Sempre que començo un quadre experimento una barreja de sensacions que van des de la il·lusió per iniciar una nova aventura fins a la incertesa de no saber què pintaré o de si seré capaç d'explicar amb pinzellades allò que necessito "dir".
Una tela blanca és un gran buit que inspira respecte però que també m'ofereix l'oportunitat d'escoltar des del silenci i començar de nou, lliurement, una vegada més.
A partir d'aquí tot és possible.
Des que vaig acabar Belles Arts, l'any 1989, la pintura sempre m'ha acompanyat i m'ha ajudat a tirar endavant.
Mirant el món amb ulls de pintora he trobat un tema en qualsevol racó, en qualsevol rostre, en un simple objecte, en el creixement d'una flor....
Mirant el món amb ulls de pintora em mantinc a l'aguait de les coses per poder "veure" més enllà de la superfície.
Crec que de vegades m'ha ajudat a posar un cert ordre en el caos que m'envolta.
La disciplina artística amb tot el que això implica (observació, constància, investigació, error, atzar, descoberta, solitud...), m'ha donat l'oportunitat d'entendre la vida com un procés creatiu.
I aquesta és la metodologia que he aplicat en tots els àmbits laborals on he treballat: com una tela blanca, un gran buit que inspira respecte però on tot és possible.
Des de ben joveneta he estat vinculada d'una manera o altra al món educatiu.
Les aules i els tallers d'art són com laboratoris d'experimentació i expressió, una finestra cap a la llibertat individual i el coneixement compartit.
Aquests darrers 6 anys he tingut la sort i el privilegi de dirigir i liderar un projecte de dinamització social, cultural i turístic en el meu poble, l'Estany, dissenyant, redactant i dirigint un programa centrat sobretot en la gestió, restauració i posada en valor del patrimoni natural i cultural del municipi, la creació de coneixement i la recuperació de la memòria històrica.
Viu l'Estany ha estat per a mi la realització d'un gran procés creatiu, i la Casa de Cultura i el Centre de Visitants s'han convertit en l'espai físic de tota aquesta dinamització gràcies a la implicació de la gent de dins i fora de l'Estany.
És una oportunitat per investigar i descobrir nous camins, noves persones, nous projectes.
És un exercici de paciència i procés creatiu on tot suma.
Ara més que mai, el pensament positiu i el treball en xarxa, en equip.
El valor de la generositat, l'escolta activa, el respecte a l'altre, la responsabilitat i el sentit de l'humor.
Deixar la ciutat de Barcelona (on vaig néixer i viure fins als 38 anys) i venir a viure a l'Estany, un petit i preciós poble del Moianès.
Seguir pintant, és a dir: investigant, aportant i participant en propostes culturals i socials, lluitant per una educació artística de qualitat.
La resposta a aquesta mateixa pregunta fa tan sols dos mesos hagués estat la de posar en valor la presència cada cop més consolidada d'espais i iniciatives culturals de referència.
Sense intenció de deixar-me ningú escric aquí algun exemple: el Festival literari Tocats de lletra o l'Itinerari d'Art Jardins de llum, a Manresa; Anòlia o Zoom d'Igualada; els Albergs de Cultura i Centres d'Art Contemporani com Cal Gras (Avinyó), CACIS (Calders), el Konvent (Cal Rosal)...); Festivals de qualitat que es fan en pobles molt petits i amb pocs recursos econòmics com el Festival Stagnum (a l'Estany), GiraCirc (a Collsuspina), Festival de Música (a Granera)...; o bé iniciatives artístiques creades absolutament per amor a l'art, com ho fa el Cercle Artístic del Moianès.
En dos mesos però, la vida ens ha canviat a tots com un mitjó i aquestes iniciatives culturals (com la majoria) s'han vist tocades, amb un futur absolutament incert.
La Catalunya Central ha patit especialment el COVID19, sobretot la conca d'Òdena.
Ha estat i continua sent una situació molt estranya: una mena de por col·lectiva -que es mou entre la realitat i l'imaginari-, ens ha afectat en tots els vessants de la nostra vida.
Hi ha molta gent que ha patit i que, sens dubte, ho seguirà passant molt malament, especialment la nostra gent gran i les persones més vulnerables de la nostra societat.
Caldrà sens dubte una reorganització social i ajuts governamentals.
Jo no soc cap entesa ni en pandèmies ni en economia, però pressento que aquest moment marcarà un abans i un després.
Tampoc crec que tots els canvis estiguin a les nostres mans, però aquest daltabaix pot ser una oportunitat per construir una societat millor.
Continuo pensant el mateix que abans d'aquesta aturada en sec: tinc clar que la cultura i l'educació (i sens dubte l'artística) és indispensable per fer de Catalunya un país amable, generós, culte i obert a la diversitat.
Amb el seu patrimoni humà i natural.
El Moianès, pels seus delicats paisatges i per la seva gent.
Caminar, llegir, compartir el temps amb els meus amics, família i especialment amb el Pep Sindreu, el meu company de camí.
La paraula és allò que ens fa humans.
Que en el nostre país la cultura, en tots els seus vessants, tingui un lloc més rellevant del que ara té.
I que aprofitem aquest moment per ser i fer una societat millor.