Quins punts en comú i quins contrastos hi ha entre la forma de fer enginyeria de Narcís Monturiol a mitjan segle XIX i la de les empreses i els centres de recerca capdavanters d'avui dia?
La formació, la projecció social, els mètodes de treball, la internacionalització, etc. Hi reflexionem en aquesta conversa entre el professor d'història de la ciència i de la tècnica a la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC) i coordinador de la Càtedra UNESCO de Tècnica i Cultura a la mateixa universitat, Antoni Roca, i l'enginyer de camins amb especialitat en transferència de tecnologia del Centre Internacional de Mètodes Numèrics a l'Enginyeria (CIMNE) i professor associat de la UPC, Ignacio Valero.
Iniciem la conversa reflexionant sobre formació.
Monturiol estudia Dret i presenta un perfil molt eclèctic i autodidacte.
Per la seva part, els estudis d'enginyeria de les nostres universitats actuals estan molt reglats.
Les empreses i els centres de recerca segueixen valorant la multidisciplinarietat i els coneixements creuats?
ANTONI ROCA (AR): A principis del segle xix no només no hi havia estudis d'enginyeria, sinó que les universitats a Europa estaven totalment d'esquena a les ciències i a la tecnologia.
En el cas de Catalunya, la situació encara era més greu, perquè els estudis oficials que podríem anomenar més científics, els de Medicina, s'impartien a Cervera, una facultat que no va arribar a funcionar mai.
De tota manera, el pas de Monturiol per la universitat va dotar-lo d'una base cultural sòlida que es demostra en la forma en què escriu i s'expressa en el que avui definiríem com a periodisme.
A Cervera coincideix en un moment de crisi total d'aquesta universitat; hi cursa estudis de Filosofia, equivalents al batxillerat actual, i posteriorment es matricula de Dret, que prosseguirà ja a Barcelona.
Una dècada més tard es desplaça a Madrid per acabar la carrera, el títol de la qual, per cert, que no obté mai perquè prefereix dedicar els diners a causes solidàries.
IGNACIO VALERO (IV): Monturiol exerceix de periodista, linotipista, emprenedor en el món editorial..., i demostra una clara vocació política.
Fent un lligam amb el panorama de la formació actual dels joves, no és incert que molts dels nostres talents marxen fora.
Recentment m'assenyalaven des d'un pol tecnològic tan rellevant com Harvard que fins al 40 % de les grans empreses europees estan obviant treballar en l'àmbit de la intel·ligència artificial.
Europa ha estat i és vella, però també és lenta.
Què passa amb la formació al nostre continent?
Des del CIMNE, per exemple, hem apostat per la fórmula de l' outreaching, que consisteix a rebre joves estudiants d'ESO o de batxillerat i donar-los l'oportunitat de conèixer entorns reals de treball per refermar-ne les vocacions.
El centre ho fa de forma voluntarista, però al Regne Unit i als Estats Units s'hi inverteixen recursos perquè han entès que és una via perquè els joves vulguin entrar al món laboral.
De tota manera, la no titulació és un fet als Estats Units i lliga amb el repte de l'emprenedoria.
La seva iniciativa fracassa, l'empresa fa fallida, però en el seu cas la titulació era el que menys importava.
Tenim alumnes a la UPC amb dificultats amb els estudis, perquè la vocació emprenedora els planteja un dilema: el sistema diu que s'han de treure un títol, però hi ha empreses que s'interessen pels seus projectes i que fins i tot estan disposats a posar-hi diners.
Un problema que va patir Monturiol, que no disposava de recursos i va haver de buscar diners d'on no n'hi havia...
AR: Però amb força èxit, d'altra banda.
Monturiol era un mite en els seus dies i 200 anys després del seu naixement continua sent-ho.
El submarí és una de les seves aventures, possiblement la més important, però no l'única.
Ell mateix explica que per al primer submarí d'assaig va aconseguir 100.000 pessetes i per al segon, ni més ni menys que 400.000, una xifra astronòmica per a l'època.
Tinguem present que un equip d'entre 10 i 15 persones va treballar amb ell al llarg d'una dècada.
L'empresa va fracassar, com passa sovint aquestes aventures, però ell i els seus col·laboradors van viure d'aquestes aportacions com a mínim entre 1858 i 1867.
IV: Ell diu que va a buscar els diners «a la societat».
No sé ben bé quin mecanisme va utilitzar per recaptar aquests fons.
AR: Primer va crear una empresa a Figueres, que va rebre inversions no precisament de grans propietaris, sinó més aviat de forners, comerciants, etc. Amb això finança l'Ictíneo d'assaig.
Posteriorment va sol·licitar una subvenció a l'Estat, que en realitat se li va concedir però amb unes condicions que ell no podia acceptar: per exemple, el Govern li exigia que la construcció es fes en un arsenal naval, cosa que comportava prescindir de l'equip de confiança de Monturiol.
Per això, creen una altra societat a Barcelona, que recapta diners, entre altres vies, gràcies als concerts populars de Josep Anselm Clavé.
Aquesta formació no tan reglada que avui és habitual als Estats Units i que a Europa ens costa més d'acceptar entronca amb la formació tècnica eclèctica amb què Monturiol adquireix els coneixements que aplica en la seva carrera d'enginyer?
AR: No ho sabem del cert, és difícil saber l'origen dels seus coneixements tècnics.
En podem tenir una pista en el llegat de la seva biblioteca per part d'un descendent als jesuïtes l'any 1944, que va anar a parar a la biblioteca científica de l'orde a l'Observatori de l'Ebre.
Analitzant-ne els registres s'ha pogut identificar un centenar d'aquests llibres, exemplars de primera fila en camps com ara la mecànica, la navegació, els motors, etc. Tot indica, per tant, que Monturiol va ser un autodidacte.
IV: Avui dia el concepte d' autodidacte està sota mínims.
Els estudiants des de molt aviat aprenen a treballar en equip, molt influïts per la cultura de les xarxes.
Si aquests nois i noies acaben treballant en grans multinacionals tecnològiques, com ara Google, serà la mateixa empresa qui els empenyerà a posar en comú les seves idees.
Un altre cas, amic de Monturiol i cèlebre entre els cèlebres, va ser el d'Ildefons Cerdà, tot un exemple d'estudi reglat de principi a fi, integrat al cos d'enginyers de camins.
Però allò que proporciona a Cerdà el caràcter de visionari no va ser precisament la formació.
Fem una reflexió: per què alguns dels alumnes més brillants de les nostres promocions, amb mitjanes de matrícula, acaben sent funcionaris de les administracions?
Són grans cervells, sens dubte, però no tenen ni visió ni emprenedoria.
I això no vol dir que no siguin necessaris; en qualsevol posició calen persones que assumeixin que pràcticament des del primer dia de la seva feina fins al darrer faran la mateixa tasca.
Parlem ara de mètodes de treball.
Podem afirmar que Monturiol estava connectat als corrents de recerca internacional?
Preferia el treball en solitari o, tal com és més habitual avui dia, a l'empara d'institucions (universitats, centres de recerca, grans empreses)?
AR: Monturiol no treballa sol, disposa d'un equip complex format per artesans, mestres d'aixa, però també per pioners d'allò que després anomenarem enginyeria naval i, fins i tot, d'un estudiant d'enginyeria industrial que va acabar casant-se amb una de les seves filles.
IV: Probablement, el capitalisme ens ha guanyat la partida en aquest aspecte.
Què passa amb els nostres estudiants?
Particularitzo en el cas que més conec, el dels enginyers civils: a banda dels individus més excepcionals, que surten del sistema per fer coses també excepcionals, els estudiants són conscients que el títol els habilitarà per obtenir una bona feina en una gran empresa.
Molts d'ells, al voltant del 70 %, acabaran treballant en grans constructores i enginyeries nacionals i internacionals, així com al món de la consultoria.
Aquestes són les perspectives de les universitats tècniques avui.
D'altra banda, el perfil dels centres ha canviat amb l'espai europeu d'educació superior, que té una voluntat d'economia docent amb la separació d'estudis entre graus i màsters i, més important encara, aspira a fer que Europa sigui més Europa.
Que s'afavoreix que la gent marxi, aprengui d'altres experiències a la resta del continent i després en torni enriquida.
Per exemple, els països de l'Est sota l'antiga influència soviètica, a causa de les seves dificultats econòmiques, no disposaven d'ordinadors i això els ha dotat de molta pràctica matemàtica quan avui per a nosaltres resulta una gran dificultat resoldre una simple arrel quadrada.
Compte amb Europa, perquè aquesta internacionalització la rejovenirà.
A més, la política de finançament comunitari de projectes de recerca també afavoreix la creació d'aquestes xarxes amb l'exigència de coordinar iniciatives entre països diferents amb puntuacions suplementàries per a zones no tan avançades.
En definitiva, avui és estrany que els joves no vulguin marxar; qui marxa a Google accedeix a un món diferent i no torna, però dins l'àmbit europeu és un recorregut d'anada i de tornada.
AR: Completament d'acord, és remarcable la manera en què estem teixint entre tots plegats aquesta xarxa europea i el conjunt de la població se'n va adonant a través de l'experiència dins les famílies pròpies.
Aquesta xarxa d'internacionalització que a l'Europa actual ja és una realitat, existia a mitjan segle xix?
AR: Hem de pensar que Monturiol forma un grup cabetià i que, arran del tancament de La fraternidad, es conserva fins i tot una carta adreçada a Étienne Cabet on Monturiol relata les seves vivències.
Pensem que de les cent persones que integraven l'expedició de Cabet que va partir de Le Havre el 1848 per fundar Icària als Estats Units, dues són catalanes i més endavant se'n van enrolar unes quantes més.
IV: Posem un exemple extret d'un àmbit diferent, el de la música: equivalent i absolutament sensacional és la tasca d'Els Quatre Gats, amb Enric Granados i Isaac Albéniz, que van ser capaços d'atraure fins a Barcelona figures com ara Claude Debussy, Arnold Schönberg o Benjamin Britten, els compositors que transformen la música en el tombant de segle, sens dubte, el moviment musical més important previ a la música moderna.
Uns exemples que evidencien l'existència d'unes xarxes culturals o d'activisme polític, però sabem si també tenien un equivalent pel que fa al coneixement tècnic?
Monturiol es va exiliar diverses vegades, una de les quals durant gairebé un any a la França atlàntica.
A la seva biblioteca trobem un manual de fotografia amb una dedicatòria personal del seu autor, un contacte que devia fer molt probablement per mitjà de la xarxa cabetiana.
A la biblioteca que llega el seu fill hi havia la traducció francesa del Cosmos de Humboldt, l'obra de referència de la ciència romàntica, a més d'obres americanes i una majoria de publicacions franceses.
IV: Aquesta circulació de coneixement existia, sens dubte, però hem de filtrar-la comprenent la dificultat de viatjar i de comunicar-se pròpia de l'època, en què al llarg de l'any dos investigadors podien escriure's quatre cartes i veure's com a molt un cop.
Avui dia, de congressos, només al CIMNE, en fem 15 a l'any i a la gent no li costa desplaçar-se.
Complementàriament, tampoc no es disposava d'una l'ordenació sistemàtica de les publicacions científiques, un factor capital per a les carreres científiques i per a la docència.
La interconnexió internacional un segle i mig enrere era tan voluntarista com excepcional.
AR: Narcís Monturiol va assistir a l'Exposició Universal de Londres de 1862.
També es diu que ofereix el seu submarí durant la Guerra de Secessió americana, però els confederats ja en tenien un, que, per cert, va acabar esclatant i matant la tripulació al complet.
Això ens obre un altre debat interessant: què és en realitat un invent?
Perquè, de fet, la navegació submarina ja es coneixia al segle xix; ja al Renaixement se'n fan estudis, malgrat que probablement sense els mitjans tècnics per culminar-la.
A Espanya hi ha fins a tres inventors rellevants del submarí: Monturiol, Isaac Peral i un contemporani de nom Cosme García, que fa un assaig al port de Barcelona sense cap mena de repercussió pública ni registre a la premsa de l'època.
En canvi, Monturiol, amb un producte similar, té un èxit brutal que comença el 1859 i segueix totalment vigent avui dia.
CANVI DE MODEL AL MÓN DE L'EMPRESA
Una reflexió breu sobre l'impacte social de l'inventor.
Monturiol va ser una persona molt popular, les demostracions de l'Ictíneo al port de Barcelona eren multitudinàries.
Als nostres dies la figura de l'enginyer queda difuminada dins les estructures d'empresa o dels centres de recerca?
IV: No exactament i ara hem fet una passa rellevant en aquest sentit: fins fa aproximadament 20 anys, comptar amb un doctor a l'estructura d'una empresa no tenia cap rellevància, mentre que a països com Alemanya per ser director general d'una gran corporació has de tenir obligatòriament el doctorat.
L'empresa catalana s'ha adonat que es tracta d'un valor més que important i hi ha una allau de peticions, amb una beca específica de doctorats industrials amb gran èxit i continuïtat.
Disposar d'una persona preparada per solucionar problemes i amb la capacitat d'haver reeixit en un doctorat aporta a l'empresa la brillantor de competitivitat i de relacions internacionals que potser no tenia.
AR: Això és perquè l'estructura empresarial espanyola està canviant.
Un company acadèmic, Santiago López García, sostenia que, als anys noranta, dels quadres directius de la indústria eren titulats universitaris tan sols un percentatge del 15 %.
IV: Recordo en aquest sentit una anècdota d'estudiant, quan en el marc d'una conferència universitària el fundador de Banesto va respondre la pregunta d'un alumne sobre si era recomanable cursar un màster responent: «Per a què?
Però la realitat és ben bé una altra, molts dels nostres estudiants fan màsters d'especialització.
Jo he fet empresa fent empresa, de vegades el màster et dona estereotips que poden ser perversos, perquè no tots els àmbits d'activitat econòmica són iguals.
Sí que és cert, reconeguem-ho, que el màster obre la porta a l'estudiant a accedir a llocs estratègics gràcies als contactes que s'hi fan.
AR: Ningú sap del cert com s'arriba a l'èxit.
El cas de Narcís Monturiol és prou excepcional i segurament té a veure amb una vida social i política molt activa i amb el fet de ser un orador excepcional.
Posteriorment s'ha anat creant fascinació i, fins i tot, una llegenda.
Molta gent afirma que Monturiol mor pobre i oblidat.
Va traspassar a casa de la seva filla, casada amb un enginyer, propietari d'una fàbrica a Sant Andreu.
El governador civil de Barcelona prohibeix un acte d'homenatge del Centre Republicà programat per al dia del seu enterrament, que s'acaba fent la setmana següent.
També se sent a dir que el franquisme va fer propaganda a favor d'Isaac Peral per fer oblidar Monturiol.
Recordem que Barcelona inaugura l'any 1962 un monument dedicat a Narcís Monturiol en plena avinguda Diagonal, pagat per la Mútua Metal·lúrgica.
I pel que fa al pobre Peral, que no és enginyer naval sinó oficial de marina, l'Estat se'l carrega per motivacions polítiques fent públics al butlletí oficial tots els seus informes per tal de curtcircuitar-lo.
Fins i tot ha d'abandonar l'exèrcit en un exemple flagrant d'autodestrucció.
Comptat i debatut, finalment l'Estat s'adona que ha dilapidat tota aquesta contribució tècnica i científica, però tant se li'n dona: decideix comprar la tecnologia de navegació submarina a l'exterior i bateja amb els noms de Monturiol i Peral els dos primers submarins de l'Armada.
Els enginyers són avui dia un col·lectiu molt respectat, com a gestors d'un coneixement complex.
Al segle xix tenien aquesta consideració, en peu d'igualtat amb altres professions tradicionals com ara les de metge o advocat?
AR: Metges i advocats tenien un prestigi superior, gaudien del més elevat reconeixement social.
L'endarreriment tradicional d'Espanya pel que fa a la tècnica i a la ciència ja era una realitat al segle xix.
De fet, potser encara en part l'arrosseguem, encara que només cal fer una passejada per la Diagonal de Barcelona per adonar-se de les inversions milionàries en edificis, instal·lacions i sous relacionats amb el coneixement que s'hi concentren, equiparable a les d'altres llocs del món.
IV: Hi ha hagut en certa manera un bescanvi.
Els enginyers de fa dues o tres generacions gaudien d'un reconeixement social més alt, semblant al perfum que encara manté la figura del metge.
En canvi, és avui quan podem afirmar que la preparació dels nostres enginyers és excel·lent, com demostra el fet que quan van fora destaquen sistemàticament i exerceixen les seves funcions amb efectivitat.
La diferència fonamental rau en el fet que n'hi ha molts més i de moltes més especialitats.
Jo mateix no m'he considerat gens especial per ser enginyer, simplement es tractava de la meva vocació.
Si ens comparem amb altres llocs, ningú no dubta que ara Barcelona és un referent de mobilitat que cal estudiar i replicar al conjunt d'Europa.
I, per descomptat, des de Catalunya transvasem coneixement a gran escala cap a l'Amèrica Llatina i en l'àmbit de la Commonwealth.
El prestigi que té la professió ara mateix és màxim, però equiparable al d'altres àmbits científics: som un pol de recerca en biotecnologia importantíssim.
Hem fet un esforç en molt pocs anys que potser no lluïm prou, com no ho vam fer amb el submarí de Monturiol.
Per acabar, els proposem un joc.
Seria possible establir un símil entre el projecte de la creació de l'Ictíneo amb la carrera espacial pròpia d'aquest segle xxi, en què participen no només estats, sinó també emprenedors i empreses privades?
AR: Tots els projectes d'enginyeria tenen punts en comú.
En el cas de Monturiol, un aspecte que pot sorprendre és que no treballés com un inventor aïllat, estava envoltat d'un equip en el qual ell aportava les idees i l'empenta, però amb la col·laboració estreta de molts altres.
Aquest treball compartit és igual a l'època de Monturiol, ara i a l'antiga Roma.
IV: Pel que fa a la part tècnica és cert, però també cal tenir en compte el rerefons econòmic.
Un projecte que no disposi del suport econòmic necessari no és viable.
Les carreteres romanes, un exemple d'enginyeria moderna, tenien una motivació econòmica claríssima: agilitzar el transport i afavorir els intercanvis comercials.
Qualsevol projecte d'enginyeria, urbà, mecànic o industrial, té origen i final en la dimensió tècnica, però, suposant que culmini, la planificació de la viabilitat econòmica, avui i fa milers d'anys, si no és la mateixa s'hi assembla molt.
Ens preguntaríem: per què el projecte del submarí no va culminar?
Un error de càlcul o una manca de suport inesperada?
AR: De vegades és una simple qüestió de recursos inexistents.
Els dos problemes més greus de l'Ictíneo tenien a veure amb la propulsió: el disseny de l'hèlix i el motor, que Monturiol opta finalment perquè sigui de vapor.
Ara la cursa espacial es planteja anar a Mart, però resoldre el problema inicial d'un viatge interplanetari d'un any no és trivial.
Ja representa un gran èxit que hi hagi naus autònomes treballant-hi, però la humanitat no ha emprès cap projecte semblant al de la creació d'una colònia a Mart.
Soc conscient que en el seu moment la colonització d'Amèrica va ser complicada, però ara ho és molt més.
Si tens un problema a Mart pots demanar ajut, però no arribarà mai a temps.
En canvi, els vikings que van ser capaços d'arribar a Amèrica del Nord...
IV: De fet, encara no he sentit una explicació clara de què hi volem anar a fer, a Mart, i què ens aportarà.
En canvi, sí que sé per què els constructors de vehicles alemanys volen que les infraestructures catalanes disposin d'una sèrie de sensors que ells compraran amb la perspectiva del futur vehicle autònom.
Això té un objectiu claríssim, és un projecte d'enginyeria que començarà i acabarà perquè la indústria el demana i un cop explicat s'entén, tots els interessos quadren.