El Parc Nacional és una zona d'alta muntanya, amb nombroses valls per descobrir.
Al seu voltant hi ha un munt de petits pobles des d'on es pot accedir al seu interior.
Les valls de Boí (Alta Ribagorça) i d'Espot (Pallars Sobirà) constitueixen les dues portes principals i tradicionals d'entrada al Parc: Des de Boí podem accedir al planell d'Aigüestortes i des d'Espot, a l'estany de Sant Maurici, els dos llocs més coneguts del Parc.
Anar d'una banda a l'altre en cotxe pot suposar unes dues hores de viatge.
Però a cadascuna de les comarques que envolten el Parc hi ha altres opcions per descobrir alguns indrets no tan coneguts però amb un interès considerable per al amants dels paisatges de muntanya.
Així doncs el primer que cal decidir és quina vall volem visitar, ja que no és possible veure-ho tot en un sol viatge i segur que sempre hi ha alguna bona raó per tornar a visitar-nos.
Si voleu venir durant la temporada hivernal (de novembre a maig) cal tenir present que el Parc es troba cobert de neu i que l'accés pot ser més complicat.
Sobretot en aquesta època cal informar-se prèviament de l'estat de carreteres i camins.
La Vall de Boí és al mateix temps un terme geogràfic i el nom d'un municipi que conté un conjunt monumental d'art romànic molt important, amb esglésies com ara Sant Climent i Santa Maria de Taüll, Sant Joan de Boí i Santa Eulàlia d'Erill la Vall, entre moltes altres.
El 30 de novembre de 2000 va ser declarat Patrimoni Mundial de la Humanitat per la UNESCO.
Al poble d'Erill la Vall es troba el centre d'interpretació del romànic de la Vall de Boí.
Al poble de Boí hi ha una de les cases del Parc, seu administrativa del Parc i un dels centres principals d'atenció al visitant.
Convé entrar a demanar informació i fulletons sobre les diferents possibilitats d'activitats que ofereix la vall: A la ribera de Sant Nicolau hi ha l'estany de Llebreta o el Planell d'Aigüestortes, uns dels indrets més coneguts del Parc, però caminant una mica més amunt també hi ha llocs molt bonics: l'estany Llong, l'estany Redó, Dellui o el Portarró d'Espot, el pas de muntanya que separa l'Alta Ribagorça del Pallars Sobirà.
Deixant la ribera de Sant Nicolau a la dreta, es pot accedir cap a la zona de Cavallers, una vall no tant coneguda però amb indrets molt interessants, al voltant de l'estany Negre de Boí, i on es troba el pic de Comaloforno que amb 3029 m és el més alt del Parc.
La vall de Barravés, camí de la Val d'Aran, també pertany geogràficament a l'Alta Ribagorça.
Al poble de Senet hi ha un centre d'informació del Parc Nacional amb una exposició permanent sobre la relació entre els animals i els éssers humans.
Més amunt, a prop de l'entrada del túnel de Vielha, es pot deixar el cotxe per anar a caminar cap a la vall de Besiberri o la vall de Conangles, dos dels itineraris més freqüentats de la zona i que ens permeten accedir a diversos estanys.
La vall d'Espot és coneguda per l'estany de Sant Maurici i els esmolats pics dels Encantats, una de les estampes més fotografiades per tots els visitants de la vall.
Si es vol caminar una mica més es pot pujar cap als estanys de Ratera i Amitges, on el bosc desapareix i ens endinsem a la veritable alta muntanya.
Una vall menys freqüentada, i amb un fort desnivell des d'Espot, permet arribar fins a l'estany Negre de Peguera.
Visiteu la casa del Parc per obtenir els darrers consells i més informació.
Al nord del Pallars Sobirà hi ha altres petites valls dignes de ser visitades: sortint d'Espot en direcció al Port de la Bonaigua i la Val d'Aran trobaríem la vall de Son, la Mata de València que és l'avetosa més gran de tota la península ibèrica, la vall de Cabanes i la vall de Gerber.
Al sud de la comarca, prop de Sort, la vall d'Àssua manté encara una important activitat ramadera.
Al poble de Llessui el centre d'informació del Parc acull també al Museu dels pastors de la vall d'Àssua i al llarg de tot el cicle ramader anual organitza activitats per conèixer la feina dels pastors actuals.
La Val d'Aran és un territori occità situat administrativament a l'extrem nord-occidental de Catalunya.
Després de la batalla de Muret, mentre la resta de l'Occitània passava a mans dels francesos, la Val d'Aran va seguir sota la influència de la Corona d'Aragó.
Avui en dia és la única regió on la llengua occitana és promoguda i reconeguda com a oficial (l'aranès és una varietat gascona d'aquest idioma).
Una gran part de la comarca està en el costat nord dels Pirineus i el riu que la travessa, la Garona, desemboca a l'oceà Atlàntic.
La part meridional de la comarca està inclosa a la Zona Perifèrica del Parc Nacional: el circ de Colomèrs, al que s'arriba sortint de Salardú, és l'indret del Parc amb la major concentració de petits estanys d'origen glaciar.
També es poden visitar les valls veïnes de Valarties i Ruda.
La part més meridional del Parc pertany a la Vall Fosca, a la comarca del Pallars Jussà.
S'hi arriba des de la Pobla de Segur, en direcció a la Torre de Capdella, seguint una carretera que arriba fins a Sallente on un telefèric que funciona durant els mesos d'estiu facilita l'accés cap a l'estany Gento, l'estany Tort o l'estany de Colomina, a la part superior de la vall.
Aquesta vall va ser pionera en la construcció de preses i centrals hidroelèctriques que durant tot el segle XX van fer que els Pirineus es convertissin en una font d'energia barata i renovable.
Prop del poble de Capdella un museu ens ensenya aquesta primera central inaugurada a principis del segle XX i que encara continua sent operativa.