L'anàlisi de l'ocupació del sòl no urbanitzable mostra que en els territoris més planers i especialment al voltant d'algunes ciutats s'han donat amb molta més intensitat fenòmens d'edificació sobre el sòl no urbanitzable.
Per delimitar aquests grans territoris plans de Catalunya, a partir dels pendents del terreny definits en una malla ortogonal de 100 m de costat, s'han seleccionant els quadrats on el pendent és inferior o igual al 10%, simplificant a continuació la informació per escollir els polígons de superfície superior a 60 km2, que són 15.
En aquest territori planer, que representa el 26% de la superfície de sòl no urbanitzable total de Catalunya, s'hi concentra en nombre un 51% de les edificacions en sòl no urbanitzable i un 58% de la superfície ocupada per edificació en aquest tipus de sòl.
Així, en relació al conjunt de Catalunya, el valor dels indicadors analitzats creix a les planes fins a una densitat de 32 edificacions/km2, doblant la del conjunt de Catalunya, resten 179 m2 de SNU lliure per cada m2 de SNU ocupat en aquests sectors planers contra els 408 m2 de SNU lliures de la mitjana de Catalunya i resulta una dimensió mitjana de 174 m2/edificació, superior als 152 m2/edificació de Catalunya.
L'anàlisi de la densitat de l'edificació en sòl no urbanitzable a les 41 comarques de Catalunya mostra que únicament 17 comarques tenen una densitat d'edificació superior a la mitjana catalana, de 16,3 edificacions per Km2 de SNU.
Les altres 24 comarques registren valors inferiors.
De les més edificades, 8 comarques tenen valors per sobre del doble de la mitjana catalana.
Concretament tres comarques del Camp de Tarragona –(Tarragonès, Alt i Baix Camp)- 4 comarques del litoral metropolità de Barcelona –(Barcelonès, Baix Llobregat, Maresme i Garraf)- i la comarca del Baix Ebre a les Terres de l'Ebre.
Les comarques que tenen una densitat d'edificació molt baixa en SNU, amb valors de 10 punts per sota de la mitjana catalana són comarques d'alta muntanya -els dos Pallars, l'Alt Urgell, la Cerdanya, la Val d'Aran, l'Alta Ribagorça i el Ripollès- comarques que, a més de tenir una elevada proporció de SNU, la majoria d'elles per sobre del 99%, registren una molt baixa pressió edificatòria.
Molt properes a la mitjana catalana, concretament 3 punts per sobre o per sota, hi ha 13 comarques:- Priorat, Alt Empordà, Garrotxa, Anoia, Osona, Conca de Barberà, Urgell, la Selva, Bages, Pla d' Urgell, Alt Penedès, Terra Alta i les Garrigues- totes elles situades sobre planes tradicionalment agrícoles, que en alguns casos han estat objecte d'un procés de difusió residencial; com s'observa a l' Anoia, Osona, la Selva o el Bages.
L'ocupació mitjana de les edificacions existents en SNU a Catalunya és de 152 m2.
Aquesta mitjana catalana calculada per comarca presenta valors molt dispars i oscil·la entre xifres al voltant dels 70 m2 de les comarques de la Terra Alta, el Priorat i la Ribera d' Ebre per la banda baixa i els 325 m2 del Pla d' Urgell com a valor més elevat.
La dimensió de les edificacions en SNU està relacionada amb les diferents activitats econòmiques que tenen lloc en aquesta classe de sòl i amb el model de poblament tradicional dels espais oberts.
Per regla general les comarques amb edificacions petites són comarques encara avui agrícoles, dedicades a conreus de secà que no precisen d'una gran infraestructura de treball.
En algunes comarques, com el Priorat, coincideixen alhora edificacions petites i escasses, amb el resultat de més de mil m2 de SNU lliure per cada m2 de SNU ocupat, mentre que en d'altres comarques, com el Baix Ebre, hi ha moltes edificacions de petita dimensió, amb només 285 m2 de SNU lliure per cada m2 de SNU ocupat.
Les comarques on la mitjana de superfície de les edificacions ubicades en SNU està entre 100 i 200 m2 és el grup més nombrós a Catalunya i pot respondre a processos diversos.
Per exemple hi ha comarques rurals i de muntanya amb una component agrària similar a les anteriors, d'altres que han desenvolupat una agricultura d'horta.
Hi ha d'altres comarques altament urbanitzades, emplaçades la majoria en el litoral on històricament hi ha predominat el fet urbà i que ha expulsat cap als antics espais d'horta i conreus tradicionals un creixement residencial de baixa qualitat.
Finalment hi ha el cas de les comarques on la dimensió mitjana de les edificacions està per sobre els 200m2 d'ocupació.
Són comarques amb una forta especialització ramadera, principalment porcina i algunes amb una forta presència d'indústria càrnia i agroindustrial.
Són Osona, la Noguera, el Pla de l'Estany i el Pla d' Urgell.
Dividint la superfície de totes les edificacions existents en SNU entre tot el sòl lliure d'edificació catalogat com a SNU s'estableix a nivell de Catalunya un indicador de 403 m2 de SNU lliure per cada m2 de SNU ocupat.
Analitzat per comarques el valor d'aquest indicador presenta valors molt diferents.
Els més alts, per sobre dels 1.000 m2 lliures/m2 ocupat estan molt focalitzats a les zones més muntanyoses, incloent les 6 comarques de l'Alt Pirineu i Aran i el Ripollès, així com la comarca del Priorat que, tot i estar fora d'aquest àmbit, també disposa d'un elevat percentatge de SNU en un territori de muntanya mitjana amb trencats pendents i amb edificacions de reduïdes dimensions.
Les que presenten uns valors més baixos de SNU lliure respecte l'ocupat, fins a 200 m2 lliures/m2 ocupat, són comarques altament urbanitzades i amb ciutats importants que han generat franges d'edificació periurbana.
Un cas singular el representa la comarca del Pla d'Urgell que tot i no tenir una gran proporció urbana, disposa d'edificacions de notable dimensió que sumen molts m2 d'ocupació, lligades a la indústria agropecuària, tant ramadera com agrícola.