La presidenta de la Societat Catalana de Tecnologia desenvolupa, a més d'una reputada tasca docent i investigadora, una intensa activitat divulgadora entre els i les adolescents amb trets d'insubmisa militància.
Objectiu: qüestionar estereotips i remoure complexos adquirits per tal que noies i nois es reconeguin en peu d'igualtat de capacitats envers la ciència i la tecnologia.
No es tracta tant de despertar vocacion -que també-, sinó d'afavorir que la igualtat entre els sexes que mostren els resultats de l'Informe PISA es reflecteixin efectivament en futures carreres professionals.
Si més no, crear consciència de que, com aconsella la intel·ligència científica, és preferible caminar amb un dubte que amb un mal axioma.
Núria Salán (Barcelona, 1963) és llicenciada en Ciències Químiques per la Universitat de Barcelona i doctora en Ciència de Materials i Enginyeria Metal·lúrgica per la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC), a la qual es troba vinculada des de fa 25 anys.
És professora a l'Escola Superior d'Enginyeria Industrial, Aeroespacial i Audiovisual de Terrassa (ESEIAAT), centre del qual és subdirectora.
En la imatge, durant una de les seves xerrades, a l'Escola Mireia de Barcelona.
- Les enginyeries són d'homes perquè enginy és nom masculí?
L'enginy ha estat una habilitat que han desenvolupat tant els homes com les dones al llarg de la Història.
De fet, la Laura Tremosa –la tercera enginyera del país i, en aquests moments, l'enginyera de més edat que tenim– sempre diu que quan l'home sortia de cacera, les dones es quedaven al poblat i havien de tenir cura de que no s'apagués el foc, que no es fes malbé el menjar, que tothom visqués bé.
L'enginy de les dones era la base del benestar del poblat.
L'enginyeria ha estat una característica molt femenina, de tota la vida!
Ara bé, que els estudis d'enginyeria hagin estat masculinitzats es podria relacionar amb que, antigament, calia força per fer determinades tasques, però això fa temps que va deixar de ser la realitat de l'enginyeria.
- Llavors, què fa invisible el talent de les dones?
- La poca visibilitat que, històricament, han tingut els enginys i invents fets per dones.
I, per tant, el fet que els noms de les inventores no hagin estat visibles ha generat un buit de models per a les noies que venien darrera.
Tothom, a la infantesa, hem adoptat models que hem pogut idealitzar per dir allò de "jo, de gran, vull ser com...".
- I els models masculins han ocupat pràcticament tot l'imaginari col·lectiu.
- En tots els moments de la historia moderna, els nois han tingut diversitat de models propers.
Han pogut emmirallar-se en molts personatges, i han pogut dir: "jo de gran vull ser com aquest senyor".
Per contra, les dones sempre hem mancat d'aquesta diversitat de referents i de models propers.
Només teníem Marie Curie o models masculins.
En la meva opinió, aquesta mancança de referents ens ha fet perdre talents que, en un moment donat, han pres itineraris científics però no tecnològics.
I hem entrat en un cercle viciós: sense perfils no tenim models, i sense models no tenim noies que optin a aquests perfils.
- Les vocacions necessiten, diguem-ne, de 'vides exemplars'.
Només cal veure els llibres de text dels darrers 60 anys.
Els models de persones exitoses han estat majoritàriament masculins.
Ens han fet aprendre els noms dels inventors i dels seus invents.
Tothom sap qui va ser Guttenberg i què va fer, o qui va ser Edison i què hi havia darrera seu, però de Hedy Lamarr se'n diu que era actriu, obviant el seu perfil tecnològic.
No ha hagut gaire interès a fer visibles les dones en l'àmbit tecnològic, i això fa que fins i tot avui dia, si preguntem a un grup d'infants com veuen algú que inventa coses, amb tota seguretat dibuixaran un home.
No associen inventiva amb dones.
- Però n'hi ha qui sostindrà que la massiva presència de dones a la universitat demostra que la igualtat d'oportunitats en l'educació superior és ja un fet avui dia.
I, per tant, que el fet que només una minoria de noies cursi estudis científics i tecnològics no es pot atribuir a la desincentivació o la desigualtat, sinó que és producte d'una tria lliure i conscient d'una majoria de dones.
Per què insistir en fomentar 'vocacions'?
- Bé, és cert que des de l'any 90, en xifres globals, hi ha més dones que homes a les universitats d'arreu.
En tot cas, entenc que si, globalment, hi ha més dones que homes a la societat en general, aquesta dada no és d'estranyar.
El que sí ens hauria de fer pensar és que, tot i aquesta majoria, als anys 90 el percentatge de dones vinculades a estudis tecnològics era pràcticament el mateix que tenim ara.
I han passat gairebé tres dècades.
Aquest és el motiu pel qual insistim.
- Això deu representar una extraordinària pèrdua de talent.
La nostra societat s'ha perdut el talent femení a la tecnologia durant aquestes darreres dècades.
Les enginyeries han tirat endavant amb punts de vista d'homes.
I no nego que s'ha avançat molt, però crec que no ha avançat prou bé.
Quan s'ha incorporat el punt de vista de les dones, alguns àmbits de l'enginyeria han canviat molt i a fi de bé.
Hi ha conceptes tècnics i tecnològics que s'han desenvolupat més i millor des de la diversitat dels equips.
Aquesta diversitat ens fa més àgils en pensament i en la cerca de noves oportunitats.
Per això cal insistir, per tal de sortir d'idees estereotipades i per introduir la normalitat en tots els àmbits vinculats a la tecnologia.
- Ets una reputada científica amb una àmplia, reconeguda i tossuda tasca divulgativa.
Quin és el públic més receptiu?
- Crec que ens hem d'apropar a les franges d'edat del voltant dels 10 als 12 anys.
És a aquestes edats en què els referents són fonamentals per a la primera tria de decisió.
Difícilment una nena escollirà una opció de vida de què no n'ha tingut cap coneixement.
És habitual trobar nenes d'aquesta edat que tot el que coneixen de la tecnologia és la consola, el mòbil o la tableta, però no han tocat una eina ni han tingut jocs d'enginyeria, mentre que els catàlegs de joguines per a nens contemplen opcions de muntatge, creació, invenció...
Hi ha molts estudis que associen l'efecte de les joguines en el desenvolupament d'habilitats i competències d'emprenedoria i creativitat.
- Presentar-los opcions és la clau, doncs.
Que coneguin totes les opcions és cabdal perquè puguin escollir una opció tecnològica de futur.
O també perquè la puguin desestimar, però que ho facin des del coneixement, no des del desconeixement.
- Feminitzar o desmasculinitzar la ciència?
- A l'àmbit científic no hi ha diferències tan marcades.
Però sí a les zones altes de la piràmide professional, on els homes, tot i ser minoria, són els que ocupen els càrrecs de responsabilitat.
El que jo reivindico és la necessitat de major presència de dones a tots els estrats dels àmbits tecnològics.
- En aquest camí cap a la igualtat de dones i homes, quin paper han de jugar ells homes, que, com dius, que copen les altes direccions i la gestió?
Els homes són una part fonamental en el canvi que cal.
Reconeixen els valors de les noies i sovint "em donen la raó" en allò què les noies aporten.
Reconeixen la seva qualitat professional i fins i tot la seva fidelitat, però quan es plantegen que una noia els pot prendre la posició, la cosa canvia.
Els fa més mal pensar ser escombrats per una dona que no pas per un altre home, quan al capdavall el fet seria exactament el mateix.
Aquest sentiment de "no vull perdre la meva quota de poder" és el que ha generat que alguns homes no hagin donat suport a les polítiques d'igualtat d'oportunitats.
- Així s'està fent llarg i feixuc avançar.
- Perquè els canvis ens fan por, en general.
Hem associat una sèrie de rols a uns perfils determinats, i canviar això ens treu del cercle de confort.
Un degà s'ha vist sempre com algú home i "vell", però en realitat és una persona que lidera un equip de govern, i el que cal és que tingui una bona estratègia i un bon equip.
Això també ho pot fer una dona i ho pot fer algú jove.
Cal canviar aquestes idees arrelades i que tenim associades a determinats perfils.
Que algú ocupi una posició no hauria de ser millor o pitjor pel seu sexe.
Hauríem de començar a pensar en persones, i no pas en homes o dones.
Ens cal encara un temps per assumir algunes coses.
- Sí, també pel que fa a les dones mateixes.
Hem d'aconseguir que gosin postular-se per assolir càrrecs.
Quan una dona rep una oferta de promoció, sol demanar un temps per pensar-s'ho.
En canvi, ells són –i dic sempre en general– més immediats en les seves respostes.
Ens cal aquest punt d'atreviment, de dir: "jo puc fer-ho", i si més endavant veiem que no, no passa res per deixar-ho.
No hem de ser superwomen, sinó dones normals, amb les nostres virtuts i els nostres defectes.
No hauríem d'estar demostrant constantment que som bones o boníssimes i/o la millor opció.
Podem ser-ho o no, ni més ni menys que els homes.
La meva trajectòria, de fet, és molt normal, però em sento tremendament satisfeta d'aquesta tossuda normalitat.
SALÁN VA COORDINAR el Programa de Gènere de la UPC, des d'on impulsat la creació i consolidació de Grups d'Interès en diverses àrees de docència i metodologies d'aprenentatge en enginyeria, així com projectes de investigació, plans d'igualtat i programes de mentoria per a dones estudiants en l'àmbit TECH-TIC.
Membre de la Xarxa IdM, des de la seva creació, ha participat en nombrosos congressos d'Innovació Docent, nacionals i internacionals i en equips de professorat guardonats amb sis premis d'Innovació Docent i tres distincions Vicens Vives de la Generalitat de Catalunya.
Recentment ha rebut el premi Dona i Tecnologia de la Fundació Orange per la seva tasca d'aproximació de la tecnologia i la innovació social a col·lectius preuniversitaris.