projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Fill d'una família benestant, va estudiar dret a la Universitat de Sevilla.
Advocat laboralista, va ingressar al PSOE el 1963 i va començar una intensa activitat política, sota l'àlies "Isidoro", amb l'objectiu de renovar el socialisme i traslladar la direcció del PSOE de l'exili de Tolosa de Llenguadoc (Rodolfo Llopis) a l'interior d'Espanya.
El 1974 va ser elegit secretari general del PSOE en el Congrés de Suresnes i en les eleccions de 1977 va situar el PSOE com a segon partit i com a líder indiscutible de les forces d'esquerra.
El 1982 va guanyar les eleccions generals amb majoria absoluta, majoria que va renovar el 1986 i el 1989.
També va guanyar, encara que per majoria simple, les eleccions de 1993.
Felipe González va ser president del Govern durant catorze anys, un dels mandats més llargs i fructífers de la història moderna d'Espanya i va practicar una política d'estil moderat i socialdemòcrata.
Contra les seves promeses inicials, va mantenir Espanya a l'OTAN i durant el seu mandat Espanya va ingressar a la Comunitat Econòmica Europea, futura Unió Europea.
És un dels màxims responsables -amb Mitterrand, Kohl i Delors- del tractat de Maastricht.
Va perdre, per un estret marge de vots, les eleccions de 1996 davant Aznar.
Va dimitir de la secretaria general del PSOE, per sorpresa, en el Congrés de 1997, i el substituí Joaquín Almunia.
Llicenciat en Dret per Salamanca, Suárez va tenir diversos càrrecs durant el franquisme de la mà del seu protector polític, Fernando Herrero Tejedor, un falangista vinculat a l'Opus Dei: procurador en Corts (1967), governador civil de Segòvia (1968) i director general de RTVE (1969-1973).
L'abril de 1975 Herrero Tejedor, llavors ministre secretari general del Moviment, va nomenar-lo vicesecretari general del Moviment, càrrec que va exercir fins a la mort, en accident, d'Herrero Tejedor (13 de juny de 1975).
En el primer govern d'Arias Navarro, després de la mort de Franco, fou ministre secretari general del Moviment per recomanació, pel que sembla, de Torcuato Fernández Miranda, futur president de les Corts.
Però la carrera política d'Adolfo Suárez experimenta un canvi de rumb brusc el juliol de 1976: als 43 anys, després de la dimissió d'Arias Navarro i contra la majoria de pronòstics, el rei el designa president del Govern.
El nomenament de Suárez, un home del Moviment, un "azul", no és ben acollit per l'oposició i per la premsa partidària de la democratització.
Però en pocs mesos aconsegueix, amb l'ajut de Fernández Miranda, el desmantellament de les institucions de la dictadura i l'aprovació per les Corts de la Llei de reforma política, autèntic hara kiri del franquisme.
Un cop aprovada la reforma política en el referèndum de desembre de 1976, Suárez negocia amb la Comisión de los Diez de l'oposició política i per Setmana Santa de 1977 legalitza el Partit Comunista que dirigeix Santiago Carrillo.
Es tracta d'un cop als sectors immobilistes que provoca la dimissió immediata del ministre de Marina, Pita da Veiga.
El 15 de juny de 1977 es presenta com a cap de llista de la coalició Unión de Centro Democrático a les primeres eleccions lliures des de juny de 1936.
Nomena llavors un govern sòlid i reformista (el seu primer govern havia estat titllat de govern de "penenes", professors no numeraris) amb tres vicepresidents: Manuel Gutiérrez Mellado, Defensa; Enrique Fuentes Quintana, Economia; i el seu amic Fernando Abril Martorell, vicepresident polític.
El govern Suárez desenvolupa una àmplia tasca d'impuls reformista que es concreta en el pacte per al retorn del president de la Generalitat a l'exili, Josep Tarradellas; la reforma econòmica ratificada pels "Pactes de la Moncloa"; i l'elaboració a les Corts d'una nova Constitució.
És reelegit el 1979, però dimiteix el 1981 i es presenta a les eleccions de 1982 al capdavant d'un nou partit, el Centro Democrático y Social (CDS).
Tornarà a ser elegit el 1986 i el 1989.
El 1991, després dels mals resultats a les eleccions municipals, dimiteix definitivament com a president del CDS i abandona l'activitat política.
De molt jove es va incorporar a les joventuts del Bloc Obrer i Camperol, partit comunista català dissident de Moscou.
El 1936 fou secretari a Figueres de la Juventud Comunista Ibérica, organització juvenil del Partit Obrer d'Unificació Marxista (POUM), i va participar en actes al costat d'Andreu Nin.
Acabada la guerra s'exilià a França i s'integrà al grup de resistència "Martin", fundat per Josep Rovira.
El 1942 entrà a Espanya clandestinament i participà en la reorganització del POUM com a membre del seu comitè executiu.
El 1944 va ser detingut per la policia i el 1946 s'escapà de la presó de Girona.
A França s'integrà al Moviment Socialista de Catalunya (MSC) impulsat el 1944 per Josep Rovira (POUM) i Manuel Serra i Moret (Unió Socialista de Catalunya).
S'instal·là llavors a París i combinà la seva tasca com a mestre i pedagog amb una intensa activitat a l'MSC i al seu òrgan clandestí Endavant.
El 1966 es produí l'escissió de l'MSC i Pallach n'encapçalà el corrent moderat, majoritari a l'exili.
El mateix any fou processat a Espanya per la creació de l'Aliança Sindical Obrera, que comptava amb el suport de la CIOSL (Confederació Internacional d'Organitzacions Sindicals Lliures).
Aquell mateix any creà -al costat de militants d'ERC (Heribert Barrera), Acció Catalana (Rafael Tasis) i CNT- el Secretariat d ́Orientació de la Democràcia Social Catalana (SODSC).
El 1970 torna a Catalunya i el 1974 és el màxim impulsor, amb altres socialistes cristians, del Reagrupament Socialista i Democràtic de Catalunya, que es transforma en el Partit Socialista de Catalunya (Reagrupament) a la primavera de 1976.
Pallach encarna llavors l'esforç per crear una socialdemocràcia catalana davant del socialisme més radical del PSC (Congrés) de Joan Reventós.
Morí d'un atac al cor l'11 de gener de 1977, dos dies després d'haver estat elegit copresident, amb Josep Verde Aldea, del Partit Socialista de Catalunya (Reagrupament).
La seva mort privà Catalunya d'un dels seus polítics més lúcids i del principal defensor del suport del Consell de Forces Polítiques de Catalunya al retorn del president Tarradellas.
Pallach ocupava una posició política central entre Pujol, Barrera i Reventós.
El PSC (Reagrupament) va anar a les eleccions del 77 en la coalició Pacte Democràtic per Catalunya, al costat de la Convergència Democràtica de Catalunya de Jordi Pujol.
Més tard s'integrà al PSC-PSOE, amb el PSC (Congrés) i la Federació Catalana del PSOE.
Enginyer químic, llicenciat en Ciències Econòmiques i en Filosofia i Lletres, Ferrer Salat va ser un empresari molt actiu -durant molts anys va dirigir la seva empresa farmacèutica Laboratorios Ferrer, avui Ferrer Internacional- i va saber compaginar el seu gran interès per l'esport, la cultura, la política i el paper públic de l'empresariat.
Va ser campió d'Espanya de tennis el 1953 i primer jugador de la Copa Davis el 1953 i el 1954.
A finals dels cinquanta va formar part d'un grup de joves empresaris -Artur Suqué, Carles Güell, Joan Mas Cantí... - que van crear el Cercle d'Economia, plataforma empresarial oberta que va tenir -i encara té- un important paper en el debat públic a Catalunya i a Espanya.
Aquesta iniciativa va comptar amb la col·laboració i l'assessorament de Jaume Vicens Vives i de Fabià Estapé.
Durant la Transició un grup d'amics seus, amb Carles Güell al capdavant, va crear el partit Centre Català, que es va presentar a les eleccions del 15-J en coalició amb la UDC de Cañellas en la Unió del Centre i la Democràcia Cristiana de Catalunya.
Però Carles Ferrer ja havia iniciat llavors la seva activitat preferent durant molts anys: la creació d'una potent organització empresarial.
Més tard farà del Foment el motor de la creació de la Confederación Española de Organizaciones Empresariales, CEOE, objectiu que va aconseguir després de superar múltiples obstacles i amb la dissolució prèvia de tres organitzacions empresarials d'àmbit espanyol.
La CEOE tindrà des de llavors un paper destacat en la vida pública espanyola i en el diàleg social.
Ferrer va ser-ne el fundador i president durant llargs anys.
El 1987 va ser elegit president del Comitè Olímpic Espanyol i es va convertir ràpidament, al costat de Leopoldo Rodés, en un dels empresaris que més activament va col·laborar en el projecte de fer de Barcelona la seu dels Jocs Olímpics del 92.
És doctor en Dret i Ciències Econòmiques per la Universitat de Barcelona.
L'elaboració de la seva tesi doctoral La indústria i les finances de la Generalitat de Catalunya durant la guerra civil li va permetre de conèixer a fons el president de la Generalitat de Catalunya a l'exili, Josep Tarradellas, de qui es va convertir en conseller i amic.
És com a conseller i amic de Tarradellas que Bricall -juntament amb un petit grup de catalans sense adscripció política concreta com ara Manuel Ortínez- jugarà un paper important tant en el retorn de Tarradellas com en el seu primer govern.
Bricall va ser nomenat secretari general de la Presidència de la Generalitat per Tarradellas immediatament després del seu retorn, abans que es constituís el govern d'unitat.
El 1979 va ser nomenat conseller de Governació en substitució de Manuel Ortínez.
D'ençà de 1980, Bricall s'ha dedicat bàsicament a l'activitat acadèmica.
És catedràtic d'Economia Política de la Universitat de Barcelona i va ser rector d'aquesta Universitat durant el període 1986-1994.
És també l'autor de l'Informe Universitat 2000 de la Conferència de Rectors de les Universitats Espanyoles.
Va ser president de la Conferència de Rectors Europeus en el període 1994-1998.
Des de molt jove va participar en moviments d'origen cristià de resistència al règim franquista i va militar durant els anys cinquanta a Unió Democràtica de Catalunya, el partit democratacristià català.
Durant molts anys va compaginar l'activitat política amb la feina d'advocat, de manera que va intervenir en molts consells de guerra, i després va actuar davant del Tribunal de Orden Público en defensa de ciutadans perseguits per la dictadura.
El 1971 fou un dels fundadors de l'Assemblea de Catalunya i, en les eleccions de juny de 1977, va ser senador electe per la candidatura Entesa dels Catalans, emparada pel PSC-PSOE i el PSUC.
Resultà ser el senador més votat de tot Espanya.
Després va tenir un enfrontament molt seriós amb el president Tarradellas, amb qui ja havia tingut discrepàncies polítiques anteriorment.
Va ser candidat independent del PSUC a la presidència de la Generalitat en les primeres eleccions al Parlament de Catalunya de 1980.
Josep Benet ��s també historiador i un brillant assagista.
La seva obra més coneguda és Maragall i la Setmana Tràgica, publicada el 1963 per Edicions 62.
Cal destacar també per la seva importància Catalunya a mitjans del segle XIX.
El moviment obrer durant el bienni progressista 1854-1856, obra escrita en col·laboració amb Casimir Martí.
El 1985 el president Pujol el va nomenar director del Centre d'Història Contemporània de Catalunya.
El 1947, en plena clandestinitat, va ser un dels fundadors de la Joventut Democràtica de Catalunya, vinculada a Unió Democràtica de Catalunya, el partit democratacristià català membre de la Internacional Demòcrata Cristiana.
El 1962 va participar en la fundació a Caracas de la Unió Mundial de Joves Democratacristians.
A mitjan anys seixanta i durant els setanta va tenir una gran activitat política impulsant la democràcia cristiana catalana.
Alhora va formar part dels òrgans directius de la Unió Europea Democratacristiana i de la Internacional Democratacristiana.
En les eleccions generals de 1977 va encapçalar la llista de la coalició Unió del Centre i la Democràcia Cristiana de Catalunya, essent-ne elegit diputat junt amb Carles Güell de Centre Català.
Va ser l'únic diputat elegit amb l'etiqueta explícita de "democratacristià", ja que l'Equipo Español de la Democracia Cristiana va patir un daltabaix electoral perquè molts dels seus potencials votants van preferir la Unión de Centro Democrático que encapçalava Adolfo Suárez.
El 1978 va ser expulsat d'Unió Democràtica de Catalunya i va formar Unió Democràtica-Centre Ampli, que es presentà a les eleccions de 1979 en coalició amb la UCD.
Elegit diputat el 1979, dimiteix el 1980 per encapçalar la candidatura de Centristes de Catalunya-UCD en les primeres eleccions al Parlament de Catalunya de 1980.
Posteriorment va ser elegit senador pel Parlament.
Va ser nomenat Síndic de Greuges el 1993, càrrec que va exercir fins al 2004.
És fill del polític democratacristià Roca i Caball, que es va exiliar el 1939.
Va iniciar la seva activitat política en el moviment de protesta universitària, la qual cosa el va portar al Front Obrer de Catalunya, FOC (lligat a l'espanyol Frente de Liberación Popular, el Felipe), al costat de Narcís Serra, Isidre Molas i Pasqual Maragall.
Exerceix una gran activitat política el 1974 quan és, junt amb Jordi Pujol, un dels fundadors de Convergència Democràtica de Catalunya, partit del qual serà indiscutible número dos durant molts anys.
És elegit diputat per Barcelona en les eleccions de 1977 i ho serà ininterrompudament fins a 1996.
Va ser portaveu de CiU durant diverses legislatures i va encapçalar les llistes convergents en les eleccions de 1982, 1986, 1989 i 1993.
El 1986 va ser candidat a la presidència del Govern del Partido Reformista –que havia fundat poc abans amb Antonio Garrigues Walker i l'exministre d'UCD Juan Antonio García Díez-, que no va obtenir representació parlamentària suplementària a la de CiU.
El 1995 va ser candidat de CiU a l'alcaldia de l'Ajuntament de Barcelona i va ser regidor d'aquesta ciutat en el període 1995-1999.
Miquel Roca va ser -com Manuel Fraga, Miguel Herrero, Gabriel Cisneros, Gregorio Peces Barba i Jordi Solé Tura- membre de la ponència constitucional (n'era l'únic nacionalista) que va redactar la Constitució de 1978.
Des de 1996 es dedica al Bufet Roca Junyent, un dels primers despatxos d'advocats d'Espanya.
Josep Maria Triginer és enginyer tècnic i en els últims anys del franquisme va ser membre de les Joventuts Socialistes d'Espanya (JSE).
Després fou designat secretari de la Federació Catalana del PSOE i vocal de la comissió executiva federal d'aquest partit.
Com a líder del PSOE a Catalunya, Triginer va tenir un paper destacat en les negociacions que van permetre la formació d'una candidatura socialista unitària a les eleccions del 15 de juny de 1977.
La candidatura Socialistes de Catalunya estava formada bàsicament pel PSC-Congrés (Joan Reventós i Raimon Obiols) i el PSOE (Triginer era el número dos de la llista), però hi havia també polítics provinents d'Esquerra Republicana de Catalunya (Josep Andreu Abelló) i independents prosocialistes.
Sota la presidència de Tarradellas, Triginer va ser conseller polític (sense cartera) del govern d'unitat.
Va ser diputat a Madrid de 1977 fins a 1989 i senador en el període 1989-1993.
És fill de Martí Barrera i Maresma, sindicalista del grup trentista de la CNT que més tard es va incorporar a ERC i va ser conseller de Treball de la Generalitat.
Durant la República va militar a la FNEC, Federació Nacional d'Estudiants de Catalunya, i el 1935 s'incorporà a les joventuts d'ERC.
En la Guerra Civil va lluitar com a soldat republicà, i va passar a França el 1939.
A Barcelona s'havia llicenciat en Ciències Químiques i a la Universitat de Montpeller ho havia fet en Matemàtiques i Ciències Físiques.
Es va doctorar en aquesta matèria a La Sorbona.
En tornar a Catalunya, amb altres persones de la seva generació com Jaume Serra i Gasulla, va reorganitzar Esquerra Republicana de Catalunya, i va esdevenir-ne principal referent a l'interior.
El 1976 va ser elegit secretari general d'ERC, càrrec que va ocupar fins al 1987.
A començaments de 1977 ERC era encara un partit il·legal, però es va presentar a les eleccions del 15-J al costat del Partit del Treball d'Espanya (comunistes dissidents) en la coalició Esquerra de Catalunya.
Barrera va ser elegit diputat en les esmentades eleccions i altra vegada en les de 1979.
El 1980 va encapçalar la llista d'ERC a les primeres eleccions catalanes.
ERC va votar la investidura de Jordi Pujol i Barrera va ser elegit president del Parlament de Catalunya.
Va tornar a ser parlamentari català durant el període 1984-1988 i va ser eurodiputat entre 1991 i 1993.
De 1989 a 1995 va ser president d'Esquerra Republicana de Catalunya.
Carles Sentís va ser una de les promeses periodístiques de la Generalitat republicana, molt conegut pels seus articles a Mirador i a La Publicitat.
Políticament va col·laborar amb Martí Esteve, d'Acció Catalana, que va ser conseller d'Economia amb el president Companys.
En la Guerra Civil va optar pel bàndol dels militars revoltats i després va exercir la seva professió de periodista com a corresponsal a l'estranger seguint el procés de Nuremberg, la constitució de l'ONU i al general de Gaulle.
Durant anys va ser corresponsal de La Vanguardia a París.
Va ser també director de l'agència Efe, de Ràdio Barcelona i de Tele-Exprés.
També va ocupar càrrecs al ministeri d'Informació i Turisme.
L'any 77 Carles Sentís va optar per col·laborar en la Transició a la democràcia seguint l'estela política d'Adolfo Suárez i incorporant-se a les llistes d'Unión de Centro Democrático per Barcelona.
Com a diputat electe va jugar un important paper en els contactes de Suárez amb Tarradellas i va ser un dels homes clau per al retorn del president exiliat, a qui coneixia des de feia molts anys.
Carles Sentís continua exercint de periodista i publica articles a La Vanguardia i a l'Avui.
Acaba de sortir el primer volum de les seves "Memòries d ́un espectador" (La Campana).
Metge pediatre de formació, Antoni Gutiérrez Díaz va iniciar la seva activitat antifranquista a la universitat i va ser un dels màxims exponents de la lluita democràtica a la Catalunya de la dictadura.
Va ser detingut per primera vegada el 1953 i el 1959 s'afilià al PSUC (Partit Socialista Unificat de Catalunya), partit dels comunistes catalans vinculat al PCE de Dolores Ibárruri i Santiago Carrillo.
El 1962 és detingut per la seva militància comunista i condemnat a vuit anys de presó.
Compleix tres anys de la pena a la presó de Burgos.
El 1967 entra en la direcció del PSUC i és un dels impulsors de l'Assemblea de Catalunya, creada el 1971.
El 1973 és detingut altra vegada durant tres mesos.
El 1977 és nomenat secretari general del PSUC en substitució de Gregorio López Raimundo, que passa a ser-ne el president.
És elegit diputat a Corts i després és nomenat conseller polític (sense cartera) del govern d'unitat que forma Josep Tarradellas en tornar de l'exili.
Més tard, el 1980, esdevindrà diputat al Parlament de Catalunya.
Exercirà de portaveu del PSUC fins al 1987, any en què és elegit eurodiputat.
La seva posició eurocomunista li va fer perdre la secretaria del PSUC el 1981, secretaria que va recuperar en el període 1982-1986.
Va ser un agent clau en la creació d'Iniciativa per Catalunya (IC).
De 1987 a 1999 fou eurodiputat i va esmerçar molta energia en la construcció europea.
En el període 1994-1999 va ser vicepresident del Parlament Europeu.
Jordi Pujol, metge de professió, va formar part des de molt jove de moviments cristians catalanistes.
Va militar primer al grup CC -el significat d'aquestes sigles no és unívoc: popularment s'interpretaven com a Crist-Catalunya o Catòlics Catalans-, fundat a les Congregacions Marianes del carrer de Balmes a mitjan dècada dels cinquanta.
Pujol va ser condemnat en consell de guerra a set anys de presó després de la protesta catalanista i democràtica del Palau de la Música Catalana de 1960.
"Els fets del Palau" i la condemna de Pujol tindran una important repercussió en la societat catalana de l'època.
Al llarg dels anys seixanta organitzarà diversos grups i activitats de caràcter parapolític i d'afirmació catalanista.
Serà també el principal impulsor de Banca Catalana.
El 1974 fundà a Montserrat Convergència Democràtica de Catalunya que, anys mes tard, es fusionà amb l'Esquerra Democràtica de Catalunya de Ramon Trias Fargas.
També anys després CDC acordà una coalició electoral permanent (CiU) amb Unió Democràtica de Catalunya, la democràcia cristiana catalana, coalició que encara es manté avui en forma de federació de partits.
Les eleccions del 15 de juny converteixen Convergència Democràtica de Catalunya en la quarta formació catalana, a molt poca distància d'UCD quant a nombre de vots, però en la segona pel nombre de diputats.
Pujol s'integra llavors com a conseller polític (sense cartera) al govern Tarradellas.
Però en les primeres eleccions catalanes de 1980 el seu partit obté un gran triomf i es converteix en primer grup parlamentari.
Pujol és elegit llavors president de la Generalitat, càrrec que revalidarà el 1984, el 1988, el 1992, el 1996 i el 1999.
Pujol va ser el líder indiscutible del catalanisme polític durant dos llargs decennis i un dels polítics de referència de l'Espanya democràtica.
Va encarnar una política nacionalista constitucional i va contribuir a la governabilitat d'Espanya -de diverses maneres, però defugint sempre la participació ministerial- amb els governs d'UCD, Felipe González i José María Aznar.
En el període 1999-2003 va preparar el seu relleu com a candidat de CiU a la presidència de la Generalitat en la persona d'Artur Mas, que va ser nomenat aleshores conseller en cap. En l'actualitat Jordi Pujol continua essent president de CDC i presideix també el Centre d'Estudis Jordi Pujol.
Nascut al si d'una família de la burgesia catalanista (Jaume Carner, banquer, va ser ministre d'Hisenda amb Azaña), va estudiar Dret a la Universitat de Barcelona, on va començar a militar en moviments catalanistes.
A finals dels anys quaranta ingressà -de la mà d'Edmon Vallès- en el Moviment Socialista de Catalunya (MSC) i ben aviat passà a ser-ne principal dirigent a l'interior.
És detingut per primera vegada amb motiu de la vaga de tramvies de 1951 i posteriorment diverses vegades més per la seva participació en les activitats socialistes a la clandestinitat.
El 1966 es produeix l'escissió del Moviment Socialista de Catalunya i Reventós encapçala l'MSC a l'interior, situant-se a l'esquerra de l'altre corrent que dirigeix, des de l'exili, Josep Pallach.
Reventós participa com a dirigent de l'MSC en la creació de la Coordinadora de Forces Polítiques de Catalunya (1969) i en l'Assemblea de Catalunya (1971).
El 1974 el Moviment Socialista de Catalunya, dirigit per Reventós i "Raimon" Obiols, promou la unificació de diversos grups socialistes (Front Obrer de Catalunya, Força Socialista Federal...) en Convergència Socialista de Catalunya, embrió del que després serà el Partit Socialista de Catalunya (Congrés).
En les eleccions de 1977 Reventós encapçala la llista de la coalició Socialistes de Catalunya, de la qual també forma part la Federació Catalana del PSOE i altres grups.
La coalició es converteix en la primera força política de Catalunya i Joan Reventós té un paper decisiu en la recuperació de la Generalitat i la tornada a Catalunya de Josep Tarradellas.
El 1978 és el principal impulsor de la creació de l'actual Partit dels Socialistes de Catalunya, format per la unió del PSC (Congrés), la Federació Catalana del PSOE i el PSC (Reagrupament).
El 1980 és el candidat del PSC a la presidència de la Generalitat, però CDC guanya les eleccions i Jordi Pujol n'és elegit president.
Després de la victòria del PSOE en les eleccions de 1982 és nomenat per Felipe González ambaixador d'Espanya a França, càrrec que ocupa fins a 1986.
De 1995 a 1999 serà senador i president del Parlament de Catalunya.
Va morir a Barcelona el 2004 després d'una llarga malaltia.