L'últim os panda europeu va habitar la península Ibèrica fa uns sis milions d'anys.
Aquesta és la conclusió d'una recerca liderada per l'investigador Beatriu de Pinós de l'Institut Català de Paleontologia (ICP) Juan Abella a partir de l'anàlisi de restes fòssils procedents del jaciment de Las Casiones (Terol).
El llinatge d'ossos panda que avui relacionem amb l'Extrem Orient es va originar a Europa i en concret a la península Ibèrica?
L'exemplar més antic d'aquesta subfamília s'ha trobat en dos jaciments ben propers, a Nombrevilla 2 (Saragossa) i a Can Mata (els Hostalets de Pierola), datats de fa 11,6 milions d'anys.
Podem afirmar que, mentre no aparegui cap nova evidència paleontològica, l'origen del llinatge d'ossos panda és europeu i, més concretament, ibèric.
En eixa època no hi havia gaire contacte entre Europa i Àfrica, i el centre del nostre continent estava ocupat per un extens mar interior del qual els mars Negre, Caspi i d'Aral són els darrers vestigis.
Aquest úrsid amb molta probabilitat era originari del sud-oest d'Europa i posteriorment es va desplaçar cap a l'actual Hongria, a la riba d'aquest mar interior continental.
Justament, els úrsids més primitius van aparèixer al miocè inferior, fa uns 23 milions d'anys; són l'origen de tota la família, però no sabem quin percentatge de parentesc presenten respecte a cadascuna de les subfamílies actuals.
Però, en qualsevol cas, és clar que el seu origen és europeu central.
Com dèiem, l'exemplar més antic que pertany a la família dels pandes data de fa 11 milions d'anys; entremig tenim més de 10 milions d'anys en què sabem que hi ha úrsids, però tan primitius que no els podem classificar dins de les subfamílies existents.
L'aspecte d'aquests exemplars era molt diferent respecte a l'os panda xinès actual?
Eren bastant dispars des d'un punt de vista dentari.
Els animals del període miocè registren unes adaptacions dentàries molt generalistes, encara que enfocades al consum de material vegetal dur.
El panda actual, en canvi, disposa d'adaptacions molt especialitzades en el consum de material duròfag vegetal, que empra en la ingesta de bambú.
De fet, un estudi prou recent reflecteix que en tractar-se d'úrsids d'ordre carnívor, els pandes escullen els brots amb un valor més elevant en proteïnes.
A la pràctica, això equival a una mena de dieta vegana amb un contingut proteic semblant a la de qualsevol altre carnívor.
Tinguem en compte que estem parlant d'animals amb estómac no compartimentat com el dels herbívors típics.
Aquest estudi ens aporta llum sobre el camí que va resseguir l'evolució d'aquesta família d'úrsids.
D'altra banda, hi ha un caràcter que és present entre els Indarctos i que els apropa encara més als pandes actuals, i és que disposen d'un fals dit polze, anomenat sesamoide radial, que els permetia l'oposabilitat respecte a la resta de dits.
Un caràcter que els animals carnívors no requereixen per a l'alimentació, perquè no han de manipular l'aliment amb la mà, però que és de gran utilitat per a un herbívor que l'ha d'agarrar per portar-lo a la boca.
Per quina raó van desaparèixer aquests gèneres d'ossos a Europa i només es conserven a la Xina actual?
L'extinció dels pandes europeus es va deure segurament a un canvi en les condicions del clima i a la competició amb altres espècies similars.
Les primeres formes d'esta subfamília es caracteritzaven per una mida menuda, amb un pes d'entre 60 i 100 quilos com a màxim.
Després desapareixen en Europa i els únics que hi trobem són els del gènere Indarctos, el panda que es va extingir al miocè superior.
El problema rau en què estes formes són molt més grans, des de 200 i fins a 500 quilograms de pes, i ja no són tan herbívors com les formes menudes anteriors.
Potser van tenir una evolució paral·lela a la dels pandes i es van fer massa grans per consumir només vegetals, fet que va donar fruit a exemplars omnívors.
Aquests pandes es van extingir en una època precedent a la dessecació pràcticament completa de la Mediterrània i van ser substituïts a Europa per un grup paregut als úrsids provinents d'Àsia, encara més grans i corredors que el gènere Indarctos.
La hipòtesi més plausible és que restés alguna població d'úrsids més menuts i herbívors en certes parts d'Àsia que, amb el pas del temps, acabarien donant lloc als pandes gegants actuals.
Van arribar a existir fins a tres gèneres diferents a la península.
Correcte, els tres gèneres d'aquesta subfamília ( Kretzoiarctos, Miomaci i el posterior Indarctos ) es troben a la península Ibèrica.
El primer Indarctos es localitza al jaciment de Can Llobateres i la seva distribució és molt àmplia; arriba fins a Nord-amèrica, encara que no van poder arribar més al sud que al nord d'Àfrica.
En aquest moment està tot en revisió i s'han d'analitzar els holotipus (exemplars tipus de cadascuna de les espècies) per comprovar-ne la validesa.
Sovint és necessari no només llegir els articles antics, sinó també revisar les col·leccions per analitzar el material de primera mà, perquè a voltes les conclusions extretes a principi de segle, sense la informació de què disposem avui dia, presenten uns errors que es van acumulant al llarg del temps.
Com era l'entorn del jaciment de Las Casiones fa més de sis milions d'anys, quan hi habitaven els exemplars d'os que vostès han identificat?
L'ecosistema al miocè superior era una mica més fred que el del període immediatament anterior i precedeix el moment de dessecació gairebé completa de la Mediterrània, que es va esdevenir en tancar-se l'obertura cap a l'Atlàntic a l'actual estret de Gibraltar.
El podríem descriure semblant al d'una sabana africana més o menys arborada.
Quan hi trobem primats o esquirols voladors es tractarà de bosc més tancat i normalment, si hi apareixen cavalls, elefants o rinoceronts corredors, es correspondrà a zones més obertes.
En principi, podríem pensar en una sabana arborada, ja que aquestos úrsids panda, encara que omnívors, necessitarien molta massa vegetal.
També tenien la possibilitat de consumir restes animals, però no són animals gaire caçadors, perquè són plantígrads.
A banda de la descripció dels exemplars que han detectat, també han teoritzat sobre la manera com vivien, la seva dieta, com es movien, com es relacionaven amb altres espècies?
La meua tesi es va centrar en una espècie del mateix gènere trobada al jaciment del Cerro de los Batallones de Madrid, on s'acumula una comunitat amb quatre espècies de carnívors de més de 100 quilos de pes.
Cap ecosistema actual suporta quatre espècies tan grans simultàniament.
Hem d'estudiar, per tant, una probable partició d'espais entre zones arborades i obertes, amb una distinció també de dieta.
Els estudis d'isòtops practicats demostren que els úrsids serien de caràcter més herbívor, consumidors de plantes, arrels, baies i també, ocasionalment, carn.
Aquestos ossos estaven més ben adaptats a mastegar vegetal que a tallar carn.
Vostè és investigador a l'ICP dins del programa Beatriu de Pinós d'incorporació d'investigadors postdoctorals al sistema català de recerca.
Quina valoració en fa, del programa?
No vaig tenir opció de sol·licitar una beca postdoctoral quan vaig finalitzar la meva tesi, ja que s'havien extingit uns mesos abans.
I quan van eixir de nou, en molts casos ja no hi podia accedir perquè feia més temps que havia acabat la tesi.
Per sort vaig obtenir una beca Prometeo per investigar a l'Equador i posteriorment una Beatriu de Pinós que m'ha permès tornar a tenir l'opció de donar continuïtat a la meva recerca en carnívors miocens.
L'ICP, a més, és un centre molt rellevant en l'àmbit de la paleontologia, que ha contribuït amb avanços substancials en investigació sobre primats del miocè i ara també amb els úrsids.