Al llarg de la història, Montserrat ha estat un lloc clau en la vida espiritual catalana.
El seu Monestir ha albergat centenars de monjos que feien vida ascètica, però també era un enclavament molt important per a pelegrins de tot Europa que anaven a orar a la Mare de Déu i fer remetre els seus pecats.
Al voltant del Monestir hi havia tretze ermites en les quals residien monjos que portaven una vida solitària enmig del paratge natural.
Als pelegrins que visitaven tot l'eremitori i anaven a orar se'ls concedien indulgències; més tard, amb la construcció de l'ermita de Sant Benet, els pelegrins que no podien fer el recorregut complet, tenien la possibilitat de fer una estació de cinc visites en memòria de les cinc llagues del Redemptor i així guanyar les mateixes indulgències concedides als qui visitaven les tretze ermites.
Al voltant de les ermites s'anaren edificant nous habitacles d'obra que amb el temps i ampliacions successives assoliren, als segles XVII-XVIII, proporcions considerables, fins a donar-los aspecte de petits monestirs, una grandària molt superior a l'estrictament exigida per a la vida eremítica.
Tots els santuaris foren destruïts, en major o menor mesura, per l'exèrcit francès el 1812 en la seva incursió per terres montserratines i, malgrat algunes restauracions i intents de nova ocupació, van ser abandonats definitivament a finals del segle XIX.
Construïda en les immediateses d'una cova natural al peu del cim de la Gorra Marinera, un enclavament privilegiat des d'on s'albira el conjunt eremític.
Situada entre les ermites de Sant Joan i Sant Onofre, l'ermita de Sant Joan Baptista va ser construïda sota una penya a la vessant de la muntanya, per la qual cosa gaudeix d'una bona panoràmica.
Des de l'ermita de Santa Magdalena es podien escoltar els cants dels monjos provinents del Monestir.
Es va construir molt a prop de l'antic Castell Otger.
Juntament amb l'ermita de Sant Antoni, és la que es troba més allunyada del Monestir.
Gairebé mai va ser habitada perquè era molt perjudicada pel fred, la humitat i el vent.
També coneguda com l'ermita de la Transfiguració, comptava amb un oratori dedicat a la Nativitat del Senyor.
Era l'ermita més gran de totes, amb planta baixa i pis, per les seves dimensions era coneguda com 'el palau de les ermites'.
La Santíssima Trinitat era el lloc de descans per a monjos, llecs i escolans, també era el lloc d'acolliment d'hostes i pelegrins.
Bastida aprofitant una balma natural, l'ermita de Santa Caterina era coneguda com l'ocelleria de Montserrat per la gran quantitat d'ocells que niaven a prop.
L'ermita de Sant Onofre està situada a la vessant d'una muntanya; antigament no s'hi podia accedir amb cavall, sinó que s'hi arribava per un camí amb escales excavades a la roca que avui dia romanen visibles.
Ermita central del conjunt, feia la funció de parròquia de tots els ermitans ja que comptava amb la capella més gran.
Es troba al costat del Cavall Bernat, al marge esquerre del torrent de Santa Maria.
Era considerada com l'ermita més solitària de tot el conjunt.
També coneguda com a ermita de Santa Helena, va ser bastida sota una balma natural.
Va tenir un oratori dependent dedicat als Sants Reis.
També es coneix com l'ermita del Bon Lladre i del Castell, ja que va ser edificada aprofitant l'antic castell de Marro.
Durant molts anys l'ermita de Sant Benet fou l'habitatge del P. Vicari dels ermitans.
Es va edificar per permetre als pelegrins que no podien recórrer tot l'eremitori fer una estació de cinc visites en memòria de les cinc llagues del Redemptor.