"Durant segles, l'expressió 'dona científica' podia considerar-se un oxímoron".
Partint de la necessitat de conjurar aquesta maledicció històrica, la investigadora hongaresa Magdolna Hargittai (Pécs, 1945) aborda Dones científiques: reflexions, reptes i trencament de fronteres (Oxford University Press, 2015), un extens reportatge en forma de llibre en què desplega més de quinze anys de converses en profunditat amb físiques, químiques, investigadores biomèdiques i d'altres disciplines per traçar una panoràmica coherent i fidel de l'estat de les dones a la ciència moderna.
"Per què les dones han estat interessades en la ciència?", es pregunta l'autora.
"La resposta", es respon, "hauria de ser la mateixa per a homes i dones": curiositat, ambició.
Però essent tots dos sexes potencialment idèntics en interessos, curiositat i ambició, el cert és que la dedicació professional als quefers científics ha requerit sempre, i requereix encara, d'una gran dosi de sobreesforç –sovint tossut, titànic– per a les dones.
"Així que la pregunta completa seria", reformula l'autora: "Per què han hi estat interessades les dones, malgrat les dificultats i les barreres?"
I ens respon: "Perquè no podien viure les seves v ides confinades als rols restringits que injustament se'ls havia assignat, excloses de les activitats més emocionants".
El volum compila seixanta converses amb dones científiques –vuit d'elles premiades amb el Nobel– de diferents orígens i cultures, expertes en diverses disciplines i amb antecedents professionals diversos, que treballen en divuit països de quatre continents.
A partir de les seves reflexions i experiències, i alguna que altra confidència, examina els particulars desafiaments a què s'enfronten les dones amb aspiracions científiques serioses, i molt particularment llur injustificada infrarepresentació en els nivells més elevats de l'àmbit acadèmic.
Amb un enfocament equilibrat i serè, repassa amb algunes de les dones més reeixides els més diversos i entrebancats camins cap l'èxit professional i la felicitat personal.
El llibre es divideix en tres seccions: "Equips de marit i muller", "Dones al capdavant" i "En el cim".
En la primera, Hargittai empra la seva pròpia experiència per abordar els desitjos i desavantatges dels equips marit i muller quan ambdós es dediquen professionalment a la ciència.
Al igual que moltes altres "parelles de destacats científics" al llarg de la Història, com ara Marie Curie i la seva filla Irène, la investigadora comparteix vida, bona part d'obra i alguns reconeixements –a més d'una filla i un fill, Ezster i Balázs, que han seguit la tradició universitària familiar– amb el seu marit Istvan des del començament de les seves carreres.
Parella i col·legues: un tàndem veritablement complex, però, en el seu cas, força ben avingut.
La segona secció és una exploració integral de les lluites i els triomfs d'algunes "dones al capdavant", en què exemplifica el cas de científiques en de països on s'ha escrit relativament poc sobre aquestes dones de la Ciència.
La secció final es centra en dones científiques implicades en l'administració científica i el lideratge.
Esbossos biogràfics, models per a joves científiques emergents i per a aquelles que es plantegen iniciar una carrera professional.
Aquest llibre, confessa Hargittai, "tracta més de l'èxit que del fracàs, però el fet de que la seva exploració com a llibre sigui necessària demostra que sovint es requereixen esforços extraordinaris per part de les dones per participar en aquest noble afany humà que en bona teoria hauria de ser indiferent al sexe –però no ho ha estat".
Un relat honest, intel·lectualment apassionat, intel·ligentment optimista i, al capdavall, en efecte, molt necessari de la presència femenina i la seva influència en el món de la ciència en el moment present.
Hargittai és professora de recerca en Química a la Universitat de Tecnologia i Economia de Budapest, membre de l'Acadèmia Hongaresa de Ciències –una rara distinció, particularment per a les dones– i de l'Acadèmia Europea.
Ha rebut nombrosos guardons al llarg de la seva vida acadèmica, entre els qual figura un Honoris Causa en Ciències per la Universitat de Carolina del Nord.
Ha publicat nombrosíssims articles científics i diverses obres sobre dones i ciència, que la van fer mereixedora en 2011 del Premi de Comunicació Científica 2011 del Club de Periodistes de Ciència de Hongria.
Malgrat ser autora de 12 llibres i de més de 150 publicacions científiques, la Viquipèdia li dedica una exigua entrada que li dedica encara no ha estat traduïda de l'hongarès a cap altre idioma.