La inauguració de la tercera jornada del cicle "Una estratègia de país per fer compatible la vocació global amb la vinculació al lloc" va ser a càrrec d'Agustí Serra, director general d'Ordenació del Territori i Urbanisme del Departament de territori i Sostenibilitat.
Josep Planas, subdirector general d'Informació i Foment de la Sostenibilitat del Departament de Territori i Sostenibilitat, va ser el moderador de la primera sessió de la jornada.
"El teixit empresarial ha d'assumir el lideratge per un desenvolupament sostenible"
Encara no hi ha una conscienciació dels efectes que se'n deriven de la degradació ambiental entre el teixit empresarial.
I precisament prendre consciència és la primera de les estratègies per fer el futur més sostenible.
Aconseguir la sensibilitat empresarial necessària fa possible la incorporació de valors sostenibles al sistema productiu empresarial.
En els últims anys s'han produït avanços en aquesta línia però queda encara camí a recórrer.
En aquest context, l'empresa ha de jugar un paper fonamental per fer possible una economia resilient.
La valoració econòmica de cadascun dels valors ecosistèmics duplica el PIB mundial i la societat accedeix a ells de forma totalment gratuïta.
El planeta no té problemes, té la suficient capacitat de regenerar-se per si mateixa, és el ser humà el que s'enfronta a un problema greu, doncs, és totalment dependent d'un sistema que ell mateix està degradant a un ritme accelerat.
Una de les grans problemàtiques actuals és la contaminació atmosfèrica.
Però el gran repte és fer-li front als efectes conseqüència del canvi climàtic.
No obstant, malgrat l'evidència científica existeix un grau alt d'escepticisme entre el teixit empresarial.
El canvi climàtic té efectes directes en la productivitat agrícola i conseqüentment en la seguretat alimentaria global.
És evident, que en els últims anys, ha caigut la productivitat de l'activitat agrícola davant de la creixent vulnerabilitat a fenòmens climàtics extrems (sequeres, precipitacions...).
En aquest punt, ens hauríem de plantejar més bé parlar de justícia climàtica.
Fenòmens migratoris com els actuals són conseqüència també del canvi climàtic.
En els últims temps 184 milions de persones s'han desplaçat del seu territori, el qual ha esdevingut desfavorable per a la pràctica agrícola resultat del creixent impacte de sequeres o fortes precipitacions.
Parlem, doncs també, de refugiats climàtics.
És aquí on el teixit empresarial ha d'assumir el lideratge en la tasca d'encaminar el desenvolupament a través d'una economia regenerativa.
Però per això és fonamental que aquest mateix teixit d'empreses assoli i consolidi una ètica capaç de sumar-s'hi a aquest tipus de desenvolupament econòmic.
Les societats són cada vegada cop més insostenibles i per això, també cada vegada més desiguals, sense tenir la cohesió necessària per enfrontar-se als grans reptes que se'ns plantegen, entre ells els que se'n deriven del canvi climàtic.
Existeixen oceans de pobresa entre petits mars de riquesa que porten a una desigualtat total en el conjunt global del planeta.
La degradació ambiental alhora acaba conduint en desigualtats socioeconòmiques.
És moment de generar una societat millor i més justa, on el teixit empresarial s'ha d'implicar directament en la lluita per aconseguir una economia totalment sostenible i un món més equitatiu i just.
"El sistema educatiu actual no computa la capacitat dels ciutadans de prendre decisions fonamentades"
El canvi de concepció del sistema educatiu i l'impacte d'aquest canvi sobre el desenvolupament sostenible i els seus objectius són el motor de treball per superar-ne els reptes que se'ns presenten.
Els distints debats sobre quina és la funció del sistema educatiu han mostrat resultats bastant desiguals.
No és té clar quina funció ha tingut l'educació fins al moment.
S'ha qüestionat si l'educació és la creació de coneixement o si aquesta es limita merament a la transmissió de coneixement.
El procés de transmissió d'informació, però, per si mateixa no genera coneixement.
Un altra de les qüestions que s'han plantejat és si les persones aprenen de la mateixa manera i al mateix ritme.
La industrialització del model educatiu ha desencadenat en que tots els nens han d'acabar aprenent el mateix i a més a més ho han de fer de manera desagregada.
Un element important a considerar és precisament aquest; la desagregació dels coneixements, que resumeix com aprenem un idioma, a través de la memorització i mecanització de models d'aprenentatge prèviament fixats.
Aquesta és la diferència fonamental que existeix entre un model de transmissió i aquell que des dels anys 90 s'està valorant: l'aprenentatge competencial.
S'entenen les competències com l'articulació de la informació que es memoritza, els conceptes que es comprenen les habilitats que s'han de practicar i les actituds i valors que s'han de viure.
Tots els coneixements, actituds o valors a adquirir s'han de desenvolupar a través de la vivència personal.
I precisament els elements educatius vinculats al desenvolupament sostenible són d'actitud i valors davant d'aquest.
A la pràctica, per tant, el repte del canvi de plantejament educatiu està força relacionat amb el nul avanç en matèria de desenvolupament sostenible.
Un exemple és com, després de més de dues dècades, és continuí amb una problemàtica com la de les ampolles de plàstic.
Les externalitats dels costos econòmics no es calcula, ni tampoc els impactes sobre un element tan fonamental per a la vida del planeta com la biodiversitat.
I tot això quina relació té amb el sistema educatiu?
Doncs, que el sistema dissenyat és un sistema pel qual les característiques que permeten la generació de ciutadans que prenguin decisions fonamentades no es computa.
El decret de secundària té com a primera finalitat l'adquisició de competències que permetin conviure en diversitat, acceptar els drets de les minories i poder desenvolupar una convivència integradora.
Es proclamen unes finalitats que no acaben implementant-se.
Si als 14 anys no saps llegir, escriu, sumar o restar és un fracàs escolar.
Però si després de 14 anys no acceptes la diversitat ètnica, ni et preocupa la pèrdua de biodiversitat no és problema de l'educació sinó de la societat, tot i aquests acaben sent majors signes d'ignorància.
Les competències analítiques de resolució de problemes i altres competències cognitives, personals i socials d'alt nivell no es mesuren en cap dels instruments que avui el sistema educatiu fa servir per avaluar si una persona té la capacitat suficient per superar qualsevol procés d'aprenentatge.
La nostra societat encara no té una agenda ben articulada que permeti el desenvolupament d'actituds i valors envers la sostenibilitat, la presa de decisions amb coneixement de causa o la resposta a drets tants locals com globals.
L'educació de qualitat està enfocada en l'adquisició d'actituds a favor d'un desenvolupament sostenible.
Entre els objectius del desenvolupament sostenible publicats el 2015, un d'ells posa èmfasis en que tots els aprenents adquireixen les competències necessàries per promoure el desenvolupament sostenible a través d'una educació enfocada en un creixement racional i estils de vida saludables.
Segons els objectius publicats, aquest mateix any, per l'UNESCO ("Learning Objectives") en el marc del desenvolupament sostenible, l'educació no només integra al seu currículum continguts sobre el canvi climàtic o el consum responsable, es creen també uns escenaris d'ensenyament interactius i centrats en la persona involucrada en el procés d'aprenentatge.
Demanda una pedagogia orientada a l'acció, que doni suport a l'aprenentatge autònom, a la participació i col·laboració resolutiva de problemes, a la interdisciplinarietat i a l'enllaç entre l'aprenentatge formal i informal.
Aquest tipus d'aproximacions pedagògiques faran possible el desenvolupament de les competències clau necessàries per promoure un desenvolupament sostenible.
El programa Escola Nova 21 pretén impactar en el sistema educatiu per transformar-lo sabent que es indestriable el repte del desenvolupament sostenible i un canvi educatiu.
Actualment existeix una feble connexió entre l'activitat econòmica i la societat, i es necessari buscar una cohesió entre ambdues, una governança comuna per recuperar el compromís institucional i de la societat civil que faci compatible la vocació global amb una vinculació local per part del teixit empresarial sota criteris ambientals, tenint en compte un context d'una variabilitat extraordinària.
El pas dels anys mostra un certa desavinença entre la societat i el món empresarial que no és casual.
La suficient perspectiva històrica ens demostra que no tenim ni controlem tots els elements.
Les coses ja ens les vam carregar molt abans de la industrialització afirma Yuval Noah Harari.
Aquesta afirmació baixa la tensió criminalista instaurada que dificulta la relació entre la societat i l'activitat econòmica.
La industrialització desencadena un canvi de paradigma.
Abans la indústria s'ubicava allà on hi era la infraestructura natural, i amb la industrialització el sistema industrial deixa de banda aquest criteri de localització i la indústria passa a instal·lar-se prop d'infraestructures viàries, marítimes...,pròxims als nuclis urbans.
La indústria que fins ara havia estat còmoda al món rural es va endinsar en la ciutat.
Però, el creixement urbanístic i la modernització varen acabar expulsant la indústria del món urbà i també de la identitat col·lectiva de la societat.
Les ciutats passaven a dedicar-se als serveis.
La indústria dintre la ciutat desencadena en una problemàtica, en el seu rebuig físic i gairebé psicològic.
Són aquí els inicis d'aquest desavinença; la negació de l'empresa com a ens físic.
Actualment en plena era digital, sembla que amb un ordinador, connexió WiFi, un Smart Grid...es pot muntar qualsevol empresa.
La base física que hi ha darrere de qualsevol activitat empresarial es desdibuixa.
Es té un ideari empresarial eteri amb el qual la societat no se sent identificat.
Un gran nombre de teòrics han intentat trobar la fórmula per esbrinar el perquè de la ubicació de les empreses en un lloc o un altre.
Les teories i models han evolucionat condicionats per les noves realitats.
Els elements que vinculin una activitat al territori han varietat respecte els que s'entenien en la industrialització clàssica.
Però és necessari conèixer com les empreses estan lligades al món per entendre el funcionament i la poca sintonia que se'n produeix en la seva vinculació al territori.
Els índexs de competitivitat; si el preu de mercat és superior o inferior al dels nostres competidors, si els nostres costos unitaris de treball són inferiors o superiors..., són encara la lògica del mercat.
No obstant alguna cosa està canviant.
A Catalunya en temes ambiental s'ha avançat i millorat molt.
S'han implantat mesures força innovadores que vistes en perspectiva són extraordinàries.
Avui, els nivells d'immissió, els cabals de manteniment, valors de proximitat a la producció, l'energia i la generació redistribuïda, els nous sistemes logístics de distribució, els nous models de mobilitat...tots ells criteris que condicionen la localització d'una activitat econòmica en el territori.
El model d'economia circular s'entén com un model de negoci amb criteris ambientals, que cerca a més la connexió de diversos agents socials amb altres territoris i en un context d'aliances publico-privades.
Es tracta d'un model que pretén tancar cercles productius però no en sí mateixos, sinó cercant estratègies en xarxa.
L'economia circular pot permetre la possible i sòlida vinculació de l'activitat econòmica al territori.
I a Catalunya aquest model té dos característiques avantatjoses: la primera que el teixit empresarial català és multisectorial i la segona que el sector econòmic és exportador i obert al món (el 70% de les exportacions són a Europa).
Perquè la vinculació al territori no s'ha de reduir al territori més pròxim.
S'ha de buscar la proximitat una mica més enllà i no caure en el parany de tancar les portes per tancar aquesta circularitat dintre casa nostra.
"Els territoris ja no tenen un sòl ús, per tant, és impossible establir-ne una regulació estàtica per a la seva gestió "
Aquestes presenten una dinàmica de comportament econòmic i territorial distint.
Les cinc fases presents en qualsevol cicle econòmica mostren la irrupció tecnològica, crisis i creixements, el xoc de la vella i la nova indústria, el repensar el territori i l'establiment d'una nova lògica d'organització administrativa envers la nova regulació de l'incipient ordre econòmica.
Actualment ens trobem en la fase de crisi econòmica i social, on l'administració té el repte inigualable per establir una nova regulació per a la nova indústria.
La indústria actual es compon principalment per dos grans sectors industrials estretament relacionats amb el territori i que estan canviant la forma organitzativa del mateix: la tecnologia i la indústria verda vinculada al medi ambient, i la tecnologia digital de la informació.
Actualment, el medi ambient es concep com alguna cosa més que un simple atribut, esdevé l'objectiu principal de qualsevol territori.
Així és important, doncs, com els territoris es poden compensar des d'un punt de vista econòmic.
Tota interrelació amb el territori s'ha de basar en l'idea dels fluxos de valors ecosistèmics.
Si un territori gaudeix d'un paisatge els aprofitaments urbanístics han d'acabar pagant el gaudi d'aquest paisatge.
Aquesta nova mentalitat d'entendre el territori s'ha de veure reflectida en la regulació actual.
L'economia digital permet digitalitzar el territori i prendre decisions en conseqüència.
Però més bé s'hauria de parlar d'una economia de dades i anàlisi de les mateixes.
És aquest un altre dels reptes.
La digitalització de dades mostra l'increïble dinamisme dels usos del territori.
Els territoris ja no tenen un únic ús, per tant, és pràcticament impossible establir una regulació estàtica del territori.
Aquesta ha de ser dinàmica en el temps i flexible, doncs, el territori és summament canviant.
El turisme és una de les activitats amb més vinculació territorial, el que permet ser un bon vector per parlar de la fi del territori tal com l'entenem avui.
El turista s'ha convertit en un resident temporal de l'espai i on el destí ja no és el propi territori sinó les persones que en ell habiten, amb els quals s'estableix una relació personal, i on a través de plataformes digitals es compren experiències locals però amb una visibilitat global.
Així és que el territori canvia amb la mateixa facilitat que els turistes arriben i marxen d'un lloc.
Així doncs la nova estratègia turística es basa en la gestió de dades.
Un exemple en seria la monitoratge de l'oferta d'Airbnb a Barcelona amb el càlcul del grau d'ocupació, el lloc d'ubicació, els guanys dels propietaris...
Però el més interessant que es descobreix és que el volum d'allotjaments d'aquesta plataforma es manté pràcticament constant en el temps, tot i el creixement sostingut del nombre.
Això es perquè s'obrin i es tanquin cada cap de setmana 2.000 apartaments.
És una bona mostra del gran dinamisme del territori difícilment regulable en un sòl ús.
Ens enfrontem al repte de com regular les noves dinàmiques territorials: la compensació econòmica dels territoris entre aquells que major ús en facin i com abordem la multiplicitat d'usos a través de la digitalització de les dades del territori.
Xavier Baulies, responsable de Recerca i Innovació del Departament de Territori i Sostenibilitat, va ser el moderador de la segona sessió.
"L'error més habitual en la gestió pública es tenir la solució adient però aplicar-la al problema inadequat"
La recent moda de les polítiques públiques ha introduït el concepte d'eficiència, basat en com es gestionen els instruments a l'abast i quin grau de compliment permeten.
Però no diu si allò que s'està fent té una utilitat pràctica o no, si respon a un objectiu assumible o a aquell que prèviament s'havia plantejat.
L'eficiència és un paràmetre secundari, subordinat al fet de que s'ha de materialitzar a través d'aconseguir arribar a les metes proposades.
En parlem doncs d'eficàcia; aconseguir que un determinat propòsit es materialitzi, tot i el cost que pugui arribar a tenir.
En aquest punt entra en joc l'efectivitat; combinació de tots dos.
L'efectivitat pretén assolir l'objectiu marcat cercant el millor aprofitament possible dels recursos econòmics, conceptuals, administratius i humans disponibles.
Per això és clau determinar els objectius: l'objectiu real que es vol assolir que permeti arribar doncs al propòsit marcat.
Si aquesta pas no es desenvolupa o no es fa correctament, moltes vegades és té la solució adequada però el problema inadequat a aquesta solució.
Hi ha cinc elements que condicionen l'efectivitat de les polítiques públiques.
El primer és identificar la problemàtica plantejada i establir-ne correctament els objectius per abordar-la.
Aquesta és la tasca més rellevant que ha de tenir qualsevol acció pública: tenir clar l'objectiu.
El segon element fa referència al mal ús que se'n fa de tot l'aparell matemàtic.
No existeix cultura estadística i els indicadors són mal utilitzats.
No s'avalua realment el problema, i per tant, no s'actua en consonància.
La comunicació del problema i respectives solucions tampoc és efectiva.
S'emeten una sèrie de missatges però no es pensa si s'ha produït realment la comunicació d'allò que es volia transmetre.
Les mesures d'avaluació de l'assoliment dels objectius proposats acaben sent solament quantitatives.
Massa sovint s'apliquin les mesures que es disposen a l'abast a través de propòsits merament quantitatius.
Però generalment no hi ha voluntat per reflexionar si el plantejament que es vol abordar és realment l'objectiu central que et permet arribar al propòsit establert.
Els temps burocràtics són un dels altres elements que acaben dificultant enormement el procés.
En cap cas s'adeqüen els temps resolutius a les problemàtiques.
Per últim, l'interès per planificar no es limita solament al procés de redacció de la solució, s'allarga més enllà de l'aplicació.
En estadística es parla d'errors de tipus I i II: el primer d'ells considera una solució com a bona tot i que és inadequada.
L'error de tipus II, en canvi, descarta la solució correcta al problema tot i que verdaderament ho hi és.
No obstant, cap dels dos és l'error més habitual en l'acció pública.
El més habitual es tenir-ne la solució adequada per a un problema inadequat.
No s'ha plantejat, doncs, correctament el problema.
I moltes vegades és té la tendència a caure en l'auto-evidència, enfocament que tenen molts responsables en la pressa de decisions sobre les problemàtiques i respectives solucions.
Per tant, l'efectivitat queda condicionada totalment a haver estat capaços de definir bé el problema.
Efectivitat, en definitiva, es fer que les coses siguin possibles però vetllant per buscar el millor aprofitament possible de recursos.
"No som solament habitants d'un territori som territoriants entre llocs"
És necessari entendre el territori, doncs, a vegades s'apliquen solucions a realitats territorials inadequades.
Per això n'és clau la diagnosi.
Poden haver-hi bones diagnosis sense bones polítiques però no hi haurà bones polítiques sinó es fan bones diagnosis.
I més tenint en compte com de canviant és el territori actualment.
La globalització condiciona els funcionaments econòmics i socials dels territoris.
Els nous valors que s'assignen als territoris en ocasions condueixen a la dimissió dels propis valors dels paisatge, els quals s'havien assignat en funció del medi.
La mobilitat caracteritza cada vegada més l'estil de vida de la població.
La concepció cultural de la distància, noves bases econòmiques i tecnològiques, les facilitats de transport...tot això acaba condicionant la dispersió de la població sobre el territori.
Perquè ja no som solament habitants d'un lloc també som territorians entre llocs.
Fet vinculat estretament en la diversificació i multiplicació dels itineraris de mobilitat, en la nova lògica que s'entén de l'espai.
Les teories sobre poblacions urbanes entenen aquesta població com els habitants, els pendulars, els usuaris que no treballen però realitzen alguna activitat a la ciutat i aquells altres que fan negocis a la ciutat però no tenen cap tipus de vinculació amb ella.
Actualment, no obstant, existeixen nous grups de poblacions, turistes o estudiants, que no es contemplen però que exerceixen pressió sobre els espais urbans.
Exemple de població flotant són els turistes que arriben amb creuer a Barcelona; un volum de població que no està al cens i que en temps i espai exerceix una pressió brutal, en aquest cas sobre ciutat vella.
Un altre exemples són els desplaçaments de cap de setmana.
Hi ha municipis on hi ha més població el cap de setmana que durant la setmana, fet que fa canviar els patrons organitzatius del territori.
Cada vegada fem més desplaçaments per anar més vegades i per més motius a més llocs que estan més lluny.
Aquesta és la nova lògica instaurada, passant de ser consumidors a "transumidors", consumidors en trànsit donada que la mobilitat és fàcil.
En aquest marc s'estan produint hibridacions continues de les funcions i usos de l'espai.
Les dinàmiques del territori actuals estan basades en la dispersió de la urbanització pel territori i en la urbanització del camp.
Una mostra de la primera dinàmica és la construcció de cases unifamiliars esteses per tot el territori i consumidores d'espai.
Com gestionar aquestes zones de dispersió és clau, plantejant-ne noves claus interpretatives.
Les receptes d'espais urbans no serveixen.
Pel que fa al camp urbanitzat, les polítiques que gestionen aquests espais rurals urbanitzats han de ser concordants en la realitat d'uns espais aparentment no urbanitzables però amb funcions d'urbans.
Ja no existeix una dispersió que depengui de les grans ciutats.
La dispersió és a escala regional, canviant el mapa d'actuació i accions i creant espais multifuncionals.
Són necessàries, doncs, caixes d'eines apropiades per a diferents escales.
Ens trobem davant de diversos reptes i de diferent índole.
Un repte ambiental és el de la gestió del paisatge per fer augmentar la seva capacitat resilient, adaptant-lo al canvi.
El repte econòmics és fer aquests paisatges productius.
I el repte social i cultural implica la cerca d'elements de cohesió social.
Per això, hauríem de ser capaços d'anteposar els bens col·lectius als interessos de pas, o sinó acabarem tenint un territori "just in time".
Incloure, també, dins l'anàlisi cost-benefici les externalitats negatives dels sobre costos ambientals i socials associats.
"Els Objectius per al Desenvolupament Sostenible no seran viables si no es corresponen amb demandes concretes de la societat"
L'Agenda 2030 és una agenda global, que hem de fer aterrar al nostre territori.
Per això ens l'hem de creure i fer-la nostra.
Hem de saber que significa aquesta agenda per a les nostres polítiques i com l'incorporem a les polítiques de govern, però sobre tot hem de saber com traslladar-la a la ciutadania.
Aquesta agenda surt en un context d'un món canviant cada vegada més heterogeni i interdependent, un món amb moltes mancances però alhora més democràtic i participatiu.
Precisament l'elaboració d'aquesta agenda ha seguit un procés participatiu, en que cada país va dir la seva en la definició dels 17 objectius finalment proposats.
Són objectius, per tant, aparentment globals els que hem d'interrelacionar amb les nostres demandes; són objectius generals que s'han de traduir en demandes pròpies de la ciutadania.
L'agenda és integral, en el que la sostenibilitat i la creixent desigualtat social estan incorporats formen part de cadascun dels objectius proposats; és una agenda que exigeix la implicació de tots els països i tots els sectors econòmics i grups socials; és una agenda que posa en comú les competències assolides pels diferents actors per coordinar-les entre els diversos nuclis de governança.
La incorporació de tots aquests aspectes exigeix canvis mitjançant processos de creativitat i d'aprenentatge que generin nous conceptes i noves de maneres de fer.
L'aplicació de l'agenda ha de ser, en primer lloc, a través de l'apropiació ciutadana de la mateixa, amb la prèvia elaboració d'una diagnosi de partida i l'anàlisi dels recursos que es disposen.
Seguidament es necessita prioritzar objectius.
Això s'ha de fer d'una manera col·lectiva, en processos on la gent pugui entendre i assumir quins camps són aquells a treballar i on es pugui negociar aquesta priorització, sempre posant al davant l'interès comú.
Això, en la majoria d'ocasions esdevé en una situació de guanyadors i perdedors.
Claus són, per tant, espais de debat i negociació de les diferents visions mitjançant la innovació i experimentació.
La localització és mes que traslladar de manera automàtica els objectius que s'han acordat.
Es crear capacitats dintre de les societats per incorporar els objectius, adaptant-los a la seva pròpia realitat.
És per això que els governs locals tenen un paper fonamental.
Són els que han d'assumir el lideratge en la localització i treball de l'agenda.
Això sí, sense oblidar el context global.
La contribució de Catalunya a aquesta agenda 2030 ha de començar per fer possible l'enfortiment de les capacitats locals d'actuació en la incorporació dels objectius de desenvolupament dintre de les seves polítiques.
Això no vol dir que s'hagin de canviar totes les polítiques per adaptar-les a aquesta nova realitat.
Pot ser que ja hi hagi elements polítics que respon a aquests objectius.
Ens hem de qüestionar, doncs, què és allò que ja tenim i cóm li donem una perspectiva global, identificant i millorant les escletxes i establint compromisos i prioritzacions d'acord amb els interessos socials.
Els Objectius del Desenvolupament Sostenible no seran viables si no es corresponen amb demandes concretes de la societat i amb retorns de benestar per la població local.
"La salut ha estat una escletxa efectiva per aplicar mesures en la millora de la qualitat de l'aire"
Fa 30 anys de l'Informe Brundtland, 25 anys de la Cimera de Río i gairebé també 25 anys de la creació del departament de medi ambient per part de la Generalitat.
El primer d'ells, l'Informe Brundtland recollia les reflexions que constataven els creixents impactes severs contra el medi ambient i l'evolució d'alguns sectors de la població cap a la pobresa i vulnerabilitat.
La Cimera de Río, per la seva banda, va obrir el camí per assolir acords internacionals que permetessin pal·liar alguns dels problemes vinculats a la vulnerabilitat ambiental i la pobresa en el món.
I a casa nostra la Generalitat creà el departament de medi ambient, fet que va servir en certa manera per configurar un país ordenat des d'un punt de vista ambiental.
El 2011, però, el govern decideix tirar enrere aquest camí administratiu i els temes ambientals es tornen a gestionar de manera conjunta amb temes urbanístiques, de mobilitat, d'infraestructures...
La pregunta que ens podem plantejar sobre la voluntat d'aquesta mesura és si el canvi d'estructura institucional deriva d'una evolució del concepte de sostenibilitat o de com el país percep els temes ambientals.
Si reflexionem sobre els canvis en matèria ambiental des de 1987, amb la publicació de l'Informe Brundtland fins avui, el debat actual és centra en la gran pressió que existeix sobre els recursos arreu del món, en un context en que les polítiques ambientals ja no són considerades un luxe sinó una necessitat.
Catalunya es un país divers i ric en paisatges però pobre en recursos energètics i materials escassos.
Per això, des del punt de vista de l'estructuració política aquesta es basa en l'eficiència i la competitivitat.
Aquest fet es podria associar a una societat amb una estricta sostenibilitat ambiental.
Però seria un error veure-ho solament a través d'una anàlisi ambientalista.
La diagnosi de la situació és molt més ampla i la dificultat de transformació rau en escapar en els vells mecanismes d'anàlisi.
Existeixen contradiccions en les polítiques que s'apliquen a nivell institucional.
La primera s'exemplifica amb el projecte MidcAT basat en la connexió de la xarxa de gas de la península Ibèrica amb la xarxa de gas francesa i centreeuropea.
L'objectiu és evitar la vulnerabilitat del centre d'Europa en l'aprovisionament del gas rus que passa per Ucraïna.
Es tracta d'un projecte avalat i finançat per la Unió Europea i que es planteja des del comissionat d'energia i canvi climàtic; un comissionat que defensa i promociona aquest projecte alhora que estableix polítiques per a la reducció de les emissions procedents dels combustibles fòssils.
Es promou una infraestructura que ens lligarà de peus i mans pel que fa a les polítiques de mitigació al canvi climàtic.
En aquest context cal preguntar-se si les mesures per fer una societat més sostenibles han d'afrontar-se de cara o si s'han de cercar escletxes.
La separació sistemàtica que hi ha dintre dels governs en que cada departament pensa estrictament en el seu negociat i no en el conjunt global, genera una problemàtica.
El sector agroalimentari considera que els requisits ambientals frenen el seu creixement, quan de fet aquest fre és una reducció de la vulnerabilitat d'aquest sector; o el mateix passa amb el turisme, el qual considera que les exigències ambientals requerides en els processos urbanístics limiten el seu desenvolupament.
Quina és llavors l'estructura administrativa per donar suport al coneixement i transversalitat dels temes ambientals?
A vegades l'opció es fer servir escletxes.
La salut és una d'aquestes escletxes, que ha estat força efectiva per actuar i aplicar mesures envers la millora de la qualitat de l'aire.
Ferran Falcó va cloure el cicle de jornades Catalunya Futur Verd.