Fundador, comissari i director del projecte d'art multidisciplinar Konvent, situat a Cal Rosal (Berguedà), on ha transformat un convent abandonat en un centre d'art contemporani i per on han passat milers d'artistes, tant del panorama nacional com internacional.
Konvent s'ha convertit en referent, no tan sols artístic, ideològic i expositiu, sinó també de recuperació i conservació del patrimoni i del territori.
Sense cap tipus de subvenció i allunyats d'organitzadors i estaments públics, s'ha recuperat l'edifici del segle XIX i a la vegada s'ha convertit en espai de culte i peregrinació d'artistes i consumidors d'art.
Actualment no puc diferenciar entre professió i vocació, ni vocació i vida.
La meva vida és proactiva i em retroalimento tant de l'activitat professional com de la personal.
Ja fa temps que vaig deixar enrere el cercle viciós de projectar la vida fora de la feina o remetrem a la feina per a la meva realització personal.
És molt millor plantejar-s'ho dins un cercle virtuós on totes les parts milloren el tot.
Sense haver de caure en l'autoajuda crec que hi ha tres línies de valors que cal treballar conjuntament i de manera intergeneracional.
La primera és aprendre a pensar per un mateix i gestionar les emocions.
La segona, la implementació del bé comú en les dimensions econòmiques, polítiques i culturals, i la tercera, aprendre a viure en igualtat davant la diversitat.
La combinació ens farà anar endavant segur!
Adonar-me que el futur no està tan encotillat com la gent es pensa; tot està per fer i tot és possible.
La vida és un aprenentatge constant i el joc de l'assaig-error sempre guanya.
El Konvent treballa per a la cultura en el sentit ampli del terme.
Per a mi és important continuar treballant en aquest pla per "empoderar-nos" culturalment des del Berguedà.
Cal seguir en la línia local (el nostre objectiu primordial), ampliar les sinergies entre diferents agents i també millorar la visibilitat internacional del projecte.
Al mateix temps, també vetllem per canviar la mirada sobre el nostre propi entorn per tal de posar en valor el nostre patrimoni, especialment l'industrial, físicament abandonat, culturalment oblidat i econòmicament i institucionalment mal gestionat.
Allò que destaco és la suma de notícies que comencen a desdibuixar la Catalunya Central com un territori perifèric.
Entre tots estem revertint la letargia associada a una falsa distància amb Barcelona, als estereotips paisatgístics burgesos d'altres regions catalanes i a les ressaques de les remodelacions dels sectors econòmics industrials tradicionals.
Jo la identifico amb la resiliència social i territorial.
Una personalitat geogràfica plural però a la vegada única, que ens diferencia i que crec que té un enorme potencial.
Tot l'entorn forma part del nostre ADN.
Em commou la metamorfosi de les estacions en els nostres paisatges quotidians i també la màgia de la diversitat de llocs, molts encara per redescobrir i reinventar.
Somniar despert i deixar-me portar pel que m'envolta, sol o acompanyat.
Tot és compatible i complementari, no?
El món virtual s'imposa però encara desconeixem les conseqüències de la seva volatilitat.
Els diaris encara que diguin que desapareixen, són necessaris.
Jo encara sóc dels que llegeixo cada dia el diari (alguns dies fullejo) amb el mòbil a la mà i un bon llibre a la bossa.
Aquesta és una pregunta trampa.
Sí, la comunicació és bàsica però no sempre transmesa en paraules...
Actualment molta de la comunicació que ens envolta ens aporta molta més desinformació que continguts.
En el binomi comunicació-informació, cal contrastar i aprendre a informar-se.
No ens podem quedar ni amb els titulars, ni amb una imatge, ni amb els 140 o 280 caràcters del tuit ni amb la demagògia que circula.
Esborrar del mapa tot tipus d'egoismes.