El primer article d'aquest número és en homenatge a Miquel Caminal Badia (1952-2014), que fou codirector d'aquesta revista entre els anys 2005 i 2010.
Miquel Caminal era doctor en Ciències Econòmiques i catedràtic de Ciència Política a la Universitat de Barcelona i va dedicar bona part de les seves investigacions i publicacions a l'estudi del federalisme, el nacionalisme i el catalanisme polític.
En record seu, en l'article s'analitzen el seu pensament i les seves idees a l'entorn d'aquests tres temes.
Catedràtic de Dret Constitucional de la Universitat Rovira i Virgili, i conseller del Consell de Garanties Estatutàries de Catalunya
Professora de Dret Públic de la Universitat de Siena
Resum: L'article tracta de l'evolució del regionalisme a Itàlia, des de la seva creació mitjançant l'Assemblea constituent de l'any 1947 fins a la recent reforma constitucional, aprovada pel Senat el 8 d'agost de 2014.
Es posa en relleu l'existència de tres fases de descentralització, cadascuna de les quals ha anat seguida d'una fase en sentit invers.
Tot i que l'any 2001 es va adoptar un model "quasi federal", des d'aleshores aquest model institucional s'ha anat buidant pel legislador estatal i per la jurisprudència constitucional, i s'ha anat derivant cap a un procés de recentralització, especialment agreujat a partir del 2008, en què va esclatar la crisi econòmica.
Aquest procés ha fet palès que la revisió constitucional de 2001 havia dissenyat un sistema de govern quasifederal que no era adequat per a la societat italiana, que, en lloc de més autonomia regional, només demanava una bona governança a tots els nivells de govern.
La reforma de 2014 sembla anar en aquesta direcció, vers un "neoregionalisme" consistent principalment en una descentralització administrativa regional.
Paraules clau: regionalisme; federalisme; Itàlia.
Resum: Aparentment, el resultat obtingut pel referèndum per a la independència d'Escòcia del 18 de setembre de 2014 ha estat concloent: un 45 per cent a favor de la independència i un 55 en contra.
Tanmateix, la qüestió constitucional no ha quedat resolta.
Durant la campanya s'ha generat un immens compromís públic que ha deixat un llegat per a les relacions polítiques entre Escòcia i el Regne Unit.
Escòcia n'ha sortit reforçada com a comunitat política.
Els perdedors, partidaris del sí, han quedat reforçats i encaren el futur amb optimisme, mentre que els guanyadors han de lluitar per complir la promesa de millorar l'autonomia escocesa.
L'opinió pública segueix estant a favor d'una "devolució" màxima, propera a la independència.
Escòcia és un cas particular dins de la tendència que s'està desenvolupant a Europa de reformular el concepte d'estat amb l'aparició de noves formes d'estat i d'evolució de la sobirania.
L'opinió pública escocesa estava a favor de més autogovern però no va voler acceptar el tradicional model d'estat nació que la pregunta del referèndum li va oferir
Paraules clau: referèndum escocès; independència; devolució; noves formes d'estat.
Catedràtic de Ciència Política de la Universidad de Barcelona
Resum: El Parlament Europeu presenta característiques específiques que el diferencien per la seva naturalesa i funcions dels parlaments nacionals.
En ser l'única institució directament elegida pels ciutadans, ha estat en el centre dels debats sobre el denominat "dèficit democràtic" de la Unió Europea, atès que, tot i el constant augment de les seves competències, la percepció social segueix sent crítica amb aquest fenomen negatiu.
El Parlament Europeu presenta singularitats representatives, normatives, pressupostàries i de control polític que li impedeixen ser el centre decisional clau en l'entramat comunitari.
Una de les possibles claus per superar les deficiències seria polititzar més les opcions comunitàries i atribuir un paper protagonista als europartits, avui virtuals, però amb potencial de futur.
Són la competència política i la institucionalització d'una oposició els factors que revitalitzarien el Parlament Europeu i podrien contribuir a corregir el dèficit democràtic.
Paraules clau: Parlament Europeu; dèficit democràtic de la Unió Europea; europartits; reformes polítiques comunitàries.
Tècnic de la Secretaria d'Assumptes Exteriors i de la Unió Europea de la Generalitat de Catalunya i doctorand de Ciència Política a la Universitat Autònoma de Barcelona
Resum: El propòsit de l'article és considerar i analitzar l'Europa de les regions en la seva dimensió de projecte orientat a l'articulació i construcció d'un nou subjecte polític en el sistema de la UE: el govern regional.
Un projecte on les regions intentaran ser no només actors (amb capacitat d'influència), sinó subjectes (amb capacitat de decisió).
Després d'identificar l'agenda política regional tal com és impulsada en els debats intergovernamentals europeus, es discuteix la governança multinivell –l'acostament que ha dominat el panorama politològic– i la seva visió del paper de l'Estat en la dinàmica europea-regional.
L'article proposa a continuació una pauta d'anàlisi vinculada a l'estudi dels governs no centrals com a nous actors internacionals.
Les conclusions mostren la utilitat explicativa de la proposta, i ajuden a entendre les limitacions del progrés del reconeixement de les regions en l'estructura legal i institucional europea.
Alhora, i ateses les mancances en el desenvolupament de sistemes interns de cooperació política en temes de la UE que permetin la participació adequada del nivell regional, sembla adequat considerar les relacions de les regions amb la UE com l'expressió d'una política exterior subestatal.
Paraules clau: paradiplomàcia; governança multinivell; conferència intergovernamental; Tractat de Lisboa; governs no centrals; Comitè de les Regions; regions; Unió Europea; xarxes transnacionals.
Professor de Dret Civil de la Universitat de Talca
Resum: El present estudi té com a objectiu l'anàlisi de l'article 166.3, apartat a), de l'EAC de 2006, en virtut del qual la Generalitat de Catalunya assumeix les competències exclusives en matèria de "protecció de menors".
Aquest precepte, que aparentment semblaria no presentar excessius problemes d'interpretació, amaga, en realitat, un ric debat doctrinal sobre la veritable extensió i significació de les seves paraules.
La mateixa expressió "protecció de menors" o la clàusula de tancament "respectant en aquest últim cas la legislació penal", així com la inquietant referència als "menors infractors", totes elles contingudes en la disposició objecte del nostre estudi, mostren amb claredat la necessitat d'una reflexió pausada i profunda que, prenent en consideració els antecedents immediats de l'article en qüestió –article 9.28 de l'EAC de 1979–, ens faciliti la comprensió, alhora que resolgui els nostres dubtes, al voltant del contingut real d'aquest títol competencial.
Paraules clau: protecció de menors; serveis socials; infància i adolescència; competències de la Generalitat; Estatut d'autonomia
Resum: L'objectiu d'aquest article és doble.
En primer lloc, volem donar una ullada al règim lingüístic dels estats lingüísticament heterogenis d'Europa que s'han independitzat des de la caiguda del Mur.
Més concretament, es tracta de constatar el fracàs del monolingüisme oficial en la majoria d'aquests països, que tant per raons internes com externes han hagut d'adoptar polítiques lingüístiques més pluralistes.
En segon lloc, i en part sobre aquesta base empírica, volem descartar el monolingüisme oficial com a règim lingüístic apropiat per a un possible estat català independent lingüísticament heterogeni.
Les dades d'enquesta disponibles mostren de manera unànime el suport de la població a la doble oficialitat del català i del castellà en aquest escenari polític.
Aquestes dades són coherents amb totes les enquestes d'opinió anteriors en què hi ha preguntes sobre l'acord o el desacord amb el règim de bilingüisme oficial en vigor.
Paraules clau: política lingüística; monolingüisme oficial; bilingüisme oficial; estat lingüísticament heterogeni; estat català independent.
Membre de la Secció Filològica de l'Institut d'Estudis Catalans
Resum: La definició del marc jurídic de les llengües en una futura Catalunya sobirana no és primordialment un exercici teòric o l'expressió d'una posició política en particular.
La consecució d'un ordenament plurilingüe satisfactori per a Catalunya en un marc de sobirania ha de tenir en compte el procés polític i la legitimació social del futur règim lingüístic.
La identificació majoritària de la societat amb el projecte polític de la sobirania depèn de factors lingüístics indestriables d'altres aspiracions col·lectives.
En les etapes del procés (la situació de partida, l'accés a la sobirania, el procés constituent i el nou marc institucional i jurídic) hi ha factors que tenen una gran influència: la composició sociolingüística de la població, la gestió equitativa de la diversitat, la idea de ciutadania, l'enfocament universalista del plurilingüisme.
És a partir d'aquests factors que cal prefigurar l'eventual oficialitat de les llengües i el seu marc institucional i jurídic.
Les decisions sobre l'oficialitat de les llengües impliquen responsabilitats sociopolítiques que no poden ser obviades si es vol assegurar alhora la identificació majoritària amb l'objectiu de la sobirania i la plenitud del català i l'occità aranès com a llengües patrimonials de Catalunya.
Paraules clau: plurilingüisme; política lingüística; llengües oficials; accés a la sobirania; gestió de la diversitat.