En comparació amb la continuïtat estricta que ha caracteritzat el designi autonòmic català al llarg del segle XX, nascut de la dialèctica a l'entorn de l'organització territorial de l'Espanya constitucional, basat en el dinamisme social contemporani i atent a les necessitats d'una societat democràtica moderna, les experiències històriques anteriors no tenen altre relleu que el d'antecedents llunyans i inespecífics, no exempts d'ambigüitat.
En efecte, un fil històric d'afirmació clara de la personalitat política de Catalunya travessa tot el segle XX, malgrat les resistències oposades per la inèrcia centralista de l'Estat espanyol, especialment remarcada a les etapes d'involució democràtica radical, les dues dictadures de 1923-1930 (general Primo de Rivera) i 1939-1975 (general Franco).
És ben manifest el nexe entre els primers triomfs electorals del catalanisme polític el 1901-1907, que palesaren la inadequació del marc estatal, i la primera experiència d'autogovern català, la Mancomunitat de 1914-1925; entre aquesta i el règim autònom de la Generalitat instaurada dins la Segona República espanyola de 1931-1939; i entre la Generalitat republicana i la formació actual, que n'és explícitament la restauració, facilitada per la subsistència legal d'una Generalitat a l'exili, paral·lela al domini franquista a l'interior.
Des del punt de vista dels polítics catalanistes, la Mancomunitat era un primer pas modest però útil cap a l'autonomia de Catalunya, i, per això, la mateixa institució impulsà els treballs per a la seva reconversió a l'alça.
En efecte, la Mancomunitat aprovà el 25 de novembre de 1918 les Bases per l'autonomia de Catalunya i estimulà un projecte d'Estatut, que fou aprovat pels diputats i els parlamentaris reunits en assemblea el 25 de gener de 1919.
Aquest Estatut, amb 34 articles i diverses disposicions transitòries, configurava un govern autònom format per parlament, executiu i governador general, dibuixava un marc financer propi i delimitava les competències estatals i les autonòmiques.
El projecte va ser rebutjat per l'executiu i el parlament espanyols sense fer-lo objecte de debat, però quedà com un punt de referència per al futur immediat.
Pel pacte de Sant Sebastià de 17 d'agost de 1930, els partits polítics republicans d'Espanya es posaren d'acord en un disseny global per a l'imminent canvi de règim que incloïa l'autonomia política de Catalunya dins la anhelada República.
Arran de les eleccions municipals de 12 d'abril de 1931, que determinaren la caiguda de la monarquia, Francesc Macià, líder d'Esquerra Republicana de Catalunya -partit triomfador a Catalunya- proclamà de manera unilateral «la República catalana com a Estat de la Federació Ibèrica» el dia 14, poques hores abans que a Madrid es procedís a proclamar la Segona República espanyola.
Però el dia 17, Macià arribà a un pacte amb representants del govern provisional espanyol en virtut del qual la República catalana era rebatejada amb el nom més ambigu de Generalitat de Catalunya, en inexacta recuperació del nom medieval de la Diputació del General.
El govern provisional català tenia com una de les seves missions principals impulsar la redacció d'un estatut d'autonomia, i fou designada a tal efecte una ponència que, reunida a Núria, ultimà el seu avantprojecte el dia 20 de juny de 1931.
El text fou sotmès a consulta dels ajuntaments catalans, que s'hi pronunciaren a favor, i del cos electoral de Catalunya, amb un resultat també aclaparador.
La definició de Catalunya com a Estat autònom dintre la República espanyola i la imatge d'aquesta com a federació voluntària de pobles s'avançava al procés constituent espanyol, que havia de ser la tasca del parlament que sorgiria de les eleccions generals a celebrar el 28 de juny del mateix any.
Calgué, en conseqüència, adaptar l'Estatut de Núria, que, un cop reformat, fou promulgat el 15 de setembre de 1932 sense sotmetre'l de nou al plebiscit dels catalans.
L'Estatut de 1932 definia Catalunya com a regió autònoma, amb hisenda pròpia i el nucli d'institucions de la Generalitat: Parlament, president i Consell Executiu.
La regulació i desenvolupament d'aquest marc institucional quedava encarregat al nou Parlament de Catalunya, que fou elegit per primera i única vegada dins l'etapa republicana el 20 de novembre de 1932.
Francesc Macià, primer president i restaurador de la Generalitat moderna (1931-1933)
Arran dels esdeveniments d'abril de 1931 quedà constituïda, amb caràcter provisional, la Generalitat de Catalunya, presidida per Francesc Macià i composada per un consell o govern, una assemblea de representants dels municipis -denominada Diputació Provisional de la Generalitat- i uns comissaris que, en qualitat de delegats del govern, s'encarregaven dels serveis pertanyents a les suprimides Diputacions provincials de Girona, Tarragona i Lleida, mentre que la de Barcelona -i la seva seu de la plaça de Sant Jaume- esdevenia altre cop la base principal del poder autònom de Catalunya.
A la darreria de 1932, amb l'aprovació de l'Estatut i les eleccions al Parlament, quedà configurada la Generalitat definitiva, amb Francesc Macià ratificat com a president i Lluís Companys nomenat president del Parlament.
A la mort del primer, el 25 de desembre de 1933, correspongué la presidència de la Generalitat al segon, que l'exercí fins al final de la Guerra Civil, excepte el parèntesi de suspensió de l'Estatut que va d'octubre de 1934 a febrer de 1936.
En la presidència del Parlament, succeïren Companys Joan Casanovas, fins a octubre de 1938 (amb el mateix parèntesi), i Josep Irla, a partir d'aquesta data.
Per l'Estatut Interior de Catalunya de 25 de maig de 1933 quedaren fixades les institucions fonamentals de l'autonomia i les relacions entre elles, i es configurà el Consell Executiu, encapçalat pel president de la Generalitat -o per un conseller primer, com a delegat de l'anterior- i format per consellers titulars dels departaments de l'administració.
A causa dels grans trasbalsos dels anys 30, la transferència de les competències prevista encara no havia estat completada quan es produí l'abolició de la Generalitat el 1939, però des de bon començament l'aportació econòmica estatal per fer front als serveis transferits encara fou més lenta i resultà sempre insuficient, de manera que el dèficit hagué de ser compensat amb aportacions extraordinàries dels municipis.
Els primers mesos de l'any 1934 quallaren les lleis més importants per a l'organització de la nova Catalunya.
El traspàs dels serveis d'ordre públic, que permeté eliminar els governadors civils (11 de gener), donà lloc a la Junta de Seguretat de Catalunya, que coordinava les accions autonòmica i estatal en aquesta àrea.
D'acord amb les previsions estatutàries, va quedar constituït el Tribunal de Cassació, amb jurisdicció sobre les matèries civils i administratives de competència autonòmica, format per un president i dotze magistrats i organitzat en dues sales: la civil, encarregada d'aplicar el dret civil català; i la contenciosa administrativa, que actuava en defensa dels drets dels ciutadans contra la mateixa administració pública.
En matèria educativa, la Generalitat seguí els passos de la Mancomunitat i prengué iniciatives que anaven més enllà de les transferències realitzades pel govern central.
Un altre dels fronts de la política de la Generalitat fou l'organització territorial i la reforma del règim local, amb una llei municipal que recollia les aspiracions del moviment municipalista.
Arran de la formació, el 4 d'octubre de 1934, d'un govern de la República que donava entrada a una organització considerada antirepublicana i autiautonomista, el president Companys va proclamar unilateralment un «Estat Català de la República Federal espanyola» el dia 6, però la insurrecció va ser avortada el mateix dia pel capità general de Catalunya, i Companys destituït i empresonat, en un ambient de repressió molt marcada.
Entre octubre de 1934 i febrer de 1936, amb l'Estatut suspès, la presidència de la Generalitat fou ocupada per persones designades pel govern central amb el títol de governadors generals de Catalunya.
El triomf del Front Popular a les eleccions de 16 de febrer de 1936 comportà l'aixecament de la suspensió de l'Estatut, l'excarceració de Companys i la seva reposició en la presidència de la Generalitat.
L'aixecament militar del 18 de juliol fracassà a Catalunya i fou seguit de manera immediata per un desbordament revolucionari de l'autoritat de la Generalitat de Catalunya, perquè les forces sindicals de la CNT van imposar un Comitè Central de Milícies Antifeixistes que actuà com un autèntic poder governamental al llarg dels mesos següents.
El setembre de 1936 es formà, encapçalat per Josep Tarradellas com a conseller primer, un govern d'unitat amb forces d'esquerra, que, amb el decret de col·lectivitzacions de 24 d'octubre, legalitzà els actes revolucionaris i mirà d'anar restablint una certa normalitat.
Els fets de maig de 1937 deturaren la revolució, i les forces republicanes concentraren l'activitat en la guerra.
Catalunya, un dels darrers bastions de la legalitat, hagué d'acollir en el seu territori el govern central, que interferí en les competències de la Generalitat en una situació cada vegada més anormal i desesperada, que precedí la victòria militar dels sublevats.
Amb l'ocupació militar de Catalunya, completada a començament de l'any 1939, la supressió de la Generalitat, el decomís del seu patrimoni i la restauració de les Diputacions provincials -la de Barcelona rebé com a seu el Palau de la plaça de Sant Jaume- encetaren un període de privació de la democràcia i els drets nacionals catalans que havia de durar fins a la mort del dictador el 20 de novembre de 1975.
Les autoritats de la Generalitat de Catalunya, com les de la República espanyola, hagueren d'exiliar-se.
El president Lluís Companys va refugiar-se a França, però, arran de l'esclat de la Segona Guerra Mundial i l'ocupació alemanya del territori francès, va ser detingut pels nazis i lliurat a la policia franquista.
Traslladat primer a Madrid i després a Barcelona, el president de la Generalitat va ser jutjat en un consell de guerra sumaríssim i afusellat al castell de Montjuïc el dia 15 d'octubre de 1940.
A la mort de Companys, Josep Irla, president del Parlament de Catalunya elegit el 1938, va assumir interinament el càrrec de president de la Generalitat a l'exili, i el 1945 formà un govern integrat per persones de prestigi però comprensiblement inoperant.
Arran de la seva dimissió el 1954, un grup d'antics diputats del Parlament català, reunit a l'ambaixada espanyola a Mèxic (conservada per les autoritats republicanes exiliades perquè el govern mexicà no havia reconegut el règim de Franco), decidí mantenir la continuïtat institucional i va elegir president de la Generalitat Josep Tarradellas, que el 1937 havia estat conseller primer del govern català i conseller de Finances.
El president Tarradellas, resident a França, va ser reconegut com a dipositari de la continuïtat legal de la Generalitat per les forces polítiques catalanes i, a la darrera etapa de la dictadura franquista, establí contactes amb els nous líders sorgits a l'interior de Catalunya.
Lluís Companys, segon president de la Generalitat contemporània.
La mort del general Franco el 20 de novembre de 1975 i el nomenament immediat de Joan Carles I com a rei d'Espanya obrí un procés de transició des de la dictadura cap a la reinstauració d'institucions democràtiques que comportà, també, la recuperació de la Generalitat de Catalunya, en un clima d'esgotament del franquisme i reivindicació de les llibertats ciutadanes.
El 3 de juliol de 1976, fou nomenat president del govern Adolfo Suárez, que avançà de manera cada vegada més decidida cap a la reforma.
Encetà contactes amb les forces de l'oposició democràtica i féu aprovar per les Corts franquistes un projecte de llei per a la reforma política, sotmès a referèndum el 15 de desembre, amb resultat favorable.
Un cop legalitzats els partits polítics, les primeres eleccions legislatives espanyoles democràtiques des de 1936, celebrades el 15 de juny de 1977, configuraren unes cambres que tingueren com a comesa principal la redacció d'una constitució, que fou aprovada en referèndum el 6 de desembre de 1978.
La Constitució de 1978 proclama «la unidad indisoluble que la nación española», però reconeix tot seguit el dret d'autogovernar-se a les «nacionalidades y regiones», proclamació que va emparar la generalització de les autonomies i, en aquest sentit, per mal i per bé, canvià el context en què havia de reaflorar la Generalitat de Catalunya.
El 21 de maig de 1976, els contactes entre l'oposició democràtica espanyola i els representants de l'Assemblea de Catalunya i el Consell de Forces Polítiques de Catalunya havien donat com a fruit el reconeixement de les demandes catalanes de restabliment provisional de l'Estatut de 1932 i formació d'un govern de la Generalitat.
A les primeres eleccions democràtiques de 1977, a Catalunya el triomf dels partits polítics que incloïen en els seus programes aquestes reivindicacions fou aclaparador.
Immediatament, el president Suárez va reconèixer la legitimitat històrica del president Josep Tarradellas, que fou cridat a Madrid el 28 de juny i amb qui negocià el restabliment formal de la Generalitat, al marge de l'Assemblea de Parlamentaris i sense recuperació de l'Estatut de 1932.
En ocasió de la diada nacional de l'11 de setembre d'aquell any, més d'un milió de persones reclamava pacíficament pels carrers de Barcelona l'estatut d'autonomia, i poc després, el decret de 29 de setembre de 1977 reconeixia com a president de la Generalitat Josep Tarradellas, l'única autoritat republicana que retornà d'un exili de quaranta anys per assumir un càrrec de rellevància dins la democràcia emergent.
Tarradellas va formar un govern integrat per representants de totes les forces polítiques parlamentàries (excepte Aliança Popular) que exercí la seva tasca sobre un migrat nombre de competències i amb escàs marge de maniobra.
L'Assemblea de Parlamentaris Catalans va nomenar una comissió d'experts per redactar l'avantprojecte d'estatut d'autonomia.
Aquesta denominada Comissió dels Vint es reuní al parador de Sau i produí un text que, assumit per l'Assemblea de Parlamentaris el 16 de desembre de 1978, va ser objecte de discussió a la comissió constitucional del Congrés dels Diputats, que l'aprovà el 13 d'agost de 1979, i fou sotmès a referèndum el 25 d'octubre del mateix any, amb resultat favorable.
El 18 de desembre de 1979 l'Estatut d'autonomia de Catalunya era sancionat pel rei Joan Carles I. Les primeres eleccions autonòmiques, celebrades el 20 de març de 1980, van donar com a resultat un Parlament que es constituí el 10 d'abril i elegí com a president Heribert Barrera.
Jordi Pujol, líder de la força política més votada, va ser elegit 126è president de la Generalitat.
Manifestació a Barcelona l'11 de setembre de 1977, per a la recuperació d'un estatut d'autonomia, de les institucions de la Generalitat i el retorn del seu president exiliat.
Quaranta-un anys després de l'abolició pel general Franco de les institucions polítiques i nacionals de Catalunya, el poble català tornava a disposar d'un Parlament, d'un Govern i d'un president sorgit de les urnes.
El president Pujol va formar un govern de coalició entre el seu partit, Convergència Democràtica de Catalunya (CDC), i Unió Democràtica de Catalunya (UDC).
L'any 1984 s'incorporava un tercer partit, Esquerra Republicana de Catalunya (ERC), fins a l'any 1987.
En un context de grans canvis esperonats per la sortida de la dictadura, les tensions de la guerra freda i el que més tard s'ha denominat "globalització", Catalunya va recuperar institucions oficials i civils desaparegudes o malmeses durant el període del franquisme, i va iniciar un procés de modernització i d'obertura als mercats estrangers.
També es van revitalitzar la llengua i la cultura catalanes, anys enrere reprimides.
Convergència i Unió fou la força majoritària al Parlament durant cinc legislatures.
Durant els successius mandats de Pujol es va consolidar políticament l'autonomia catalana i Catalunya va viure un notable procés de modernització.
Després de les eleccions al Parlament de Catalunya celebrades el 16 de novembre de 2003, el Partit dels Socialistes de Catalunya, Esquerra Republicana de Catalunya (ERC) i Iniciativa per Catalunya-Verds (ICV) van arribar a un acord per constituir una majoria parlamentària.
L'acord entre les tres forces es coneix com a Pacte del Tinell perquè es va rubricar al saló noble de l'antic Palau Reial de Barcelona.
Aquell pacte va fer possible que la Presidència de la Generalitat recaigués en el candidat socialista, Pasqual Maragall, que havia estat alcalde de la ciutat de Barcelona del 1982 al 1997.
El seu mandat va estar marcat per un fort impuls a les polítiques socials i, de manera especial, per la reforma de l'Estatut d'autonomia de Catalunya.
El Parlament de Catalunya va aprovar la proposta de reforma el 30 de setembre de 2005.
Aquella proposta va ser objecte de negociació amb les Corts espanyoles.
El text final resultant fou aprovat pel poble de Catalunya en el referèndum celebrat el 18 de juny de 2006 i va entrar en vigor el 9 d'agost del mateix any.
Després de l'aprovació de l'Estatut de 2006, Pasqual Maragall va convocar eleccions anticipades per al dia 1 de novembre i va anunciar que ell no s'hi presentaria.
Va ser substituït al càrrec per José Montilla, que havia encapçalat la candidatura socialista.
Montilla va ser investit president pel Parlament el dia 23 de novembre de 2006, amb els vots de PSC-CpC, ERC i ICV-EUiA, defensant el programa de l'anomenat Acord d'Entesa, i va prendre possessió com a 128è president de la Generalitat el dia 28 d'aquell mateix mes.
L'acció de govern de la legislatura 2006-2010, va estar marcada pel desplegament legislatiu i competencial de l'Estatut de 2006, per la negociació i acord d'un nou sistema de finançament i per les polítiques socials.
Posteriorment, a partir del primer trimestre de 2008, el Govern d'Entesa es va dedicar, de forma prioritària, a la lluita contra la crisi econòmica, especialment els seus efectes sobre les empreses i les famílies catalanes.
Un cop finalitzada la legislatura, el 28 de novembre de 2010, se celebraren novament eleccions al Parlament de Catalunya, que Convergència i Unió guanyà de manera incontestable, obtenint 62 dels 135 escons.
El debat d'investidura del candidat a la presidència, Artur Mas i Gavarró, se celebrà entre el 20 i el 23 de desembre.
Artur Mas va ser investit President de la Generalitat el dia 23, després que el Partit dels Socialistes s'abstingués en la segona votació, i prengué possessió del càrrec al Saló de Sant Jordi del Palau de la Generalitat el dia 27 de desembre de 2010.
L'11 de setembre de 2012, 1,5 milions de persones es van manifestar a favor de que Catalunya esdevingués un nou Estat d'Europa.
La transcendència del canvi en el model de relació amb Espanya que comportava aquesta reivindicació massiva va fer necessari, a criteri del president de la Generalitat, Artur Mas, convocar eleccions anticipades que permetessin conèixer per mitjà del sufragi el suport real a aquesta posició.
Les forces polítiques que van assumir al seu programa electoral el compromís d'impulsar un procés per canviar el model de relació de Catalunya amb Espanya i fer efectiu el dret dels catalans a decidir el seu futur en un país van obtenir fins a 107 escons d'un total de 135.
Convergència i Unió va guanyar les eleccions, amb 50 escons, en una jornada electoral que va concloure amb una participació rècord del 68%.
Mas va tornar a ser investit president de la Generalitat el 21 de desembre de 2012, amb el suport del seu grup parlamentari (CiU) i d'Esquerra Republicana de Catalunya.
Va prendre possessió del càrrec en una cerimònia solemne al Saló Sant Jordi del Palau de la Generalitat el 24 de desembre de 2012.
El 27 de setembre de 2015 es van celebrar eleccions anticipades al Parlament de Catalunya, que va guanyar la coalició Junts pel Sí, formada per Convergència Democràtica de Catalunya i Esquerra Republicana de Catalunya, amb Artur Mas com a candidat a la presidència de la Generalitat.
En el primer debat d'investidura, el 10 i el 12 de novembre de 2015, el candidat proposat per Junts pel Sí, Artur Mas, no va ser investit president en segona volta per 62 vots a favor i 73 en contra.
Després d'un mes de negociacions amb la CUP, es va arribar a un acord per complir el mandat democràtic del 27 de setembre amb un nou candidat a la presidència de la Generalitat, l'exalcalde de Girona i president de l'Associació de Municipis per la Independència Carles Puigdemont.
El debat d'investidura del candidat es va celebrar el darrer dia possible abans del termini legal per convocar de nou eleccions al Parlament de Catalunya, el diumenge 10 de gener, i Puigdemont va ser investit 130è president de la Generalitat de Catalunya en primera votació amb el suport de 70 dels 135 diputats de la Cambra -dos més dels necessaris per a la investidura per majoria absoluta- 63 vots en contra i 2 abstencions, corresponents a dos diputats de la CUP.
Puigdemont va prendre possessió del càrrec en un acte al Saló de Sant Jordi del Palau de la Generalitat el 12 de gener de 2016.
El Govern espanyol, en aplicació de l'article 155 de la Constitució espanyola, va convocar eleccions anticipades per al 21 de desembre de 2017.
El 14 de maig de 2018, Quim Torra i Pla va ser investit com a president de la Generalitat en segona volta.
Torra va prendre possessió del càrrec el 17 de maig en una cerimònia celebrada al Saló Verge de Montserrat del Palau de la Generalitat.
El nou Govern de la Generalitat va prendre possessió el 2 de juny de 2018.