Em dic Ramon Vidal i Vidal, tinc 52 anys i em vaig llicenciar en Dret a la Universitat de Barcelona.
Estic casat amb la Margarita i plegats hem tingut dues filles, la Laura i l'Alba, que ara estudien a la universitat i han començat el seu propi camí a la vida.
Treballo a la Generalitat de Catalunya, des de l'any 2008 com a secretari de la Delegació Territorial del Govern a la Catalunya Central, que s'ha convertit en la meva gran passió professional.
Abans havia treballat al Departament de Justícia, en el Servei de Personal i Règim Interior, on vaig conèixer grans professionals i vaig deixar bons amics.
Després em vaig incorporar a la Direcció General de la Funció Pública, en el Departament de Governació i Administracions Públiques, per gestionar les relacions laborals dels treballadors públics i participar en la negociació col·lectiva.
Sóc nascut a Manresa, encara que els meus pares eren fills de pagès del Pallars i l'Alt Urgell.
L'esperit de la ciutat ha marcat definitivament la meva manera de ser, i tot el que identifica la nostra capital, per be o per mal, m'identifica també a mi perquè ha estat el meu referent més immediat en cada etapa de la meva vida.
Em sap greu no haver viatjar més ni haver pogut viure a l'estranger, a Europa, a Amèrica o l'altra banda del planeta per tenir més present la diversitat de la nostra realitat.
En una altra vida, m'agradaria ser arquitecte o tenir la capacitat i l'habilitat d'idear, de fer i de produir coses noves i útils perquè tot sigui més pràctic i senzill.
Per sort, i ho vull explicitar positivament, la meva activitat professional representa una part essencial de la meva vida i hi aporta un component de satisfacció i de realització personal que m'omple d'orgull.
En qualsevol cas, però, sempre he intentat assolir un equilibri coherent entre la part personal, la familiar i la laboral de la meva vida, evitant en la mesura del possible que cada una d'elles interfereixi en les altres, i que alhora s'enriqueixin mútuament.
El treball públic està mal vist i gens valorat, però crec sincerament que aquesta impressió general no respon a la realitat de la Generalitat a la Catalunya Central, i, per tant, el meu treball diari és demostrar que la nostra activitat professional és necessària i útil per a tots els meus conciutadans.
Per tant, aquesta dedicació impacta fortament en la resta de la meva vida.
Realment aquest és un tema que em preocupa, perquè la meva edat em permet tenir ja una important perspectiva, de passat i de futur.
I, hores d'ara, en aquest moment d'incertesa, la meva visió és pessimista perquè, tot i ser conscient que com a societat hem dedicat molts recursos per assolir un país més avançat, la veritat és que no estic del tot convençut que ho haguem aconseguit.
Per tant, penso que al final no és una qüestió de més o menys recursos disponibles, si no de principis i de valors que com a societat hem de fomentar i, si cal, reclamar.
Crec en la dedicació, en l'exigència, en l'esforç, en el treball, en la constància, en la perseverança, en la generositat, en la disponibilitat i en l'excel·lència.
Ho resumeixo en una expressió: és molt millor que et donin les gràcies, que haver de demanar perdó; i, per això, sempre has de donar sense esperar res a canvi.
Aquí, segurament, serè molt clàssic i típic.
És clar que constantment prenem decisions que determinen la nostra vida present i futura, i que de fet configuren el que som i com existim.
Però, el que més m'ha marcat ha estat el meu matrimoni i les meves filles; en definitiva, la meva família.
Jo, personalment, ho visualitzo en dos moments concrets de la meva vida: el primer cop que vaig sentir batejar el cor de la meva filla Laura, com un puntet minúscul en el monitor de l'ecògraf; i l'instant exacte del naixement de la meva filla Alba en una sala de parts.
Personalment, tinc el ferm propòsit de ser millor persona cada dia, per a mi mateix, per a la meva família, per als companys i companyes de feina, per a la gent que m'envolta.
Professionalment, el meu objectiu més engrescador és el desenvolupament del projecte de la nova Seu Corporativa de l'Administració de la Generalitat a la Catalunya Central, a Manresa; que en la seva actual dimensió permetrà unificar les oficines i els serveis administratius de la Generalitat a Manresa en un innovador espai de treball al bell mig del casc antic de la ciutat, per obrir aquest equipament de la Generalitat a tota la ciutadania, millorar la prestació del servei públic i optimitzar els recursos disponibles.
A nivell territorial, i al marge de les accions i els projectes que es porten a terme o que s'estan estudiant, crec que el fet que tindrà més repercussió en el nostre àmbit pel que fa a l'organització territorial del país, i que segurament encara no hem estat prou valents per valorar les seves conseqüències seriosament, és la creació de la Vegueria del Penedès per part del Parlament de Catalunya.
El fet que una part important de l'Anoia, amb Igualada al cap davant, s'incorpori a una demarcació diferent de la de la Catalunya Central crec que redimensiona la proposta de la Regió Central de Catalunya, com element vertebrador per aconseguir l'equilibri territorial de Catalunya, des de l'Àrea Metropolitana i la seva zona costera fins a les planes interiors i la serralada del Pirineu.
Hores d'ara identifico la Catalunya Central més amb un projecte, que no pas amb una realitat tangible i palpable.
Es tracta, però, d'un projecte imprescindible per al conjunt del país, que ha de sumar tots els actius que tothom aporti i incorpori per obtenir un resultat millor per a tota la ciutadania, totes les entitats i institucions i tots els territoris.
Crec que hi ha molta gent que s'esforça per tal que aquest projecte sigui una realitat, que tothom acabarà visualitzant des de la seva perspectiva que, legítimament, serà vàlida i assumible.
El conjunt és la nostra força, i aquesta força és el nostre futur.
Com a manresà, em té el cor robat la Basílica de la Seu; com a bagenc, el Castell de Cardona; i com a veí de la Catalunya Central, el Massís del Pedraforca.
Però, el meu indret més icònic, com a entorn natural i sobretot pel que significa com a símbol de l'esperit de superació davant les adversitats, és la Sèquia de Manresa.
Una obra d'enginyeria hidràulica feta a l'Edat Mitjana, fa més de 650 anys, i que actualment és totalment útil i en ple servei.
M'agrada molt fer algun tipus d'activitat física (córrer, nedar, ciclisme, gimnàs, caminar...), però també llegir llibres, veure cinema, anar al teatre, quedar amb els amics o la colla, fer un bon àpat o tastar un vi del Pla del Bages, i, sobretot, viatjar ben a prop o molt lluny per conèixer i per experimentar noves vivències, sensacions i, com dic sempre, tornar a casa amb la meva gent.
Doncs molt fàcil: llibres, diaris i xarxes socials per tot i en qualsevol moment.
Per aprendre, per conèixer, per saber, per estar informat o com entreteniment, per mantenir i per millorar.
És evident que sempre el contingut ha estat i és el més important, però potser els llibres abans tenien un valor superior com a mitjà de transmissió de coneixement humà.
Avui dia, però, el suport (paper o electrònic) és totalment secundari.
El que cal és tenir accés i interès per qualsevol canal disponible, i connectar amb els altres.
Malauradament, les paraules les manipula el vent.
En aquesta època en la qual ha fet fortuna la post veritat i les falses notícies, la credibilitat no és enlloc i la comunicació es dilueix dins d'abocador de les mentides.
És clar que la comunicació és bàsica, sobretot en el sector públic en que és indispensable que tot el que es fa, el camí que es segueix i el producte que s'obté, sigui tot plegat ben explicat, de manera clara i transparent.
Vaig més enllà, però, del fet que tot allò que no es comunica no existeix, més enllà del discurs, el relat i l'argumentari; i em centro únicament i exclusiva en la veritat, perquè el receptor del missatge sigui lliure per decidir què vol i què ha de fer.
Per mi, en un exercici de pur egoisme, el desig que la meva família sigui feliç i que obtinguin tot allò que es proposin.
I per Catalunya, un país lliure per ser i existir.