En pacients ingressats en situacions agudes no es recomana l'administració d'oxigen sense establir els rangs de saturació que li corresponen al pacient d'acord amb les seves característiques clíniques.
L'oxigenoteràpia és el tractament de la hipoxèmia, definida com a una disminució anormal de la pressió parcial d'oxigen en la sang arterial, i s'utilitza per prevenir o alleujar la hipòxia a nivell dels teixits.
No obstant això, l'objectiu de la teràpia amb oxigen és mantenir la pressió arterial d'oxigen (PaO2) dins d'un rang òptim i controlat.
Així, la dosi d'oxigen requerida depèn de la malaltia de base.
Existeixen sistemes d'administració amb dispositius tipus Venturi, que asseguren una fracció inspiratòria d'oxigen (FiO2) constant.
L'oxigen és un dels agents terapèutics més utilitzats en l'àmbit sanitari (1) i està categoritzat com un medicament ja que té accions bioquímiques i fisiològiques, rangs de dosis efectives i efectes adversos definits quan s'utilitza de forma inadequada.
D'acord amb la Llei 29/2006, de 26 de juliol, de garanties i ús racional dels medicaments i productes sanitaris a Espanya: "Els gasos medicinals es consideren medicaments i estan subjectes al règim que preveu aquesta Llei, amb les particularitats que reglamentàriament estableixin".
La guia britànica per a l'ús d'oxigen de la British Thoracic Society recomana ajustar les saturacions objectiu en cada pacient, en lloc de donar una dosi fixa a tots els pacients.
També recomana la prescripció de l'oxigen abans de l'administració, excepte en casos de malalts crítics que requereixen atenció urgent (2).
L'ús terapèutic de l'oxigen ha evolucionat a un ús més restringit conforme s'ha documentat toxicitat amb l'ús no controlat.
Els efectes adversos de l'oxigen depenen del temps d'exposició i la FiO2 a la qual s'administra i inclouen l'empitjorament de la insuficiència respiratòria hipercàpnica, la traqueobronquitis i la lesió alveolar.
A més, un meta-anàlisi recent mostra que l'oxigen suplementari excessiu incrementa la mortalitat (4).
L'oxigen s'ha de prescriure per arribar a una saturació de 92-96% per a la majoria de pacients agudament malalts o entre 88-92% en pacients amb major risc d'insuficiència respiratòria hipercàpnica: malaltia pulmonar obstructiva crònica (MPOC), obesitat mòrbida, fibrosi quística, deformitat de la caixa toràcica, malalties neuromusculars o patrons obstructius relacionats amb bronquièctasis (2), i sempre valorar l'ús de sistemes d'administració amb FiO2 controlada.
En pacients amb diagnòstic d'infart agut de miocardi o ictus agut no s'aconsella iniciar oxigen si la saturació d'oxigen és major del 92% (3).
Aquestes recomanacions són només aplicables a adults i no s'han provat en pacients obstètriques.
Els pacients amb el diagnòstic de cefalàlgia arraïmada, intoxicació per monòxid de carboni, crisi de cèl·lules falciformes i pneumotòrax sí es beneficien d'una saturació d'oxigen major del 96% (3).
No es coneixen xifres sobre la qualitat de la prescripció d'oxigen a nivell hospitalari a Espanya.
Al Regne Unit s'ha desenvolupat un sistema d'auditoria d'ús de l'oxigen que reuneix les dades de la prevalença d'ús d'oxigen i la qualitat de la prescripció des de l'any 2008.
Els resultats basals corresponen a 99 hospitals que recullen l'ús d'oxigen de 14.830 pacients.
Els últims resultats disponibles són de l'any 2012 i corresponen a 38.094 pacients.
La prevalença d'oxigen intrahospitalari en 2008 va ser del 17,5% i de 14% en 2012.
La saturació objectiu es va pautar en tan sols el 10% dels casos el 2008, tot i que aquesta xifra va augmentar en un 46% el 2012.
El percentatge d'ús d'oxigen sense una ordre mèdica escrita en 2008 va ser del 68% i del 48% en 2012 (1).
Els responsables del sistema de vigilància atribueixen aquests canvis a la publicació de la primera guia de pràctica clínica sobre l'oxigenoteràpia a l'any 2008 (2).
És possible que les xifres a Catalunya siguin similars, en aquest cas hi hauria un marge de millora important.
En conclusió, en pacients ingressats en situacions agudes no es recomana l'administració d'oxigen sense establir els rangs de saturació que li corresponen al pacient d'acord a les seves característiques clíniques.
Una prescripció adequada d'oxigen ha d'especificar el sistema d'administració, en cas de sistemes amb FiO2 controlada el flux, la durada de l'administració i el seu monitoratge.
Projectes de recerca relacionats amb pràctiques clíniques de poc valor duts a terme en el context dels serveis sanitaris del sistema sanitari català: