Els professors Kip Thorne i Rai Weiss somriuen relaxats a la taula d'honor de la sala Skyline de la Universitat de Colúmbia una càlida nit de juliol de 2016.
Dècades de col·laboració i recerca compartida amb més d'una i de dues frustracions al sarró han creat entre ells un lligam de complicitat que, ara que els arriba l'hora del reconeixement i la glòria acadèmica, es manifesta amb un reflex d'orgull i de candorós entusiasme en uns rostres que superen àmpliament la setantena d'edat.
Al capdavant del mastodòntic experiment LIGO, juntament amb Barry Barish, han estat capaços de demostrar l'existència de les ones gravitatòries, la vibració musical al teixit de l'espai/temps dels fenòmens més extrems de l'univers, els xocs de forats negres, les col·lisions d'estrelles de neutrons i qui sap si el ressò del mateix Big Bang.
El recorregut fins a aquesta vetllada és una de les grans odissees de la ciència del darrer segle.
Aquest és el viatge que ens explica l'investigador ICREA de l'Institut de Ciències del Cosmos, Roberto Emparan, al llibre Iluminando el lado oscuro del universo, una obra a l'abast d'absolutament tots els públics, que no requereix excessius coneixements científics i que l'autor planteja en dues grans etapes.
En el primer bloc del llibre, sota el títol evocador de «Més intel·ligents que el seu creador», Emparan relata el procés de gestació intel·lectual de la relativitat general per part d'Albert Einstein.
L'admiració de l'autor per la ingent contribució d'Einstein a la física traspua constantment al llarg de les pàgines.
Malgrat tot, aquesta admiració no impedeix que s'hi relati el fet paradoxal que el científic més respectat i popular de la història es resistís a acceptar tres de les derivades més agosarades de les seves equacions: l'univers dinàmic i en expansió que culminà en el model de Big Bang establert a partir de les aportacions de Friedmann, Hubble i Lemaître; els pous de densitat infinita que John Wheeler batejà com a forats negres, i, finalment, les grans protagonistes del llibre, les ones gravitacionals.
Efectivament, Einstein no va apostar mai pel potencial científic de les ones gravitacionals.
Ans al contrari, les va bandejar sense més atenció sostenint que escapaven de qualsevol capacitat de detecció.
Lluny d'esgrimir aquesta postura per menystenir la figura del pare de la relativitat, Emparan es mostra generós i comprensiu amb el gegant alemany: Einstein va morir abans de la confirmació de l'existència de les estrelles de neutrons o dels forats negres, els objectes més densos i extrems de l'univers i, per tant, amb capacitat de pertorbar el tramat de l'espai/temps i interpretar la música de la gravetat.
La segona part de l'assaig es reserva a la crònica de la detecció de les ones gravitatòries, des de les controvertides barres amb què Joseph Weber pretenia haver detectat la remor de l'espai/temps fins a l'ambiciós i reeixit projecte LIGO liderat per Thorne, Weiss i Barish.
I no tan sols això: Emparan obre la porta en aquests capítols a entrellucar el paisatge que la detecció de les distorsions de gravetat significa per a la física del futur i que ha començat ja a alterar la manera de percebre l'univers.
I com a mostra, només un exemple: obtindrem per primer cop dades observacionals dels primers centenars de milers d'anys posteriors al Big Bang, una edat fosca de l'univers, opaca a les radiacions en l'espectre electromagnètic.
Literalment, les ones gravitatòries posaran llum allà on la llum encara no existia.