Resum: Aquest article descriu els problemes actuals del federalisme a Àustria.
D'acord amb la Constitució federal de 1920, Àustria és una federació amb nou Länder (comunitats autònomes), i el federalisme és un dels principis bàsics d'aquesta constitució.
Tanmateix, els Länder afronten ara tendències centralitzadores, a causa de l'europeïtzació i l'unitarisme.
D'altra banda, tenen una forta identitat regional i estan sentimentalment molt arrelats en la població austríaca.
A més, és important la participació dels Länder en el procés de presa de decisions en l'àmbit europeu.
Tot i això, la divisió de competències entre la federació i els Länder quant a legislació i administració és complicada i cal que es modernitzi.
En el passat, hi ha hagut diversos projectes de reformes en l'àmbit federal que han fracassat, mentre que diverses reformes en les constitucions dels Länder han dut més innovacions en el marc dels mateixos.
Tanmateix, els paradigmes del debat de reforma del sistema federal austríac han canviat: fins a principis de la dècada dels noranta del segle XX, les reformes constitucionals pretenien reforçar el paper dels Länder; des de l'entrada d'Àustria als projectes de reforma de la UE, es posa en dubte l'eficàcia de les estructures federals austríaques.
Segurament, la crisi econòmica i financera augmentarà la pressió per endegar reformes estructurals.
Paraules clau: europeïtzació; constitució federal; autonomia constitucional; constitució financera, consell nacional; consell federal; parlaments autonòmics ( Landtage ), municipis.
Lletrat de la Fundación Democracia y Gobierno Local, i professor associat de Dret Constitucional de la Universitat Autònoma de Madrid
Resum: L'1 d'agost de 2009 va entrar en vigor l'anomenada segona reforma constitucional del federalisme alemany, iniciada pel govern de gran coalició entre la Unió Cristianodemòcrata (CDU) i el Partit Socialdemòcrata (SPD), presidit per la cancellera federal, Angela Merkel.
Es tracta d'una modificació de la Llei fonamental que afecta, sobretot, l'entramat de relacions financeres entre la federació i els lands.
D'abast més limitat del que es preveia al principi, el més destacable d'aquesta reforma sorgeix de la introducció d'un límit constitucional en la capacitat d'endeutament de les diferents parts que integren l'Estat federal alemany, així com la creació d'un procediment que tendeix a evitar les situacions d'emergència pressupostària.
Així mateix, es perfeccionen alguns mecanismes de cooperació entre la federació i els lands en l'àmbit de la tecnologia de la informació.
En aquest treball, a més de posar en context les raons, els objectius i les finalitats de la reforma, s'exposen els aspectes essencials del contingut des d'un enfocament descriptiu en què tampoc no s'ignoren determinades anotacions crítiques.
Paraules clau: organització territorial del poder; estat federal; federalisme alemany; finançament territorial; reforma constitucional; Llei fonamental de Bonn.
Professora de Dret Constitucional de la Universitat de Barcelona
Cap de l'Àrea de Desenvolupament Autonòmic de l'Institut d'Estudis Autonòmics, i professora de Dret Administratiu de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: L'article parteix d'una exposició dels objectius i del contingut de la directiva 2006/123/CE, del Parlament Europeu i del Consell de 12 de desembre de 2006, relativa als serveis en el mercat interior, tot destacant, en primer terme, que l'objectiu de la norma europea és l'establiment d'un conjunt de principis i criteris per tal d'obtenir una major nivell de competitivitat econòmica i comercial en l'espai de l'Unió Europea que, al mateix temps, permeti als ciutadans de l'Unió disposar d'uns serveis de qualitat.
En segon terme, s'analitza la regulació efectuada per la directiva per eliminar les càrregues administratives en els serveis inclosos dins de l'àmbit objectiu definit per aquesta norma comunitària en especial la referida a la simplificació administrativa dels procediments, el règim d'autorització, etc. i les obligacions que imposa als estats membres per a la seva implementació en l'àmbit intern.
Es constata que a l'Estat espanyol s'ha iniciat aquest procés de transposició de la directiva mitjançant diversos projectes normatius, fent especial referència a la Llei 17/2009, de 23 de novembre, sobre el lliure accés a les activitats de serveis i el seu exercici.
A continuació s'analitzen els fonaments competencials d'aquesta norma segons els títols competencials de caràcter bàsic invocats per l'Estat, d'una banda i, de l'altra, les competències de la Generalitat en els termes que ha establert el nou Estatut d'Autonomia (el concepte d'exclusivitat reforçada, el desglossament de les categories materials i la incorporació a l'Estatut de la previsió que la Generalitat executi directament el dret comunitari en l'àmbit de les seves competències, tot recollint la jurisprudència constitucional i subratllant, finalment, la possibilitat d'execució directa de competències compartides en el cas que una norma europea substitueixi les bases estatals).
D'acord amb aquest plantejament s'arriba a la conclusió que la Generalitat podria implementar directament la norma comunitària, sense necessitat d'una norma estatal interposada.
Paraules clau: directiva de serveis; implementació de norma europea; competènciesestatals i autonòmiques per a l'execució de dret europeu.
Catedràtic de Dret Administratiu de la Universitat Autònoma de Barcelona
Resum: En el treball s'estudien les modificacions que ha sofert el règim lingüístic de la Unió Europea d'ençà de l'ampliació de l'any 2004 fins a l'entrada en vigor del Tractat de Lisboa.
Quant a les llengües oficials i de treball, crida l'atenció el reconeixement del maltès i de l'irlandès, en tractar-se de llengües oficials en el conjunt d'un Estat membre que, per garantir la seguretat jurídica, no era imprescindible reconèixer en el si de les institucions de la Unió.
Aquest reconeixement, encara que expressa un major respecte per la diversitat lingüística, fa més pregona la desigualtat i la desproporció en el règim lingüístic de la Unió.
En relació amb les denominades llengües regionals o minoritàries, l'actitud i les realitzacions han estat ambivalents.
La novetat més prometedora consisteix en el reconeixement específic que el Tractat de Lisboa fa en favor de les llengües que, de conformitat amb el corresponent ordenament constitucional, gaudeixen de la condició de llengua oficial en una part del territori d'un Estat membre.
De fet, el Tractat compromet la Unió perquè presti una atenció especial a aquestes llengües.
En aquest sentit, caldria dotar-les d'un estatus ad hoc, atès que, del conjunt de les llengües regionals o minoritàries, són les més perjudicades per la integració europea.
Paraules clau: Dret lingüístic; Unió Europea; multilingüisme; llibertats comunitàries; Tractat de Lisboa; institucions comunitàries.
Professora lectora de Dret Constitucional de la Universitat de Girona
Resum: L'article analitza com es gestiona i protegeix la diversitat lingüística a nivell estatal a Espanya.
Per fer-ho, es pren en consideració el règim lingüístic vigent a d'altres Estats plurilingües, fent especial esment a un Estat compost, Suïssa, que històricament s'ha significat pel respecte a la seva diversitat.
El primer, introductori, esbossa una breu referència a l'escenari del dret constitucional comparat, bo i identificant diferents models teòrics de gestió de la diversitat, en abstracte.
El segon epígraf, intitulat "Llengua i model d'Estat a Espanya" conté una anàlisi del model lingüístic estatal.
Partint d'aquesta base, el tercer epígraf conté una referència a diferents models de gestió del plurilingüisme vigents a d'altres Estats compostos del nostre entorn, fent especial esment a l'exemple helvètic.
Finalment, l'article conclou amb un epíleg, on s'apunten els principals mecanismes que, en l'actualitat, promouen un aprofundiment de la protecció de la diversitat lingüística a nivell estatal a Espanya.
Paraules clau: Dret lingüístic; plurilingüisme; oficialitat lingüística; Estat compost; federalisme.
Resum: En la reforma de la Llei orgànica del Tribunal Constitucional de 2007 es va introduir un mecanisme per a la participació autonòmica en el nomenament dels magistrats del Tribunal Constitucional.
Essencialment es tractava que els magistrats designats pel Senat haguessin d'estar entre els que proposaven les comunitats autònomes.
Tant la Llei com el seu desenvolupament en el Reglament del Senat van ser impugnats davant del Tribunal Constitucional, que va resoldre els recursos en les sentències 49/2008 i 101/2008.
Les sentències salven la constitucionalitat d'ambdues normes mitjançant una interpretació del contingut que retalla significativament les possibilitats reals de participació autonòmica en aquests nomenaments.
Sorprèn especialment que, encara que salva la constitucionalitat de la Llei perquè considera que és una norma oberta que permet diverses interpretacions en la concreció, després, en el judici sobre el Reglament parlamentari, treu tot el caràcter determinant a les propostes autonòmiques de candidats.
L'article analitza el context i l'argumentació de totes dues decisions.
Paraules clau: Tribunal Constitucional; nomenament magistrats; participació autonòmica; LOTC; reforma estatutària.
Professor titular de Dret Administratiu de la Universitat Jaume I, i membre del Centre d'Estudis de Dret Ambiental de Tarragona (CEDAT)
Resum: Sobre la zona litoral hi ha una concurrència de competències que determina la necessitat d'integrar a la seva ordenació i gestió els interessos presents.
Amb aquesta finalitat, la doctrina constitucional ha utilitzat els paràmetres de la cooperació i, si no n'hi havia, la determinació de la competència prevalent.
En aquest context, l'ordenació del territori i del litoral per les comunitats autònomes, per les seves funcions de distribució d'usos i d'articulació de les visions sectorials i locals concurrents, es configura com l'instrument idoni per aconseguir-ne la gestió integral, que atengui tant la finalitats de la Llei de costes com els interessos autonòmics i municipals sobre aquesta.
En aquest sentit, són diversos els títols estatals que condicionen aquesta competència autonòmica i que justifiquen el repartiment de funcions i les formes de col·laboració que preveu la Llei, entre els quals es poden considerar les facultats que deriven de la seva titularitat del domini, de la protecció del medi ambient litoral, la regulació de les condicions bàsiques per a l'exercici de drets i el compliment de deures constitucionals, i altres títols amb incidència sobre aquest espai.
Paraules clau: costes; litoral; zona maritimoterrestre; ordenació del territori; domini públic.
Resum: Aquest treball té per objecte analitzar la distribució de competències entre l'Estat i les comunitats autònomes en matèria d'energies renovables.
Partint de la delimitació competencial prevista en la legislació estatal, en la primera part del treball es descriu el repartiment de les competències referides a la producció d'energia elèctrica en règim especial.
En la segona part s'examinen una sèrie de supòsits pràctics que permeten tenir coneixement d'alguns problemes d'actualitat.
El primer es refereix al dret d'accés dels productors en règim especial a les xarxes de distribució i, en particular, a com alguns procediments autonòmics poden afectar l'exercici d'aquest dret, de competència estatal.
També s'analitza el cas de determinats concursos autonòmics d'adjudicació de potència eòlica que utilitzen mecanismes de compatibilitat dubtosa amb l'ordre de distribució de competències i alguns dels principis substantius que informen la regulació vigent del sector energètic.
A propòsit d'una sentència recent del Tribunal Constitucional (STC 136/2009), s'examina també la distribució competencial en matèria de subvencions a les energies renovables.
Finalment, s'aborden dues qüestions controvertides més: la inspecció de plantes fotovoltaiques a través de la Comissió Nacional d'Energia i la creació de l'anomenat registre de preassignació de retribució.
Paraules clau: distribució de competències; sector elèctric; règim especial; energies renovables.
Professor lector al Departament de Ciències Polítiques i Socials de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: L'objectiu d'aquest article és doble.
En primer lloc, s'argumenta que a l'hora d'estudiar els possibles efectes de la descentralització política sobre els partits polítics d'àmbit estatal cal distingir una dimensió estructural d'una altra de relacionada amb la distribució vertical del poder.
S'ofereixen a més uns indicadors per mesurar aquesta segona dimensió.
Aquest és el primer pas que cal fer per comprovar si és cert que la descentralització dels estats en comporta la descentralització.
En segon lloc, s'estudia la dimensió estructural en els casos del PSOE i del PP, i s'utilitzen els indicadors esmentats per comparar el grau de poder dels màxims dirigents regionals de tots dos partits des de 1983.
L'article conclou que la descentralització de l'Estat espanyol sembla que ha afectat l'estructura de tots dos partits, però que actualment el PP no es troba més centralitzat que el PSOE, com la literatura qualitativa suggereix, i de manera més preliminar, que el grau de descentralització interna en tots dos partits ha estat reduït.
Per confirmar això últim cal comparar el cas espanyol amb el d'altres països.
Paraules clau: descentralització; estats; partits; poder.