarem com dos document han unit dues dones: una nena refugiada de la Guerra Civil i una arxivera-investigadora.
Es tracta d'una emocionant recerca del passat que de cop i volta s'ha fet present.
Aquest mes de juliol Mercè Aymerich, l'arxivera de Sant Andreu de la Barca, ha visitat l'Arxiu Comarcal per buscar documentació sobre els refugiats de la Guerra Civil.
L'Ajuntament impulsa un projecte de recuperació de la memòria històrica d'aquesta ciutat.
Ella i altres col·laboradors estan fent un audiovisual sobre aquest període que presentaran el pròxim mes de desembre en el marc de la Festa Major de Sant Andreu.
Fa temps que la Mercè hi treballa.
Ha fet diverses entrevistes a ciutadans i ciutadanes d'aquesta població, però li faltava el testimoni directe d'una part dels protagonistes: els refugiats.
Sabia que Sant Andreu havia allotjat dones, nens i nenes que fugien del front procedents de Madrid i del País Basc, però en desconeixia els noms ja que l'Arxiu Municipal no conserva gaire documentació sobre aquest tema.
Pel contrari, l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat sí que conté documentació al respecte, en concret en el fons de l'Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat, hi ha la documentació del Comitè Comarcal d'Ajut als Refugiats, l'organisme encarregat d'unificar les actuacions de suport als refugiats en el Baix Llobregat.
Aquests comitès estaven integrats per membres de la CNT, la UGT, Socors Roig Internacional i Assistència municipal.
L'Alcalde de Sant Feliu de Llobregat presidia aquest organisme i vetllava per la coordinació de la distribució de les persones desplaçades per la guerra entre les poblacions de la seva demarcació.
Per això aquest fons conté llistes i correspondència sobre els refugiats a la comarca.
Hi ha documentació de tots els municipis.
Entre l'embalum de documents, la Mercè Aymerich va trobar-ne dos amb els noms i les edats d'una mare amb la iaia i dos fills (una nena de 10 anys i un nen de 8).
Tots ells procedien de Madrid i van ser destinats a Sant Andreu de la Barca.
Els documents són com petites espieres per mirar el que va passar temps enrere, però aquestes mirades sovint deixen el neguit de voler saber-ne més.
Aquesta història és la crònica d'una curiositat, però sobretot és el desig i la voluntat de rescatar-ne les protagonistes per donar-les a conèixer a la comunitat.
A l'Arxiu, la Mercè troba documents amb una relació de noms i pensa: "Darrere d'aquells noms potser encara hi ha vida".
Dit i fet, quan arriba a la feina entra per Internet a les pàgines blanques del llistí telefònic, selecciona la província de Madrid i tecleja diferents noms conscient de la dificultat de la recerca.
Sense gaire convicció, ho intenta amb el nom de la nena: Laura.
Sap que és molt difícil trobar les dones perquè tant les casades com les vídues acostumen a tenir el telèfon a nom dels marits.
Escriu el nom complet i tot seguit es desplega un número de telèfon i una adreça.
Però el pessigolleig i el desig de trobar-la fa que, gairebé sense adonar-se, estigui marcant el número de telèfon.
Doncs sí, ho és, ha trobat la petita refugiada de la llista!!!
La troballa va venir acompanyada de dubtes.
Com explicaria a una senyora de 87 anys el que pretén?
Voldrà la Laura explicar-li els seus records?
La recerca a vegades té regals inesperats i en aquesta ocasió la Mercè en va tenir un de molt gros.
La senyora recordava la seva estada a Sant Andreu de la Barca i va accedir a parlar amb ella.
Després la filla es va posar a disposició de l'arxivera per tal d'organitzar la trobada.
Quan la Mercè anava a viatjar cap a Madrid per entrevistar la Laura es va trobar amb un ensurt.
Dies abans, la filla la va trucar per comunicar-li que havien ingressat la mare en un hospital.
A les portes de desvetllar la història, es podia quedar sense el relat!! però va tenir sort i dies després la Laura era a casa ja recuperada.
El 30 de juliol passat es desplaçava a la ciutat amb el càmera de l'empresa encarregada de fer el vídeo.
La Mercè ens assegura que el testimoni de la Laura ha estat molt interessant, tant per conèixer la fugida dels refugiats, com per apropar-se al Sant Andreu de la Guerra.
La família vivia prop de la Ciutat Universitària de Madrid, l'escenari on, a principis del mes de novembre de 1936, s'anaven a produir els combats en defensa de la capital.
El pare de la Laura, per protegir els seus, encarrega a la Creu Roja que evacuï la seva família.
Després ell marxa al front com a voluntari per defensar la República.
La família arriba a Catalunya el 14 de novembre i, l'endemà, dia 15, s'inicien els combats fins el 23 de novembre.
En aquest indret s'aturen per primera vegada les tropes de Franco.
Se salva Madrid per a la República i lluny d'aquest escenari, a Sant Andreu de la Barca, també se salva tota la família.
Unes simples llistes de refugiats han obert la porta a tota una experiència de vida, dos documents de l'Arxiu n'han estat la clau.
Quants relats de gent anònima i senzilla hi ha darrere d'aquests noms!
I quina satisfacció desvetllar i recuperar aque sta memòria oblidada!
Laura López, a casa seva, explicant els seus record a Mercè Aymerich.
Laura López, a casa seva, mostrant fotografies de la seva família a Mercè Aymerich.
Avui us parlarem d'una entitat local de Sant Feliu de Llobregat que utilitza habitualment els serveis de l'Arxiu.
Es tracta d'Arrels locals, una associació que té com a objectiu oferir divulgació històrica i gestió cultural adreçada a l'oci cultural.
Explicarem un exemple dels nous objectes de "negoci" que es poden basar en la informació de l'Arxiu i dels reptes que se'n deriven.
Arrels locals és un grup de persones que volen comunicar la història i el patrimoni local de forma lúdica i interactiva.
Darrera dels seus productes i serveis hi ha, en gran part, la informació i la documentació del web de l'Arxiu Però quina va ser l'espurna que va conduir la Bea Jiménez i l'Esther Tort, les sòcies fundadores de l'entitat, a interessar-se per fer itineraris sobre el passat?
Doncs un personatge molt singular: la història de l'Enriqueta Martí Ripollés, una cèlebre assassina.
Un dels objectius de l'Arxiu és augmentar l'accessibilitat de la documentació per mitjans telemàtics.
Els arxius contenen documentació de gran valor que tradicionalment ha estat utilitzada per al funcionament de l'Administració i com a font per a la recerca.
Ara, gràcies a l'ús de les tecnologies de la informació s'ha millorat i incrementat l'accés a aquesta documentació a través de cercadors en línia.
En el cas de l'Arxiu Comarcal del Baix Llobregat hi ha dos cercadors fonamentals: "XAC_Premsa" (amb 88.600 pàgines de revistes digitalitzades) i "Arxius en Línia", amb més de 78.500 imatges.
Sant Feliu de Llobregat té una llarga tradició de premsa d'abast local i comarcal.
Al llarg de dècades, homes i dones de l'àmbit del periodisme i la història, així com estudiosos i cronistes locals, han escrit en aquest tipus de revistes i ho han fet sobre l'actualitat del moment, però també sobre el passat, els costums i les tradicions dels seus pobles.
Tot plegat és coneixement dispers que es pot rendibilitzar amb l'ús de les tecnologies de la informació.
Aquest és un llegat a disposició de tothom: entitats, empreses i en general de la ciutadania, perquè amb un simple clic es pot trobar de manera instantània informació de tot allò que abans costava moltes hores de dedicació.
La reutilització d'aquesta informació pot ser una ocasió de negoci que pot permetre dinamitzar la comunitat local pel que fa a la cultura, l'economia, l'educació, la política, l'ocupació, entre altres temes.
Arrels locals fa un ús de la premsa i de la biblioteca auxiliar d'arxiu adreçat a la divulgació històrica.
Però, quin va ser l'origen del seu projecte? quins eren els productes que volien oferir?
Quines eren les eines que necessitaven per fer-ho?
Fa anys l'Esther Tort i la Bea Jiménez van coincidir professionalment a la Universitat Oberta de Catalunya.
La trobada de dues persones inquietes amb formacions diferents havia de tenir resultats.
Al cap tenien iniciatives entorn a les possibilitats d'ocupació, les noves tecnologies i les arrels santfeliuenques que compartien.
L'Esther és psicòloga i treballa a l'UOC, la Bea és llicenciada en Història i treballa com a guia al Museu d'Història de Catalunya.
Ambdues coneixien una ruta urbana que ofereix la ciutat de Barcelona on una de les protagonistes és Enriqueta Martí, l'anomenada "Vampira del Raval", una dona santfeliuenca que vivia en aquest barri de Barcelona.
A principis del segle XX, l'Enriqueta va ser acusada d'uns assassinats amb gran ressò mediàtic en el moment.
Aleshores la Bea va visitar l'Arxiu per trobar pistes santfeliuenques sobre aquest personatge.
Això les va animar a pensar en la possibilitat de fer rutes i productes per tal de donar a conèixer personatges de la història de Sant Feliu.
Un esdeveniment anecdòtic d'una dona del passat els va obrir els ulls a un món molt més ric: la història de la seva ciutat.
Per fer tots els seus projectes, la Bea i l'Esther van pensar en associar-se i fa un any i mig van formalitzar la creació d'una nova associació: "Arrels locals".
Durant aquests temps ja han començat a fer diverses activitats, com ara "Un tast per Sant Feliu" (una ruta històrica pel centre de la ciutat), les visites guiades al palau Falguera i la "Ruta Modernista de Sant Feliu" (reelaborant-ne els continguts), "Història de Festes", etc. Darrerament, i per encàrrec de l'Ajuntament, han fet la ponència del debat del Patrimoni dins del Fòrum de Cultura Local i han preparat els continguts de les rutes de Collserola.
Ara noves persones, com el Cristian Domínguez, la Silvia Requena, el Jordi Herms i l'Imma Ribas, han entrat a formar part de l'entitat.
Són joves amb formació en història o en psicologia i tecnologies de la informació.
Ells i elles desitgen aprofitar el coneixement acumulat durant dècades per aquelles persones que els han precedit i ho volen fer per dinamitzar les arrels històriques i el patrimoni entre la comunitat.
L'Arxiu és un servei de referència dels seus temes i des d'aquesta institució se'ls dóna suport.
I és que de mica en mica els arxius mostren el ventall de possibilitats que hi ha darrere dels seus tresors.
Els focus d'interès s'han diversificat i noves idees poden il·luminar-ne els continguts.
Pàgina de l'article del Va i Ve que li va dedicar a la cèlebre assassina, l'historiador local Llorenç Sans l'any 1993, on signa amb el pseudònim de Romeu de Montagut.