sol·licitat per la Mesa del Parlament de Catalunya, en relació
amb la Proposició de llei de suport a les seleccions catalanes
La Mesa del Parlament de Catalunya, en la sessió del dia 29 de
juny de 1999, a instància de més d'una desena part dels
membres de la Cambra, del grup parlamentari popular, va acordar de
sol·licitar dictamen, d'acord amb els articles 8, primer, i
9.1 de la Llei 1/1981, de 25 de febrer, en relació amb el
Dictamen de la Comissió de Cultura sobre la Proposició
de llei de suport a les seleccions catalanes, Tram.
les esmenes reservades per a defensar en el Ple.
sol·licitud va tenir entrada en el registre d'aquest Consell
el dia 30 de juny de 1999 (Reg.8014/30.6.99).
El Consell Consultiu, en la sessió del dia 1 de juliol de
1999, un cop examinada la sol·licitud formulada, es va
declarar competent per a emetre el dictamen i va nomenar ponent el
conseller senyor Ramon M. Llevadot i Roig.
En la mateixa sessió va acordar de demanar informació i
documentació complementàries al conseller de Cultura,
al portaveu del Grup Parlamentari Popular i al president de la Unió
de Federacions Esportives Catalanes, d'acord amb l'article 15 del
Proposició de llei sotmesa a consulta d'aquest Consell
Consultiu té per objecte la modificació dels articles
d'abril, de l'esport, "per possibilitar la participació i
la presència de Catalunya en qualsevol tipus de competició
esportiva", segons afirma l'exposició de motius de la
Proposició de llei que dictaminem.
Abans de fer el judici de constitucionalitat de la Proposició
de llei sotmesa al nostre dictamen, sembla convenient fer referència
a alguns dels trets essencials del règim jurídic actual
de les federacions esportives catalanes, amb la finalitat de
ressaltar les diferències que es derivarien de l'aprovació
de la Proposició de llei objecte de dictamen.
cal esmentar que l'actualment vigent Llei de l'esport 8/1988, en
referir-se a l'activitat de les federacions catalanes en l'àmbit
esportiu i per tal de delimitar-lo territorialment, empra els termes
"estatal o internacional" mentre que la nova redacció
de l'article 19 utilitza l'expressió "supraautonòmics",
l'abast de la qual s'analitzarà més endavant en aquest
amb l'article 19.1 de Llei 8/1988 i per tal de dur a terme la seva
participació en activitats esportives d'àmbit estatal,
les federacions esportives han de formar part obligatòriament
de les federacions espanyoles en la representació que
Res no s'especifica, però, a la Llei 8/1988
sobre l'obligació d'integrar-se en les federacions esportives
espanyoles per tal de participar en competicions oficials
Amb la nova redacció de l'article 19.1 de la
Llei 8/1988, i als efectes de participar, desenvolupar i organitzar
activitats esportives en àmbits supraautonòmics no
supraautonòmiques" sinó que les federacions
esportives catalanes "poden sol·licitar la integració
com a membres de les corresponents federacions d'àmbits
supraautonòmics i en altres entitats (...) en els termes
que estableixin les respectives normes estatutàries i llur
que fa a la representativitat de les federacions esportives
catalanes, la Llei 8/1988 no feia cap declaració específica,
mentre que la nova redacció de l'article 19.2 de l'esmentada
Llei estableix que aquestes són les representants del
respectiu esport federat català en els àmbits
supraautonòmics, de manera que és funció seva la
creació, el foment i l'impuls de les seleccions catalanes amb
la finalitat de participar en esdeveniments de qualsevol àmbit
oficial o amistós, segons s'escaigui.
el sistema actualment vigent, un cop elegits per les federacions
esportives catalanes els esportistes que han d'integrar les
seleccions nacionals de Catalunya de la modalitat o disciplina
corresponent, és obligació dels clubs esportius
federats als quals aquells pertanyin facilitar l'assistència
dels esportistes a les convocatòries que tinguin lloc per a la
preparació i participació de les seleccions catalanes
de 22 de març, pel qual es regulen les federacions esportives
desprèn que els esportistes no estan obligats a assistir a les
competicions programades de les seleccions catalanes, mentre que,
segons el nou apartat 3 de l'article 25 de la Llei 8/1988, aquesta
assistència a les convocatòries de les seleccions
catalanes esdevé de caràcter obligatori.
a declaració genèrica que no figura en la regulació
actual, el nou apartat 4 de l'article 25 de la Llei 8/1988 estableix
la possibilitat que les seleccions catalanes utilitzin l'himne i la
bandera oficials de Catalunya en les competicions oficials en què
I finalment, en el marc d'una cooperació que ja es
perfilava en la legislació anterior amb les entitats
esportives d'altres països, el nou apartat 5 de l'article 25 de
la Llei 8/1988 preveu la cooperació i la coordinació de
les federacions catalanes amb les entitats esportives dels països
de llengua catalana, en la mesura en què ho permetin les
a la Unió de Federacions Esportives de Catalunya (en endavant
UFEC); entitat representativa del conjunt de les federacions
legalment constituïdes i inscrites a Catalunya, que té la
finalitat de millorar i desenvolupar l'esport en el territori de
Catalunya, la nova redacció de l'article 26 de la Llei 8/1988
li atribueix una sèrie de funcions que ja contemplava el
Decret 70/1994, de 22 de març, pel qual es regulen les
federacions esportives catalanes, en relació amb les quals la
novetat més destacable és la declaració que
entre els seus objectius s'hi troba la promoció del Comitè
Olímpic de Catalunya (nova redacció de l'apartat 2 de
l'article 26 de la Llei 8/1988) i l'atribució de la funció
de la "promoció de la institucionalització de
competicions i activitats interautonòmiques o internacionals
que permetin la projecció exterior de Catalunya" [lletra
e) del nou apartat 3 de l'article 26 de la Llei 8/1988].
assenyalar, no obstant això, que l'article 88.2 lletra i) de
l'abans esmentada norma reglamentària, que preveu "la
promoció de la participació catalana en el moviment
olímpic i el reconeixement de Catalunya com a país
esportiu", ha estat anul·lat pel Tribunal Superior de
Justícia de Catalunya en la Sentència núm.
755/1996, de 4 de desembre, amb el benentès que aquesta
Sentència està pendent de recurs de cassació
fent-se ressò de la creixent importància de l'activitat
esportiva dels discapacitats, el nou apartat 2 de l'article 46 de la
Llei 8/1988 atribueix a l'Administració esportiva de la
Generalitat la funció de donar suport a aquests atletes "en
totes les competicions d'àmbit internacional on puguin tenir
la representació de Catalunya".
Respecte a alguns apartats dels preceptes de la Llei 8/1988 afectats
per la Proposició que es dictamina i perquè pot afectar
la seguretat jurídica el fet que no queda clar si aquells es
deroguen o continuen vigents, aquest Consell constata que la
Proposició de llei modifica l'apartat 2 de l'article 26 de la
Llei de l'esport i afegeix un nou apartat 3 però no especifica
què succeeix amb l'apartat 3 actual.
mateix, la Proposició de llei modifica l'apartat 1 de
l'article 46 de la Llei de l'esport i afegeix un nou apartat 2, sense
especificar què succeeix amb l'actual apartat 2 del precepte.
vista de les modificacions contingudes en la Proposició de
llei de suport a les seleccions catalanes, pot ser il·lustratiu
confrontar, sintèticament també, la regulació
resultant de la Proposició de llei amb la Llei estatal
10/1990, de 15 d'octubre, de l'esport, actualment vigent.
la no obligatorietat d'integrar-se en les federacions
supraautonòmiques per tal de participar, desenvolupar i
organitzar activitats esportives en l'àmbit supraautonòmic,
segons quina fos la interpretació que es donés al
precepte entraria en contradicció amb els següents
l'article 32 quan estableix, amb caràcter preceptiu, que per
tal de participar en activitats o competicions esportives oficials
d'àmbit estatal i internacional, les federacions autonòmiques
s'han d'integrar en les federacions espanyoles corresponents.
nivell d'organització, les previsions de la Proposició
de llei (incloent les atribucions en relació amb competicions
internacionals que s'atorguen a la UFEC) també podrien
contradir-se amb l'article 8 lletra i) perquè atribueix al
Consell Superior d'Esports, prèvia conformitat del Ministeri
d'Afers Exteriors, la potestat d'autoritzar o denegar la celebració
en territori espanyol de competicions oficials internacionals, així
com la participació de les seleccions nacionals en les
competicions internacionals, i amb la lletra p) d'aquest article, que
també li atribueix la potestat d'autoritzar la inscripció
de les federacions esportives espanyoles en les corresponents
federacions esportives de caràcter internacional.
aquesta línia, la previsió que les federacions
catalanes de cada modalitat esportiva són les representants
del respectiu esport federat català en els àmbits
supraautonòmics i que correspon a aquestes federacions el
foment i l'impuls de les seleccions catalanes amb la finalitat que
puguin participar en esdeveniments esportius de qualsevol àmbit
de caràcter oficial o amistosos [nous art. 3.2, lletra r) i
19.2 de la Llei 8/1988] també s'oposaria, hipotèticament,
a l'article 6 de la Llei 10/1990, quan declara que l'esport d'alt
nivell té una funció representativa d'Espanya en les
proves o competicions esportives oficials de caràcter
internacional, i a l'article 33.2 de la Norma estatal, des del moment
en què també declara que les "federaciones
que fa a l'últim incís d'aquest precepte estatal i als
supòsits que contempla, també podria entrar en
contradicció amb la competència que la Proposició
de llei atribueix a les federacions catalanes per a l'elecció
dels esportistes que han d'integrar les seleccions catalanes en
la promoció del Comitè Olímpic de Catalunya que
preveu el nou apartat 3 de l'article 26 de la Llei 8/1988, entraria
en contradicció amb l'article 48.5 de la Llei 10/1990 quan
diputats signants de la petició de dictamen demanen que aquest
Consell Consultiu es pronunciï sobre la constitucionalitat de la
Proposició de llei "i, en particular, pel que fa als
la Llei en la seva totalitat fent referència als extrems
Competències de l'Estat i de la Generalitat en matèria
d'esports i eventuals antinòmies entre les legislacions
Legitimitat constitucional que les federacions esportives catalanes
representin el respectiu esport català en els àmbits
Possibilitat que les seleccions catalanes utilitzin l'himne i la
bandera de Catalunya en les competicions oficials en què
Adequació a la Constitució espanyola i a l'Estatut
d'Autonomia de Catalunya de l'habilitació que la Proposició
de llei atorga a les federacions catalanes per a fomentar la
cooperació i la coordinació amb entitats esportives
dels països de llengua catalana, promovent seleccions conjuntes.
Conformitat a la Constitució espanyola i a l'Estatut
d'Autonomia del precepte de la Proposició de llei que
assenyala com a objectiu general de la Unió de Federacions
Esportives de Catalunya (UFEC) "(...) el foment exterior (de
l'esport català) i la promoció de les seleccions
esportives catalanes i del Comitè Olímpic de
Correcció constitucional i estatutària del precepte
contingut a la Proposició de llei que atribueix a
l'Administració esportiva de la Generalitat la possibilitat de
donar suport a la participació dels esportistes catalans amb
discapacitats en totes les competicions d'àmbit internacional
on puguin tenir la representació de Catalunya.
Obligació dels esportistes catalans d'assistir a les
convocatòries de les seleccions catalanes (article 25.3 de la
Llei 8/1988 en la redacció que resulta de la Proposició
de les qüestions anteriors no són sinó aspectes de
la qüestió més àmplia relativa a l'abast de
la competència estatal sobre relacions internacionals (art.
149.1.3 CE) i el seu eventual caràcter obstatiu de la
possibilitat que les federacions esportives catalanes puguin tenir
"en els àmbits supraautonòmics" (aquí
internacionals) la representació del respectiu esport federat
català, al marge de les "federaciones deportivas
del Deporte 10/1990, de 15 d'octubre, "ostentarán la
qüestions fan referència a aspectes més interns de
l'esport a nivell estatal com són la relació entre
federacions esportives espanyoles i federacions esportives catalanes
pel que fa a les competicions oficials d'àmbit estatal i,
finalment, la darrera qüestió té una directa
connexió amb el dret de llibertat dels esportistes i al
contingut essencial del dret d'associació.
cert que la Proposició examinada evita (en els articles 1 i 2)
la utilització de l'expressió "àmbits
internacionals" i la substitueix per la d'"àmbits
supraautonòmics", però aquesta expressió no
solament pot voler dir "àmbits interautonòmics"
i "estatals", sinó també àmbits
superiors als autonòmics (i també als estatals) és
a dir, "àmbits internacionals".
obliga a plantejar la qüestió tenint en compte, també,
totes aquestes accepcions de l'expressió "supraautonòmic".
que fa a la distribució de competències entre l'Estat i
té sobre l'esport competència exclusiva (art. 9.29 EAC)
i en virtut d'aquest precepte estatutari es dictà la Llei
8/1988, de 7 d'abril, de l'esport, que ara es proposa modificar, i
que, en canvi, cap apartat de l'article 149.1 CE atribueix a l'Estat
competències sobre aquesta matèria.
estableix uns deures genèrics a tots els poders públics
per fomentar les activitats esportives i l'article 149.2 CE atribueix
a l'Estat una competència sobre "cultura" que el
que pertoca a les comunitats autònomes (article 9.4 EAC).
i la inexistència d'un títol competencial inequívoc
a favor de l'Estat en matèria d'esport el cert és que
aquest ja ha dictat dues lleis postconstitucionals reguladores de la
matèria: la Llei de 31 de març de 1980, derogada i
substituïda per la vigent Llei 10/1990, de 15 d'octubre, tot
invocant l'article 43 abans esmentat i d'altres títols
competencials (educació, investigació, sanitat,
Aquesta mateixa Llei invoca també
la Sentència del Tribunal Constitucional 1/1986, de 10 de
gener -esmentada a l'exposició de motius- segons la qual
Consell Consultiu en els seus Dictàmens núm. 144, de 15
de març de 1988, sobre el Projecte de llei de l'esport (BOPC
de 17 de març de 1988) i núm. 169, d'11 de desembre de
1990, amb motiu de la Llei estatal de l'esport de 15 d'octubre de
1990, ja va analitzar la competència estatal per dictar una
llei sobre l'esport i va arribar a la conclusió de la
subsistència de la dita competència sobre la matèria,
especialment, per la "delimitació territorial de les
estatal també pot trobar suport -segons el Dictamen d'aquest
Consell núm. 144 a dalt esmentat- "en la lectura de
l'article 149.2 CE continguda en la jurisprudència
concretament, en el Dictamen núm. 169, d'11 de desembre de
1990, el qual es refereix al també Dictamen del Consell núm.
144, de 15 de març de 1988, es reconeix la importància
que "té el límit territorial de les competències
de la Generalitat, derivat de la naturalesa de l'activitat esportiva
i l'estructura organitzativa que el gestiona" (F II.1) i a més,
atès el model d'estructura federativa d'àmbit estatal
és certament possible l'existència d'una organització
de l'esport pròpia de les CCAA, però amb el benentès
que aquest fet no impedeix ni substitueix l'estructura establerta a
la regulació de les associacions esportives en allò que
es refereixi a les competicions oficials d'àmbit estatal, en
el Dictamen núm. 169, abans esmentat, el Consell també
va reconèixer la legitimitat de la regulació estatal
i que cap d'aquests condicionaments de la competència sobre
associacions no exclou la regulació per la Generalitat de les
associacions esportives que tenen la seva seu social a Catalunya
(criteri competencial utilitzat per la Llei catalana de l'esport), sí
que poden justificar, en canvi, la intervenció estatal quan es
tracti específicament de regular la participació
de les associacions o dels clubs esportius en una competició
mateix, en el Dictamen núm. 30, de 13 d'octubre de 1982, (F
III.b) aquest Consell, referint-se a les competències de la
Generalitat sobre l'esport i associacions, va assenyalar que "(...)
aquestes competències de la Generalitat tenen naturalment, el
límit territorial que els assignen els articles 7 i 25.1.
el cas de determinades activitats de coordinació o
organitzatives de competències que ultrapassin el territori de
Catalunya, les quals excedeixen les competències de la
el Tribunal Constitucional ha reconegut competències estatals
sobre l'esport a les Sentències 67/1985, de 24 de maig;
1/1986, de 10 de gener i 16/1996, d'1 de febrer.
ocasió de la regulació de les federacions esportives
espanyoles, quan reconeix competències al legislador estatal
per utilitzar la via associativa per atribuir a un determinat tipus
d'associacions -les federacions- l'exercici de funcions públiques
de caràcter administratiu en un determinat sector de la vida
social com és l'esport (FJ 4 C); en la segona el Tribunal
reconeix l'existència d'entitats esportives -les federacions
espanyoles- que desenvolupen les seves activitats en un àmbit
estatal que afecta els interessos propis de "l'esport federat
espanyol en el seu conjunt" (FJ 3), i en la tercera, dictada amb
motiu de la impugnació feta per la Generalitat d'un conjunt de
partides que figuraven al Pressupost de l'Estat -concretament el
concurrència de competències sobre l'esport, però,
ha d'ésser rectament interpretada i a aquests efectes caldrà
Que les eventuals contradiccions entre la legislació estatal i
la catalana, no han d'ésser resoltes pel principi de jerarquia
-les normes estatals no tenen un rang superior a les autonòmiques-
Les normes estatals sobre l'esport [llevat del que preveu la
disposició addicional segona, lletra a) de la Llei 10/1990,
que fa referència a l'ensenyament] no tenen caràcter
bàsic i per tant la Llei estatal no pot servir de paràmetre
per a determinar la constitucionalitat de la Proposició de
llei que dictaminem en el sentit que si aquesta està
legitimada per la competència autonòmica sobre esport
(art. 9.29 EAC) faria inoperant -pel que fa a Catalunya- qualsevol
l'exercici efectiu de la repetida competència autonòmica,
àdhuc en la seva projecció exterior o internacional.
Només en el cas que la norma autonòmica envaís
la competència estatal seria inconstitucional.
Per idèntica raó, en allò que sigui de
competència estatal, la legislació catalana no podrà
regular allò que pertoca decidir a l'Estat per a tot el
Entre les matèries que corresponen a la
competència de l'Estat hi ha -pel que interessa a aquest
dictamen- la relativa a la regulació de les competicions
esportives d'àmbit estatal per òbvies raons de
real- contradicció entre l'article 32 de la Llei estatal i
l'article 19.1 i 3 de la Llei catalana segons la nova redacció
que resulta de la Proposició de llei que dictaminem.
efecte, l'article 32.1 de la Llei estatal, que posa com a condició
a les federacions esportives d'àmbit autonòmic perquè
els seus membres puguin participar en competicions esportives
oficials d'àmbit estatal, que les dites federacions
espanyoles corresponents, és una opció legislativa
legítima del legislador estatal a la qual s'han d'atendre les
territorial (estatal) de les dites competicions correspon a aquest
la seva banda, l'article 19.1 de la Llei catalana de l'esport segons
la nova redacció que es proposa no s'oposa a la Llei estatal,
federacions catalanes la integració en la federació
espanyola corresponent, però, amb el benentès que, com
estatal, és lògic que les federacions esportives
a allò que estableix la dita norma: no podran participar en
competicions esportives d'àmbit estatal.
altra banda, el respecte a les normes i reglaments de les federacions
esportives estatals en matèria disciplinària i
competitiva quan les federacions catalanes o els seus clubs
participin en les competicions oficials d'àmbit estatal està
expressament reconegut en l'article 19.3 de la Llei catalana de
l'esport segons la nova redacció proposada raó per la
qual no hi ha en aquest precepte cap vici d'inconstitucionalitat.
necessitat de fer cap esforç interpretatiu pot afirmar-se que
l'adverbi "només" que figura en aquest apartat 3 del
precepte de la Proposició de llei no modifica substancialment
el sentit de l'article 19.2 de la Llei de l'esport 8/1988 sinó
que es limita a posar un especial èmfasi al que ja deia aquest
precepte en la seva anterior redacció.
és necessari detallar, al nostre efecte, la llarga discussió
Serà suficient recollir el resultat, bastant
unànime actualment, d'aquestes discussions doctrinals.
federacions esportives són associacions de segon grau de
configuració legal i de naturalesa privada tot i que de
vegades poden realitzar -per delegació- algunes funcions
aquest sentit la Sentència del Tribunal Constitucional
67/1985, de 24 de maig, ja va establir el caràcter
conjunto de la ley -es refereix a la primera Llei estatal de l'esport
partir d'aquesta Sentència -i en el dret positiu, del Reial
decret 643/1984, article 1.2- s'inicia una etapa legislativa, tant a
l'Estat com a moltes comunitats autònomes, en la qual la nota
funcions pròpies sinó també de funcions
delegades per l'Administració de l'Estat, sota la coordinació
cal examinar aquí les diferents lleis dictades per les
comunitats autònomes espanyoles sobre l'esport.
de remarcar que la Llei estatal 10/1990 en el seu article 30.2 diu
tendència a la "publificació" de les
activitats esportives és clara i és lògica
conseqüència de la gran incidència que l'esport,
sobretot en el seu àmbit competitiu, té en àmplies
Però aquest Consell entén que aquest
exercici de funcions públiques o administratives -delegables-
no és consubstancial a les federacions esportives ni
espanyoles ni autonòmiques (en el nostre cas catalanes) ja que
seria perfectament legítim -i per suposat constitucional- un
sistema organitzatiu en el qual la intervenció dels poders
públics (llevat de l'obligació de foment que dimana de
l'article 43.3 CE i que per tant és ineludible tant per
l'Estat com per les comunitats autònomes) fos inexistent o, si
més no, mínima, i en el qual quedarien subratllats els
aspectes festius de l'esport -espectacle- amb total desconnexió
amb altres aspectes més pròpiament relacionats amb la
política o amb l'Administració.
doctrina més autoritzada entén, i aquest Consell ho
constata també així, que el Tribunal Constitucional no
ha dit mai de forma genèrica que les federacions esportives
tenen atribuïdes per llei funcions públiques, el que ha
dit -en referència a la Sentència del Tribunal
Constitucional 67/1985, de 24 de maig- és que la Llei 13/1980
(l'anterior Llei estatal de l'esport) li atribuïa funcions
públiques, la qual cosa és ben diferent.
afegeix aquesta doctrina, duu a la conclusió necessària
que la tècnica de delegació no és ni molt menys
obligatòria per a totes les comunitats autònomes i que
podria arbitrar-se un sistema autonòmic on de forma voluntària
la comunitat autònoma deixés en mans privades l'esport
de competició, i no fos necessària la figura de la
i que a Catalunya és evident, també, un cert
intervencionisme de l'Administració en l'esport que es posa en
relleu, entre d'altres, en l'article 21.2 de la Llei de l'esport de
1988 ("les federacions esportives catalanes han de dirigir i
regular les activitats pròpies de llurs especialitats
esportives fetes a Catalunya en coordinació amb
l'Administració esportiva de la Generalitat") i en
l'article 25.2 (pertoca a l'Administració esportiva de la
Generalitat promoure, de comú acord amb les federacions
esportives catalanes, el foment i l'organització d'activitats
esportives entre les comunitats autònomes i en l'àmbit
internacional, d'acord amb les normes que són d'aplicació
general) el cert és que pel que fa a les federacions
esportives catalanes hi ha dues diferències d'una certa
consideració amb les "federaciones deportivas españolas"
regulades pels articles 30 a 40 de la Llei de 15 d'octubre de 1990
tot i les coincidències que també existeixen:
L'article 17 de la Llei catalana de l'esport de 7 d'abril de 1988
destaca el caràcter essencialment privat de les federacions
Les federacions esportives catalanes són entitats privades
d'interès públic i social, constituïdes bàsicament
per associacions, clubs o agrupacions esportius i, si escau, per
esportistes o per altres representacions, dedicades a la promoció,
la gestió i la coordinació de la pràctica dels
esports específics reconeguts dins l'àmbit de
Les federacions esportives catalanes gaudeixen de personalitat
jurídica i capacitat d'obrar plenes per al compliment de llurs
la seva part, l'article 30 de la Llei estatal de l'esport de 15
d'octubre de 1990, després de definir també les
federacions esportives espanyoles com a entitats privades (sense
afegir-hi les notes "d'interès públic i social")
amb personalitat jurídica pròpia i l'àmbit de
les quals s'estén a tot el territori de l'Estat, afegeix, com
s'ha vist, aquesta nota d'exercir per delegació "funcions
públiques", no apareix en la definició de les
federacions esportives catalanes de les quals es remarca el seu
caràcter d'entitats privades "d'interès públic
Àdhuc el Decret 70/1994, de 22 de març,
en el seu article 7, afegeix a aquests qualificatius el "d'interès
Segons la Proposició de llei que examinem (art. 2) la nova
redacció de l'article 19 de la Llei 8/1988, de 7 d'abril, de
l'esport, en el seu apartat 2 diu que "les federacions
esportives catalanes de cada modalitat són les representants
del respectiu esport federat en els àmbits supraautonòmics
representació, doncs, que la Llei atribueix a aquestes
federacions és ben clara i, alhora limitada a allò que,
realment, ha de ser: "del respectiu esport federat català"
en els dits àmbits que, com hem dit abans, al nostre judici
comprèn tant l'àmbit interautonòmic i estatal
canvi, la Llei estatal de l'esport, en el seu article 33.2 estableix
ens atenim, doncs, a la literalitat de la Llei estatal, les
federacions espanyoles representen Espanya en les competicions
En canvi si ens atenim a la literalitat de
la Proposició de llei que dictaminem la representativitat de
les federacions esportives catalanes és ben diferent: no
representen Catalunya -com a nacionalitat històrica- sinó
"el respectiu esport federat català".
tant, en aquest punt, entre la normativa estatal i l'autonòmica
no hi ha una contradicció insuperable: la normativa estatal
atribueix a les federacions esportives espanyoles la representació
de l'Estat en el seu conjunt mentre que la normativa autonòmica
atribueix a les federacions catalanes la representació de
en la seva projecció internacional no qüestiona la
representació més general també en l'àmbit
internacional reconeguda per Llei 10/1990 a les federacions d'àmbit
competència estatal sobre "relacions internacionals"
(art. 149.1.3 CE) ha estat sovint invocada en els conflictes entre
l'Estat i les comunitats autònomes pel simple fet de concórrer
en l'assumpte controvertit alguna "dimensió exterior",
la qual cosa, si fos certa, podria frenar moltes actuacions de
promoció exterior de les comunitats autònomes en uns o
altres camps de la seva competència específica, com si
el títol de les "relacions internacionals" tingués
tanta virtualitat que, com s'ha dit gràficament, "contaminés
tot allò que toca" encara que sigui de forma indirecta o
relació amb aquesta qüestió s'ha de dir que
l'evolució de la doctrina del Tribunal Constitucional ha estat
la posició del Tribunal Constitucional era més aviat
procliu a mantenir un concepte ampli de "relacions
internacionals" que amb el temps ha quedat molt acotat i
efecte, el Tribunal Constitucional en la Sentència 154/1985,
de 12 de novembre, sobre la base d'arguments de pura territorialitat
va declarar que la Comunitat Autònoma de Galícia era
incompetent per crear a l'estranger un Institut gallec de Batxillerat
a distància per entendre que la seva creació suposaria
una relació entre la Comunitat gallega i un poder públic
estranger, la qual cosa vulneraria obertament la competència
exclusiva de l'Estat en matèria de relacions internacionals; i
una altra Sentència del Tribunal Constitucional, la 137/1989,
de 20 de juliol, en relació amb un comunicat de col·laboració
subscrit l'any 1984 entre el conseller d'Ordenació del
Territori i Medi Ambient de la Junta de Galícia i la Direcció
General del Medi Ambient del Govern de Dinamarca, també
considera que la subscripció de Convenis correspon a l'Estat i
per tant, anul·la l'acord de col·laboració
Però aquesta Sentència ja tenia el vot
particular subscrit per quatre magistrats, que es varen oposar a un
concepte rígid i expansiu del títol competencial de
l'article 149.1.3 CE, el qual, segons aquests vots particulars,
"condueix a negar a les CCAA tota possibilitat constitucional de
realitzar aquella mena d'activitats i contactes que, encara que
tinguin una dimensió internacional, no originen obligacions
immediates i actuals, ni suposen exercici de la sobirania, no
incideixen en la política exterior de l'Estat i no generen
responsabilitats d'aquest enfront d'altres Estats".
canvi, la següent Sentència del Tribunal núm. 153,
de 5 d'octubre del mateix any 1989, dictada a propòsit d'una
Ordre del Ministeri de Cultura sobre concessió de la
nacionalitat espanyola a pel·lícules cinematogràfiques
coproduïdes amb empreses estrangeres, va atribuir la competència
executiva a la Generalitat rebutjant la tesi estatal que per atreure
la competència invocava l'article 149.1.3 CE.
l'Ordre qüestionada -va dir el Tribunal Constitucional (FJ 8)-
que permeti considerar que el seu contingut tingui relació, ni
tan sols llunyana, amb el que habitualment s'integra en el concepte o
matèria de relacions internacionals (tractats, pau i guerra,
reconeixement d'Estats, representació exterior,
responsabilitat internacional, etc.) ni tampoc no es podria arribar a
admetre que qualsevol relació, per llunyana que sigui, amb
temes amb els quals estiguin involucrats altres països o
ciutadans estrangers, impliqui per si sola o necessàriament
que la competència resulti atribuïda a la regla
el mateix sentit, la Sentència del Tribunal Constitucional
17/1991, de 31 de gener, sobre la Llei del patrimoni històric
espanyol, permet a la Generalitat promoure els seus valors culturals
fora d'Espanya, sempre que amb això no es comprometi la
sobirania nacional ni es generin responsabilitats de l'Estat enfront
Sentència del Tribunal Constitucional 165/1994, de 26 de maig,
dictada a propòsit del Decret del Govern basc pel qual es
regulen l'organització i funcions del "Gabinet per a
assumptes relacionats amb les comunitats europees" i la seva
oficina a Brussel·les, culmina, fins ara, l'explicada evolució
síntesi, els pronunciaments més importants d'aquesta
una primera aproximació a la qüestió, diu el
Les comunitats autònomes, per dur a terme una activitat amb
projecció externa tenen un límit evident: les reserves
que la Constitució efectua a favor de l'Estat, singularment la
reserva prevista en l'article 149.1.3 CE, que confereix a l'Estat
competència exclusiva en matèria de "relacions
pròpia Sentència precisa, encara més, l'abast de
llum d'aquesta doctrina és fàcil concloure que la
projecció exterior de l'esport federat català a través
de les federacions esportives catalanes, segons la Proposició
de llei que examinem (nova redacció de l'article 19.2 de la
Llei de l'esport de 1988) en els àmbits internacionals, no
hauria de plantejar problemes competencials perquè hauran
19.3- les normes i reglaments de les federacions
esportives internacionals i sobretot:
Perquè les federacions esportives catalanes són
persones jurídiques privades -tal com hem vist- i no
Perquè l'organització de les competicions esportives
internacionals l'efectua generalment ens privats i aquestes
competicions estan regides pel Dret privat i no pel Dret
Perquè les relacions sorgides d'aquestes activitats no creen
hi ha, doncs, termes hàbils per a qualificar les relacions
nascudes de la intervenció de les federacions esportives
catalanes en les eventuals competicions internacionals en què
tals només regulables o atribuïbles a la legislació
ha, però, un punt que s'ha de destacar: és cert que la
projecció exterior de l'esport català entra dins de la
competència de la Generalitat ex article 9.29 EAC, però
com ja hem apuntat abans, l'exercici d'aquesta competència no
ha de pertorbar o comprometre la política exterior d'Espanya
que correspon al Govern de l'Estat, perquè segons indica la
pròpia Sentència 165/1994, de 26 de maig "(...)
puntuals i justificades ja que no seria assumible una presumpció
genèrica i a priori de l'incompliment de la política
exterior d'Espanya per part de la projecció exterior de
l'esport feta a través d'una federació esportiva
constitucionalment la possibilitat de la "projecció
exterior" de la competència autonòmica sobre
esports no seria invocable tampoc la limitació autonòmica
de la territorialitat (art. 25.2 EAC) perquè la pròpia
jurisprudència constitucional des de la Sentència
37/1981, de 16 de novembre de 1981, sobre els centres de contractació
de càrregues del País Basc seguida per d'altres
relatives als efectes de determinats actes de cooperatives i caixes
d'estalvis (Sentències 72/1983, de 29 de juliol; 44/1984, de
27 de març; 165/1985, de 5 de desembre; 48/1988, de 22 de
març, entre d'altres) ha suavitzat aquest límit en
admetre que certs actes realitzats en l'exercici d'una competència
autonòmica poden produir efectes fora de l'àmbit de la
ara si és adequat a la Constitució espanyola i a
Llei 8/1998, el qual d'acord amb la redacció continguda en la
Proposició que dictaminem disposa, segons hem vist, que "Les
seleccions catalanes poden utilitzar l'himne i la bandera de
Catalunya en les competicions oficials en què participin".
primer lloc cal recordar que si bé la Constitució
espanyola i l'Estatut d'Autonomia de Catalunya descriuen la bandera
espanyola i la catalana respectivament en els seus articles 4, no
al·ludeixen directament als himnes.
de 10 d'octubre, estableix les normes reguladores de l'himne nacional
d'Espanya que identifica al seu article 1, i la Llei del Parlament de
Catalunya 1/1993, de 25 de febrer, es refereix en el seu article únic
a l'himne nacional de Catalunya.
altra banda la Llei estatal 39/1981, de 28 d'octubre, regula "el
no existint una llei específica del Parlament de Catalunya
sobre l'ús de la bandera catalana.
cap d'aquests preceptes es regula explícitament qui pot
utilitzar les banderes i els himnes espanyol i català, per la
qual cosa, en una primera impressió podria pensar-se que la
seva utilització és privativa dels actes oficials o
toparia amb la realitat quotidiana si s'observa que les banderes, i
els himnes s'utilitzen amb tota naturalitat no solament en els actes
(incloses les curses de braus), diades i celebracions de tota mena i
actes polítics partidistes, és a dir, no solament per
part de les administracions o de les corporacions públiques
sinó també pels particulars, les empreses, els
sindicats, els partits polítics i les associacions o
legitimitat d'aquestes utilitzacions -si es fan amb el decor i
respecte que mereixen els símbols, sense trivialitzar-los- és
indubtable i es dedueix, en uns casos indirectament, de les normes
legals o reglamentàries en vigor i, en d'altres, de la
regulació explícita que es troba en algunes normes tant
estatals com autonòmiques que permeten extreure una doctrina
És, precisament, a Catalunya on la regulació
d'aquestes qüestions és més escassa.
que fa a la bandera espanyola, la Llei estatal 39/1981, només
de forma indirecta al·ludeix a persones diferents de l'Estat,
les comunitats autònomes, diputacions i ajuntaments en dir que
himnes, el Reial decret 1560/1997, de 10 d'octubre, i la Llei
catalana 1/1993, de 25 de febrer, res no diuen sobre la seva
utilització per les persones privades però el cert és
la norma d'abast general que conté una regulació més
explícita de l'ús de la bandera d'Espanya i de les
comunitats autònomes pels particulars (no parla de l'himne,
per l'especificitat de la Llei) és la Llei 32/1988, de 10 de
novembre, sobre marques, la qual en el seu article 11 -recollint un
estableix la prohibició que es registrin com a marques els
regulació feta per d'altres comunitats autònomes és
Així l'article 10 de la Llei de
la Rioja 4/1985, de 31 de maig, reguladora dels signes d'identitat
riojana, prohibeix la utilització de la bandera de la Rioja
com a símbol de partits polítics i la seva utilització
com a marca requereix l'autorització expressa i prèvia
El mateix estableix l'article 10 de la Llei foral
7/1986, de 28 de maig, reguladora dels símbols de Navarra, la
repeteix l'article 10 de la Llei 4/1990, de 19 de desembre, de la
bandera del Principat d'Astúries, pel que fa a l'ús de
la bandera del Principat com a distintiu de productes, i la Llei
2/1984, de 16 d'abril, sobre l'ús de la bandera i l'escut
d'Aragó, conté la mateixa prohibició de la
utilització de la bandera i l'escut com a símbol o
empresarials o qualssevol entitats privades tot afegint que el seu ús
com a distintiu de productes exigirà la prèvia
autorització de la Diputació General d'Aragó.
mateixa regulació, pel que fa a la bandera, com a signe
distintiu de productes (prèvia autorització del Consell
de Govern) la trobem a l'article 7 del Decret 33/1986, de 6 de juny,
que regula la utilització de la bandera i l'escut de
Cantàbria, el qual en el seu article 6 disposa:
potser, prolixa enumeració anterior demostra a bastament a
judici d'aquest Consell Consultiu que arreu d'Espanya la utilització
de la bandera -i, per extensió, de l'himne corresponent- no és
una qüestió exclusiva dels actes oficials sinó
també d'actes festius, esportius i culturals desenvolupats per
persones o entitats privades (i, com hem vist, les "federacions
esportives catalanes" ho són) àdhuc, algunes
vegades, amb finalitats mercantils.
No consta que cap de les normes
esmentades hagin estat recorregudes davant el Tribunal Constitucional
en els aspectes a què fa referència aquest dictamen.
bé, si a Catalunya l'ús de la bandera i de l'himne
nacional català no són monopoli dels actes oficials o
d'aquells en què hi participi un ens públic, ja que cap
norma ni constitucional ni estatutària no ho disposa, ni cap
llei estatal aplicable a Catalunya ho estableix així, és
lògic concloure la legitimitat constitucional de la norma en
qüestió que la Generalitat pot dictar ja sigui en ús
de la seva competència exclusiva sobre esport (art. 9.29 EAC),
Cadascun d'aquests títols competencials podrien donar,
aïlladament, cobertura constitucional al precepte a què
acabar aquest apartat remarquem que la possibilitat -no l'obligació-
que les federacions esportives catalanes puguin utilitzar l'himne i
la bandera de Catalunya en les competicions oficials en què
les normes protocol·làries que, en cada cas, siguin
d'aplicació en funció de la representació
oficial que tinguin les persones o autoritats que assisteixin a
la "projecció exterior" de l'esport és una
emanació legítima de la competència autonòmica
sobre aquesta matèria, tal com hem vist, resulten ajustats a
la Constitució i a l'Estatut d'Autonomia els objectius que
l'article 4 de la Proposició dictaminada (que modifica
l'apartat 2 de l'article 26 de la Llei 8/1988, de 7 d'abril) assigna
a la Unió de Federacions Esportives de Catalunya (UFEC) entre
els quals s'hi inclou: "(...) el desenvolupament de l'esport
català per al seu foment exterior i la promoció de
l'activitat de les seleccions esportives catalanes i del Comitè
48.5 de la Llei estatal de l'esport de 15 d'octubre de 1990 que
reserva al Comitè Olímpic Espanyol la representació
exclusiva d'Espanya davant el Comitè Internacional Olímpic
podria ser, aparentment, un obstacle per a l'existència -en
termes de legalitat estatal- del Comitè Olímpic de
Catalunya, atès que aquesta norma estatal exclou aquest
contra, si tant el Comitè Internacional Olímpic (CIO)
(que és una associació no governamental suïssa,
sotmesa a la Llei suïssa reconeguda pel Decret federal Suís
de 17 de setembre de 1961) com les federacions esportives
internacionals, com el Comitè Olímpic Espanyol no són
subjectes de Dret internacional sinó ens de naturalesa
privada, el precepte a dalt indicat de la Llei estatal, -que no ha
estat qüestionat davant el Tribunal Constitucional- no pot
trobar la seva habilitació en la competència exclusiva
estatal sobre "relacions internacionals" perquè les
relacions entre el Comitè Olímpic Espanyol i el Comitè
Internacional Olímpic no estan regides pel "Dret
internacional" en no ser-ho els subjectes que intervenen en les
Tampoc el dit precepte de la Llei estatal pot
excloure les activitats de promoció a què fa referència
possibilitat que el Comitè Olímpic de Catalunya, que té
la naturalesa d'una associació privada, pugui tenir major o
menor efectivitat no depèn, doncs, de la norma estatal abans
esmentada, sinó de què es compleixin determinats
requisits i que l'accepti el Comitè Internacional Olímpic.
per ara aquesta possibilitat és, certament, difícil.
Era menys difícil l'esmentada acceptació pel CIO, en
l'anterior redacció de l'article que es corresponia amb
olímpic" no coincidia, necessàriament, amb Estat
ja que aquest precepte de la dita Carta (que abans era la Norma 8,
"(...) l'expressió 'país' significa tot aquell
país, estat, territori o porció de territori que el
Comitè Internacional Olímpic consideri, segons la seva
absoluta discreció, com a zona de jurisdicció d'un
Comitè Nacional Olímpic reconegut.
d'aquest Comitè ha de correspondre amb els seus límits
territorials i amb la tradició del seu país i ha
d'ésser aprovada pel Comitè Internacional Olímpic".
darrerament a Atlanta en la sessió núm. 105 del CIO
celebrada el 18 de juliol de 1996 els responsables del Comitè
Internacional Olímpic van introduir un gir de cent vuitanta
graus al concepte primigeni de "país olímpic"
en establir a la Norma 34 de la Carta Olímpica el següent,
que copiem de la versió en llengua castellana:
més la Norma 32.5 de la mateixa Carta estableix:
les dificultats per assolir un objectiu, àdhuc la
impossibilitat d'aconseguir-ho en un moment determinat, pot incidir
en l'eficàcia de la norma, no en la seva constitucionalitat
màxim si la funció assignada a la UFEC, en la
Proposició de llei que dictaminem, és de "promoció"
i la promoció mira sempre al futur.
promoció d'aquesta possibilitat està dintre del
concepte de "projecció exterior" de la competència
de la Generalitat sobre l'esport, la norma continguda al número
2 de l'article 26 de la Llei 8/1988, en la seva nova redacció
s'ajusta a la Constitució i a l'Estatut d'autonomia, atès
que, com hem dit repetidament, la competència estatal sobre
"relacions internacionals" no pot servir de suport a cap
disposició que impedeixi ni el "foment exterior" de
l'esport català ni la promoció de l'activitat a les
seleccions esportives catalanes ni del Comitè Olímpic
de Catalunya malgrat la dificultat que, com hem dit, ha introduït
el CIO amb la redacció donada a l'article 34 de la Carta
la mateixa raó s'ajusta a la Constitució i a l'Estatut
d'Autonomia de Catalunya el número 3 de l'article 26 de la
Llei 8/1988, en la nova redacció continguda en la Proposició
que dictaminem, atès que els apartats a), b), c) i f) no
plantegen qüestions de constitucionalitat i els apartats d) i e)
troben la seva adequació a la Constitució i a l'Estatut
d'acord amb el principi abans exposat que els actes de "projecció
exterior" de l'esport són inherents a la competència
autonòmica sobre la matèria i, a més, aquests
apartats de l'article que examinem ni explícitament ni
competència exclusiva de l'Estat sobre "relacions
correcció constitucional i estatutària de l'apartat 5
de l'article 25 de la Llei 8/1988 en la seva projectada nova redacció
segons la qual les federacions catalanes, sempre que ho permetin les
la cooperació i la coordinació amb les entitats
esportives de països de llengua catalana" i en el seu cas
"promoure seleccions conjuntes", es basa també en el
caràcter essencialment privat de les dites federacions
precepte de la Constitució ni dels estatuts prohibeixen a
aquestes entitats a establir relacions d'aquest tipus que, en
principi, no estaran regides pel Dret públic, sinó pel
Dret privat i, per tant, en no representar les dites federacions
catalanes a Catalunya com a institució política no
estaran sotmeses ni als requisits ni a les aprovacions que tant la
Constitució espanyola (art. 145.2) com l'Estatut d'Autonomia
de Catalunya (art. 27.1 i 2) estableixen per als convenis entre
utilització de les paraules "països de llengua
"comunitats autònomes de llengua catalana" no
prohibeix la utilització d'un terme que, en el llenguatge
manament adreçat a les dites federacions ve matisat per
l'expressió "en la mesura en què ho permetin les
cap connotació imperativa envers d'altres.
per "països" de llengua catalana s'ha d'entendre
Andorra, el Rosselló o l'Alguer, tampoc no es planteja cap
problema de constitucionalitat, atès que la "cooperació
i coordinació" a què es refereix el nou apartat 5
de l'article 25 de la Llei 8/1988, d'acord amb la Proposició
de llei que examinem, s'hauria de dur a terme amb "entitats
esportives" d'aquests països, que s'ha de suposar que són,
com les catalanes, fonalmentalment privades, i, a més, els
vincles als quals poden donar lloc aquestes relacions s'han
d'establir, com hen dit anteriorment, "en la mesura en què
ho permetin les respectives reglamentacions competitives".
legitimitat constitucional del suport que l'Administració
esportiva de la Generalitat ha de donar "a la participació
dels esportistes catalans amb discapacitats físiques i
sensorials en totes les competicions d'àmbit internacional"
(art. 46.2 de la Llei de l'esport segons la Proposició de llei
que dictaminem) deriva de tot el que s'ha dit pel que fa a la
"projecció exterior" de l'exercici de la competència
autonòmica i del fet que el "foment" (=suport) és
una manifestació de la competència executiva que en
matèria d'esports correspon a la Generalitat junt amb la
competència legislativa i reglamentària sobre la
això s'ha de posar en relleu que l'últim incís
d'aquest apartat, en allò que indica que en aquestes
competicions internacionals els esportistes catalans amb
discapacitats "(...) puguin tenir la representació de
Catalunya", no planteja una qüestió de
constitucionalitat, sinó de coherència i de seguretat
jurídica (art. 9.3 CE), atès que si, com hem vist, les
federacions esportives catalanes no representen Catalunya sinó
"el respectiu esport federat català", podria induir
a confusió l'esmentat incís en la mesura que es pogués
entendre, en relació amb els esportistes a què es
refereix l'article 46.2 abans indicat, que és vol establir una
representativitat diferent, la qual cosa no sembla que sigui
finalitat del precepte és subvencionar els esportistes
discapacitats per part de l'Administració de la Generalitat
quan actuiïn com a tals esportistes federats catalans.
s'ha d'entendre que la referència que es fa en el precepcte a
Catalunya ho és a l'esport català, d'acord amb el que
estableixen els articles 2 i 4 de la Proposició de llei.
3 de l'article 25 de la Llei 8/1988, tal com resultaria de la
Proposició de llei que dictaminem, planteja en el seu darrer
precepte, tal com quedaria redactat segons l'article 3 de la
Proposició de llei, després d'atribuir a les
federacions esportives l'elecció dels esportistes que han
d'integrar les seleccions catalanes, precisa que aquests esportistes
"tenen l'obligació d'assistir a les convocatòries
darrer incís resultarà a més de difícil
aplicació quan es tracti de competicions internacionals en les
quals també hi concorrin les federacions esportives espanyoles
ja que l'article 47.1 de la Llei estatal de l'esport de 15 d'octubre
de 1990, imposa la mateixa obligació: "Es
trobaríem, doncs, amb dues eventuals obligacions d'idèntic
abast que s'haurien de complir al mateix temps la qual cosa seria,
realitat, la causa de la contradicció rau, al nostre judici,
en l'error en el qual incideixen tant la llei estatal com la catalana
en relació amb la naturalesa de l'esport, és a dir, si
la seva pràctica, en qualsevol de les seves modalitats, és
històrics i en règims polítics diferents
l'esport podria concebre's com una obligació que els ciutadans
tenien envers el seu Estat, però en l'estat social i
democràtic de Dret que consagra la nostra Constitució
l'esport és, al nostre judici, un dret del ciutadà que
els poders públics tenen el deure de fomentar (art. 43.3 CE).
ho diu la mateixa Llei espanyola sobre l'esport de l'any 1990 en la
seva exposició de motius ("... la práctica del
la repeteix l'article 1 de la dita Llei en dir que "la práctica
mateixa configuració de l'esport com a dret es troba a la Llei
catalana 8/1988, de 7 d'abril, que ara es vol modificar.
a l'apartat IV de l'exposició de motius de la Llei s'indica
planificar, executar, coordinar i assessorar, en tots els aspectes
necessaris, l'activitat física i l'esport arreu de Catalunya"
es fa "amb la finalitat bàsica de fer realitat el dret
social de tot ciutadà a desenvolupar i exercitar la seves
facultats físiques, intel·lectuals (...)" i el
mateix indica l'article 2 de la dita Llei.
la Carta Olímpica en el seus "Principis fonamentals"
configura la pràctica de l'esport com un "dret humà"
Així mateix, la Recomanació núm.
R92/13, de 24 de setembre de 1992, del Comitè de Ministres del
Consell d'Europa sobre la Carta Europea de l'Esport, en la seva
consideració núm. 4, al·ludeix al "dret de
practicar l'esport" de tots els individus, i la Carta
Internacional de l'Educació Física i l'Esport,
elaborada a partir de la Conferència de les Nacions Unides de
21 de novembre de 1978, que al seu article primer declara que "Tot
ésser humà té el dret fonamental a accedir a
l'educació física i l'esport els quals són
essencials per al desenvolupament de la seva personalitat".
Finalment, en el mateix sentit, la Recomanació núm.
874/1979 de l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa, en
relació amb la Carta Europea dels drets dels infants, indica
que "caldria vetllar perquè l'esport d'alta competició
es mantingui com una activitat voluntària, perquè no
s'exerceixi cap constrenyiment i perquè la dignitat humana
sigui respectada en totes les circumstàncies".
doncs, el caràcter de "dret" i no de "deure"
de l'esport, l'obligació imposada imperativament als
esportistes catalans d'assistir a les convocatòries de les
seleccions catalanes pot estar viciada d'inconstitucionalitat (com
també ho podria estar l'obligació establerta en
l'article 47.1 de la Llei estatal sobre el qual, però, aquest
Consell no s'hi pronuncia formalment ja que no és aquest
l'objecte del seu dictamen), atès que és contrària
a l'article 1 de la Constitució espanyola, que "propugna
com a valor superior del seu ordenament jurídic la llibertat";
a l'article 9.2 CE, que obliga els poders públics a promoure
la llibertat efectiva i real dels ciutadans; a l'article 16.1 CE, que
obliga a garantir la llibertat ideològica; a l'article 17.1
CE, que consagra el dret a la llibertat i a la seguretat; a l'article
18.1 CE, que garanteix el dret a la intimitat personal i a l'article
35.1 CE, que garanteix la lliure elecció de la professió
o ofici, així com a la promoció a través del
Consell entén que, com que no hi ha cap valor constitucional
superior que permeti excepcionar l'aplicació d'aquests
preceptes, l'article 25.3 de la Llei 8/1988, de 7 d'abril, segons la
nova redacció que es proposa, en la mesura que obliga als
esportistes seleccionats a assistir a les convocatòries de les
seleccions catalanes, és inconstitucional.
que fa a les esmenes presentades per a defensar en el Ple, aquest
Consell Consultiu considera que són constitucionals tant
l'esmena de supressió de l'articulat de la Llei, de la seva
exposició de motius i de les disposicions finals presentades
pel Grup parlamentari Popular, com la resta d'esmenes d'addició
i de modificació presentades pels altres grups parlamentaris.
particular, hem de remarcar que l'esmena núm. 7 del Grup de
Convergència i Unió i les esmenes núm. 8 i 9 del
Partit dels Socialites de Catalunya i del Grup Parlamentari
d'Iniciativa per Catalunya-Verds, respectivament, coincideixen en el
propòsit de donar la precisió possible al concepte
diferent el punt de connexió que aquelles estableixen: en un
cas, el "veïnatge administratiu" i, en l'altre, el
El primer (que s'aconsegueix pel
simple empadronament en el municipi on es resideixi habitualment,
segons el que disposen els articles 15 i 18 de la Llei 7/1985, de 2
d'abril, reguladora de les bases de règim local, i 38 i 41 de
la Llei 8/1987, de 15 d'abril, municipal i de règim local de
Catalunya) facilita que els esportistes foranis siguin considerats
més ràpidament esportistes catalans a l'efecte de
la Llei; el segon (atès que el veïnatge continuat durant
dos anys amb declaració expressa de l'interessat en aquest
sentit o de deu anys sense declaració en contrari segons
una vinculació més estable dels esportistes citats.
tres esmenes són constitucionals.
els raonaments continguts en els Fonaments precedents, opinem que:
És inconstitucional l'article 3 de la Proposició de
llei pel que fa a l'apartat 3 que s'afegeix a l'article 25 de la Llei
8/1988, de 7 d'abril, de l'esport en l'incís final "(...)
els quals, proveïts de la llicència corresponent,
lliurada per la respectiva federació catalana, tenen
l'obligació d'assistir a les convocatòries de les
L'article 46.2 de la Llei 8/1988, de 7 d'abril, en la redacció
que li dóna l'article 5 de la Proposició de llei és
constitucional si s'interpreta d'acord amb l'exposat en el Fonament X
La resta dels articles examinats així com les esmenes
presentades per a defensar en el Ple són constitucionals.
és el nostre Dictamen, que pronunciem, emetem i signem en el
lloc i la data indicats al començament.