Telèfon: 93 211 24 66 (extensió: 5)
Horari: de 9 a 19 h, de dilluns a divendres de 9 a 15 h, de dilluns a divendres, el mes d'agost
Els fins principals de l'Acadèmia són l'estudi i la investigació de les ciències veterinàries; estimular-ne el foment i desenvolupament a Catalunya; l'assessorament de la Generalitat i altres organismes públics i privats en matèries pròpies dels seus respectius objectius.
Igualment, promoure l'establiment i desenvolupament de relacions científiques i culturals amb altres organismes afins, tant nacionals com estrangers.
L'Acadèmia de Ciències Veterinàries de Catalunya restarà vinculada al Consell de Col·legis de Veterinaris de Catalunya com a alt organisme professional.
El 1855 es va fundar l'Acadèmia Mèdico-Veterinària de Barcelona, amb la Junta següent: president, Nicolás Casas de Mendoza (president de la Junta de l'Acadèmia Veterinària de Madrid); vicepresident, Jeroni Darder Feliu; secretari, Miquel Viñas Martí; tresorer, Josep Presta Corbera; comptador, Antoni Masip, i arxiver, Joan A. Marimon.
Ambdues acadèmies (la de Madrid i la de Barcelona) van tenir una activitat intensa des de 1856 a 1858.
Un dels treballs més destacats de l'Acadèmia de Barcelona va ser convertir un estudi anterior del vicepresident Darder i Feliu, Medidas que deberá adoptar el Gobierno para perfeccionar la veterinaria (1853), en un projecte d'estatuts professionals.
Redactat a Barcelona, l'Acadèmia de Madrid el va fer seu el 1860 com a Reglament orgànic de la veterinària espanyola i el va presentar al Govern.
El Govern no va atendre la demanda i el desencís per a la veterinària fou general.
El vicepresident, Geroni Darder i Feliu (1804-1889), va ser un clínic i publicista molt prestigiós, traductor a l'espanyol del Tratado de las especialidades de los grandes rumiantes del professor P. R. E. Lafosse, de Toulouse, i autor d'un treball molt complet sobre la peripneumònia bovina, que començava a fer mal a Barcelona.
Va dirigir, com a col·laborador, junt amb els altres redactors de La Veterinaria Española, un excel·lent Tratado de cirugía veterinaria, en quatre volums (1860-1865), resum dels millors llibres estrangers.
El tresorer, Josep Presta i Corbera (1822-1888), era des del 1856 inspector de carns i altres aliments de l'Ajuntament de Barcelona.
Va complir molt dignament la seva comesa de ser el primer veterinari com a acadèmic numerari de la Reial Acadèmia de Medicina amb el discurs "Relaciones que existen entre la medicina humana y la veterinaria", pronunciat el 22 de gener de 1877.
Durant els seus anys d'acadèmic de la medicina va formar part de diverses comissions i va assessorar-ne els membres.
L'ànima de l'Acadèmia va ser el seu secretari, Miquel Viñas, un pioner de la zootècnia que va fer realitat la seva idea que "als veterinaris ens correspon fer una zootècnia espanyola científica".
La seva especialitat era l'hipisme, de què tenia grans coneixements i sobre el qual va donar una sèrie de conferències a l'Ateneu barcelonès, que va publicar en una monografia: Cria caballar.
Va ser professor de zootècnia (1864) a la càtedra creada a l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre, IACSI, i fins a la seva prematura mort va ser un gran col·laborador, en els temes de la seva especialitat, de la revista que havia fundat a Madrid amb Gallego i Téllez.
La mort de Viñas, el 1865, va comportar la disminució de les activitats acadèmiques.
I sense el suport de l'Acadèmia de Barcelona, la de Madrid també va anar decaient.
A més, a Barcelona llavors sols existia un petit nucli de veterinaris, ja que s'havia d'estudiar a Madrid i la resta dels pocs veterinaris que hi havia estaven distribuïts en les capçaleres de les comarques.
Aleshores els desplaçaments es feien a peu o a cavall (el tren s'havia començat a estendre en algunes de les ciutats catalanes a partir del 1860) i, per tant, les reunions de veterinaris a Barcelona eren difícils i poc freqüents.
La ciutat no comptava ni amb cap escola de veterinària ni amb cap centre ni associació veterinària; només hi havia l'Institut Agrari Català de Sant Isidre, fundat al 1851, però que era pràcticament agrícola.
Totes aquestes circumstàncies varen determinar que l'Acadèmia Mèdico-Veterinària de Barcelona, al final de la dècada del 1860, deixés de funcionar.
Període final del segle XIX i principi del XX
Al final del segle XIX, a Barcelona hi va haver esdeveniments científics i legislatius importants, a càrrec de destacats veterinaris catalans.
Així, el dia de la Mercè de 1892, es va inaugurar a Barcelona el Jardí i Parc Zoològic, del qual fou fundador i primer director el veterinari Francesc Darder i Llimona.
EI 1899 sortí la revista La Veterinària Catalana, el primer director de la qual fou el veterinari Francesc Sugranyes i Bardají.
Aquest mateix any es va crear el Cos de Veterinària Municipal de l'Ajuntament de Barcelona, amb vint-i-vuit veterinaris i amb don Antonio Sabater i Casals de degà, al qual s'havia d'ingressar per rigoroses oposicions.
El 1900 es va fundar el Col·legi Oficial de Veterinaris de la província de Barcelona, presidit per Manel Martínez.
I quan, el 1905, el veterinari Ramon Turró i Darder va ser elegit director del Laboratori Municipal de Barcelona, es va fundar la primera Escola de Microbiologia a Catalunya per a veterinaris, metges i farmacèutics.
És veritat que aquests fets no eren acadèmics, però sí que crearen un ambient de tecnicisme i il·lusió per aconseguir millores científiques.
Així, a Barcelona se celebrà la IV Asamblea Nacional Veterinaria, el 1917, que durà set dies i en la qual es van realitzar nombroses ponències i visites tècniques.
Seminari de Ciències Veterinàries de Barcelona (1951) i seccions tècniques del Col·legi de Veterinaris de Barcelona (1956)
L'any 1947 un grup de joves veterinaris de Barcelona i de la rodalia van començar a fer, a l'escorxador de Barcelona, reunions de caràcter tècnic.
El 1953, per votació, es va escollir una Junta presidida per Josep Sans Royo i formada per Danès, Esteban, Concellón i Camacho, amb seu al Col·legi de Veterinaris de Barcelona.
I d'aquesta manera quedà creat el Seminari de Ciències Veterinàries de Barcelona.
D'altra banda, l'any 1956 el Col·legi de Veterinaris de Barcelona, presidit per Josep Séculi Brillas, creà sis seccions científiques (Avicultura, Bromatologia, Cirurgia, Reproducció, Patologia i Zootècnia), que també organitzaren conferències i sessions tècniques.
Els caps respectius de les esmentades seccions foren: Baldomero Santos Portales, Josep Gabino Sanz Royo, Antoni Martí Morera, Agustí Carol Foix, Salvador Riera Planagumà i Emilià Álvarez Tijeras.
Acadèmia de Ciències Veterinàries de Barcelona (1960)
Els actes i les conferències fets tant pel Seminari com pel Col·legi de Veterinaris entre els anys 1953 i 1960 foren molt nombrosos.
Per tal de millorar-los i ampliar-los, les directives d'ambdues entitats van acordar, després de diverses reunions, una fusió, i així es va crear l'Acadèmia de Ciències Veterinàries de Barcelona el setembre de 1960.
Al cap de dos anys, Lázaro Porta en fou el nou secretari.
Resumir la tasca que el doctor Riera Planagumà va fer és difícil.
Cadascuna de les seccions va mantenir de tres a sis reunions anuals, en les quals els temes tractats, tot i que diversos, foren primordialment la patologia (en la cria intensiva de vedells, porcs i avicultura), la nutrició i la farmacologia dels últims medicaments.
Concretant, es poden esmentar la pesta porcina africana, la brucel·losi bovina, les malalties respiratòries de les aus, la monografia del bestiar boví a Catalunya (amb els especialistes C. Mackowiak i Lucam F.), la tecnologia de la fabricació de pinsos (Fabiani C., Manca J.C., Wilder DHM, Hangaard Sorensen i el nostre doctor Amich Galí), amb jornades d'animals de companyia que aleshores havien començat i altres actes.
El més notable d'aquesta Junta i de les següents és que es van crear deu seccions: Bromatologia, Cirurgia, Ciències Fonamentals, Petits Animals, Epizootiologia, Ginecologia, Patologia General, Zootècnia, Avicultura i Alimentació, cadascuna de les quals estava presidida per un cap de secció que també havia estat elegit.
Aquest canvi important i progressiu de la veterinària barcelonesa i catalana, suposà un pas endavant en l'especialització veterinària.
Cada quatre anys es feien eleccions.
El més rellevant eren les reunions, les conferències col·loqui i les taules rodones que s'hi celebraven.
El 1971 fou elegida la nova Junta, presidida pel doctor Francesc Puchal i Mas, i amb el doctor Àngel Lázaro i Porta com a secretari.
A més, es van elegir la resta de la Junta i els caps de les especialitats, amb els canvis que normalment hi solia haver.
Les primeres sessions de l'Acadèmia corresponents al curs 1970-71 foren dedicades a la memòria de qui en va ser el fundador i primer president, el doctor Salvador Riera, i hi participaren distingides personalitats del món veterinari català i espanyol.
Foren així mateix dignes de destacar, durant el curs 1970-71, les sessions acadèmiques sobre temes d'actualitat científica d'aquell temps (utilització de tranquil·litzants i immunogenètica), en què van intervenir conferenciants de tant de prestigi internacional com els doctors J. Symoens, W. Stone, J. Pantaleon i P. Perrón.
Durant el curs 1971-72 destacaren com a més significatives les sessions dedicades a les infeccions virals canines, dirigides pels professors P. Goret i N. Fontaine, de l'Escola Veterinària d'Alfort, i la revisió dedicada a la utilització d'additius alimentaris en alimentació animal, pel catedràtic de la Facultat de Veterinària de Madrid professor doctor Bernabé Sanz.
El darrer curs acadèmic sota la presidència del doctor F. Puchal (1972-73) fou així mateix actiu, amb vuit sessions acadèmiques que, una vegada més, reflectiren les inquietuds científiques del moment: la radiobiologia aplicada a la veterinària, revisada pels doctors J. Centrich i J. Roca, la problemàtica de les substàncies poligens i els problemes sanitaris de la veterinària foren alguns dels temes més destacats durant aquestes sessions.
El 1974, el president fou Pere Costa i Valori i els secretaris, Josep Gomis Coll i Jaume Roca i Torras.
La temàtica referent a la patologia animal, clau dins les activitats de la professió, va ocupar una part important de les activitats, amb reunions referides a temes tan variats com la rickettsiosi ovina, la micoplasmosi aviar, causes de mortalitat en alguns garrins, lluita i eradicació de la brucel·losi, síndrome pneumònica dels vedells, coli-enterotoxicosi neonatal i fertilitat de la truja.
Naturalment no varen faltar els temes dedicats a la nutrició animal, en els quals l'Acadèmia sempre ha estat pionera ja que considera la seva gran importància en la producció d'aliments d'origen animal; l'ús de nitrogen no proteic en remugants o l'alimentació de xais en el període de lactació.
Però va ser la sanitat alimentària la que, sens dubte, va protagonitzar les activitats acadèmiques d'aquest període, com a conseqüència del sentit social de la professió veterinària, entre les quals destaquen taules rodones sobre escorxadors, sales d'especejament, centres de contractació, emmagatzematge i distribució de carns, i un col·loqui hispanofrancès sobre higiene i qualitat dels aliments, amb especial referència a la inspecció de carns i als problemes de la seva exportació i importació.
El 1978, el president elegit fou Agustí Carol i Foix, i el secretari, Ramon Castell i Castell.
Durant aquest període, junt amb els quatre col·legis de veterinaris de Catalunya s'inicien els tràmits legals per transformar l'Acadèmia de Barcelona en Acadèmia de Catalunya.
Els Estatuts constaren de sis capítols, trenta-un articles i tres articles transitoris.
A més, van incloure més especialitats com porcicultura, remugants i ecologia.
Predominaren els temes sobre bestiar boví (patologia i nutrició), situació actual i futura de la ramaderia a Catalunya, economia ramadera, les noves virosis dels reproductors; també sobre alimentació de les truges i alimentació del bestiar boví.
El 1980, Agustí Carol i Foix fou elegit conseller d'Agricultura, Ramaderia i Pesca de la Generalitat de Catalunya, i s'escollí el doctor Josep Séculi i Brillas com a president de l'Acadèmia.
Sota la presidència d'aquest últim (1980-86), es van incloure a la corporació tres noves seccions: Indústries Alimentàries, Ecologia i Etologia.
També s'insistí en el canvi de la denominació de l'Acadèmia de Ciències Veterinàries de Barcelona per la de Catalunya, fi amb el qual es van presentar els Estatuts corresponents.
El 1985 l'Acadèmia va celebrar les noces d'argent amb diversos actes socials i científics.
Entre els socials va destacar la conferència de l'escriptor Baltasar Porcel sobre l'home i els idiomes, i també una jornada dedicada al cavall, amb diversos actes com una conferència i curses de cavalls.
Entre els actes científics destacaren les nombroses conferències sobre els tumors dels animals de companyia, amb la participació dels doctors Juan José Badiola, Mariano Domingo, Lluís Ferrer i Miquel Luera.
També se celebrà la Secció de Porcinocultura, presidida per Joaquim Mora Vidal, a més del IV Simpòsium Internacional sobre Producció Porcina, amb vuit temes.
El 1986 va ser elegit president el doctor Miquel Luera i Carbó, i secretari, Antonio Prats Esteve.
Es van ampliar les especialitats com etiologia i tecnologia alimentària i es van intensificar les activitats de l'Acadèmia.
Fins a disset seccions van estar en funcionament per aconseguir la implicació activa d'un nombre més gran de professionals en les activitats, que va permetre que s'incrementés el nombre d'actes realitzats (gairebé cent cada any).
Totes les activitats dutes a terme (des de conferències a cursos de postgrau universitari, passant per simposis, seminaris i cursos monogràfics), que es van centrar sempre en els temes de més actualitat i van comptar amb la presència dels ponents més destacats en cada tema, s'han publicat en la revista de l'Acadèmia.
Cal destacar-ne el Curs de postgrau en oftalmologia, conjuntament amb la UAB, o els dos cursos internacionals d'osteosíntesi AO, únics que s'havien celebrat a Espanya i uns dels pocs d'Europa; els cursos de reproducció i selecció porcina.
L'Acadèmia va ser pionera també, des de 1986, en l'organització de cursos pràctics per circuit tancat de televisió, des d'un quiròfan instal·lat a la mateixa seu, sempre amb els horaris més adients al personal al qual van dirigits.
Pel Decret 221/1990, del 3 de setembre (amb sis articles i una disposició final), es creà l'Acadèmia de Ciències Veterinàries de Catalunya, i per la Resolució del 31 de juliol de 1991, es van inscriure en el Registre d'Acadèmies de la Generalitat de Catalunya els Estatuts de la corporació esmentada, que consten de vuit títols de quaranta-vuit articles (DOGC núm. 1480, de 14 d'agost de 1991).
El 1993 van ser elegits president el doctor Josep López i Ros, vicepresident el doctor Josep Llupià i Mas, i secretària la doctora Teresa Rigau i Mas.
El doctor Josep López Ros, destacat humanista i gran especialista en androzoonosi, va fer molts treballs sobre aquestes malalties i taules rodones amb altres especialistes.
Arran de la defunció del doctor López Ros l'any 1996, el 16 d'abril del mateix any va ser nomenat president interí, d'acord amb l'article 32 dels Estatuts, el vicepresident primer, doctor Josep Llupià i Mas, que l'any 1999 va guanyar les eleccions i va passar a ser president efectiu, alhora que era nomenat secretari Jaume Camps Rabadà.
Un fet que cal destacar és que el dia 2 d'octubre del 2000, coincidint amb la celebració del centenari del Col·legi de Veterinaris de Barcelona, l'Acadèmia va rebre la visita del veterinari doctor professor Peter C. Doherty, premi Nobel de Medecina al 1996, que donà la conferència "Cell Mediated lmmunity in virus infections" i fou nomenat acadèmic d'honor.
Aportacions a la societat catalana en cada moment històric
Els veterinaris, a Catalunya i a Espanya, fins als anys cinquanta exercien, la majoria, com a veterinaris generals (clínica preventiva i curativa d'èquids, vaquí de llet, porcs i inspecció higienicosanitària de les carns als escorxadors i a les indústries càrniques).
Els veterinaris especialistes es trobaven a les facultats, laboratoris de sèrums, de vacunes, farmacològics i de diagnòstic, bé oficials o d'empreses civils; globalment, el nombre d'aquests especialistes era sensiblement inferior al de veterinaris generals.
Als anys cinquanta s'estengué la inseminació artificial en el boví, la producció de pinsos compostos, l'avicultura i la porcicultura, per aquest mateix ordre.
L'Acadèmia de Ciències Veterinàries de Barcelona va donar, al 1960, un pas decisiu en la formació d'algunes especialitzacions.
S'hi crearen les seccions d'Avicultura, Bromatologia, Cirurgia, Animals de Companyia, Epizootiologia, Reproducció, Patologia, Zootècnia i Alimentació, dirigides cadascuna d'elles per un especialista.
El procés començà a base de reunions, conferències amb col·loqui i taules rodones, amb una periodicitat cada vegada més freqüent.
Al llarg dels anys següents s'hi afegiren algunes especialitats més i es milloraren les tècniques i els mitjans d'informació d'ensenyament.
El 1975, i anys parells següents, foren principalment els veterinaris acadèmics catalans els qui impulsaren les celebracions de l'Expoavícola i, més tard, Expoaviga, verdader certamen científic ramader i d'indústries derivades, que de seguida tingueren fama internacional.
A més del professor avícola Josep Antoni Castelló, des del primer moment ja hi hem de destacar els acadèmics numeraris doctors Albert San Gabriel, Francesc Monné, Josep Séculi Brillas, Jaume Camps, Pere Costa, Joan Amich Gali i Miguel Luera, amb la celebració de sessions tècniques, conferències i sessions pràctiques.
Va passar a ser la segona exposició cientificoindustrial d'Europa dins la ramaderia i indústries pecuàries.
Acadèmics com Jaume Camps i Rabadà i Pere Costa Batllori crearen, el 1976, l'Associació Espanyola de Cunicultura (ASESCU).
Més tard, el primer d'aquests acadèmics va aconseguir que se celebrés a Barcelona el II Congrés Mundial de Cunicultura, del qual, posteriorment, fou el president durant dos anys.
Un altre acadèmic, el doctor Miquel Luera i Carbó, aconseguí per a AVEPA, la nostra Associació de Veterinaris Especialistes en Petits Animals, que es fessin a Barcelona el VII i VIII Congressos Mundials de Veterinaris Especialistes en Petits Animals els anys 1980 i 1982.
Un altre acadèmic destacadíssim en el camp de la nutrició animal, el doctor Francesc Puchal, ha pronunciat moltes conferències a l'Acadèmia, a Espanya i a l'estranger; ha estat catedràtic a Lleó, Madrid i Barcelona (Bellaterra) i degà de Veterinària de la Facultat de la HAB, com també membre de nombroses associacions científiques internacionals.
Els acadèmics Carol, Puchal, J. Séculi i Làzaro impulsaren la creació de la Facultat de Veterinària a Catalunya.
Els fons documentals d'aquesta Acadèmia es troben a la mateixa seu.