La repressió de l'exili republicà de signe comunista a França
Per inscriures cal omplir aquest formulari
Acte amb motiu del 70è aniversari de les detencions il·legals i la deportació del 7 de setembre de 1950 en el marc de l'Operació Bolero-Paprika d'antics resistents antinazis, molts d'ells actius en l'oposició a la dictadura franquista des de l'exterior.
L'acte té per objectiu recordar les persones que foren objecte d'una clara violació dels drets humans i van veure coartades les seves llibertats.
En el context de la Guerra Freda, que es va iniciar poc després de l'acabament de la Segona Guerra Mundial, una part significativa de l'exili republicà va ser objecte d'una dura persecució per part de les autoritats dels anomenats estats democràtics.
El món, dividit en dos blocs irreconciliables, es va convertir en un lloc perillós pels exiliats d'adscripció comunista.
A partir de 1948, a França, i també en altres països com, per exemple, Bèlgica, els militants del PCE, del PSUC, del Partit Comunista d'Euskadi i els seus simpatitzants van ser titllats de possibles col·laboradors o espies al servei dels interessos de la Unió Soviètica.
Aquestes acusacions, basades en rumors i muntatges policials, van ser el fonament de l'organització de l'operació Bolero-Paprika, liderada pel govern francès del socialista René Pleven.
Al costat de la repressió dels quadres de les organitzacions polítiques, l'administració francesa també va dissoldre l'Amical des Anciens FFI et Résistants Espagnols i la Unión de Mujeres Españolas.
Amb el nom irònic de Bolero, per l'afectació que va tenir sobre molts homes i dones de l'exili republicà, i de Paprika, perquè també en l'acció repressiva s'hi van incloure militants originaris de l'Europa de l'Est, l'operació policial responia a l'obsessió de control sobre els refugiats republicans i, especialment, d'aquells que se'ls pogués relacionar amb una potencial invasió soviètica.
Tot plegat va culminar el 7 de setembre de 1950 amb detencions il·legals i la deportació de moltes persones, sovint antics resistents antinazis, molts d'ells actius en l'oposició a la dictadura franquista des de l'exterior.
Còrsega i Algèria foren llocs de confinament de les víctimes d'aquesta deportació sobtada.
També països de l'Europa oriental, com l'extinta RDA, foren la destinació de les expulsions il·lícites.
Com en l'etapa de la França de Vichy, l'Espanya de Franco va comptar novament amb l'ajuda estrangera per debilitar la maniobrabilitat de l'exili republicà.
Ara, el 1950, el principal col·laborador era una República Francesa alineada amb els estats democràtics i impregnada d'un fort fervor anticomunista que la conduí a col·laborar estretament amb la diplomàcia espanyola de l'època.
L'acte, que serà presentat per Jordi Font, director del Memorial Democràtic, i Carles Vallejo, president de l'Associació d'Expresos del Franquisme, comptarà amb una conferència marc de Jordi Guixé Corominas (doctor en Història i director de l'EUROM) i els testimoniatges de Blanca Maíquez (filla d'Àngel Planas, deportat a la RDA) i de Sergi Piera Revoltó (fill de Sebastià Piera, deportat a Còrsega).
Memorial Democràtic amb la col·laboració de l'Associació d'Expresos Polítics del Franquisme