projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Al món de l'obra industrial, els megaprojectes es gestionen i contracten de forma habitual utilitzant contractes del tipus EPC (Engineering, Procurement and Construction), comunament denominats «clau en mà».
A la complexitat tècnica inherent a l'execució i control d'aquests megaprojectes s'uneix normalment la dificultat d'entendre els termes i les condicions que han fixat despatxos d'advocats, generalment de prestigi en el moment de la seva negociació i firma.
Amb base a l'experiència dels autors en la gestió de diversos megaprojectes, aquest estudi prova de posar de relleu el nivell de llegibilitat d'aquests contractes.
Per a això s'utilitza la formulació Flesch Reading Ease Score (FRES), amb la qual s'analitzen diverses clàusules d'algun d'aquests contractes tipus EPC, es comparen amb els tres models de contractació de referència internacionals i s'avalua l'impacte de l'idioma en el qual estan redactats.
El resultat obtingut en la determinació del nivell de llegibilitat ( readability en anglès) mostra que, en general, es requereix un nivell de formació específica i de capacitació professional molt elevat per poder-ne entendre el redactat.
A més, l'estudi conclou que les clàusules escrites en espanyol són més complexes que les clàusules escrites en anglès, un dèficit que parteix de la mateixa naturalesa de l'idioma, que fa servir en general més paraules en cada frase, i al qual se suma el fet que la formació en expressió oral i escrita en les carreres tècniques impartides a Espanya és pràcticament inexistent.
Aquest treball tracta els principals problemes que s'observen en la pèrdua d'eficàcia comunicativa dels textos administratius, que venen precisament d'acumular en excès trets diferenciadors de la seva identitat lingüística.
La qualitat discursiva s'aconsegueix, sobretot, per la claredat, i també per la precisió, objectivitat i estructuració ordenada, amb esquemes discursius sistematitzats i coherents.
Cal que els missatges s'apropin a la llengua general, fent-la compatible amb el recurs a determinades ordenacions estructurals i a certes precisions específiques.
Les limitacions més grans dels textos administratius deriven del seu caràcter institucional, que els obliga a incloure una sèrie d'elements de contingut que fan el missatge més inaccessible.
Els dos problemes expressius principals d'aquests textos són l'excès de tecnicitat i la desatenció als criteris normatius de l'idioma.
Cal afegir-hi el manteniment de tradicions discursives obsoletes.
El lèxic i la fraseologia, immutables a través de les èpoques, l'extremada longitud oracional, amb profusió d'incisos i aclariments, i els termes superflus afegits als textos han distingit per tradició el llenguatge administratiu.
La redundància, les construccions fraseològiques estereotipades, l'ús de formes verbals no personals i la transgressió d'algunes normes de puntuació són alguns dels fenòmens que marquen distàncies entre el llenguatge administratiu i la llengua comuna.
L'estudi es tanca amb el repàs a l'atenció normativa que s'ha prestat al llenguatge administratiu en diferents contextos.
Consuetes del Bisbat de Girona, recopilades i redactades per Tomàs Mieres l'any 1439 i transcrites el segle xviii en paper de la segona meitat d'aquell mateix segle, amb un total de 107 pàgines numerades, que recullen el text llatí.
A més, hi ha 26 pàgines sense numerar que corresponen a l'índex de les Consuetes i a un glossari final en castellà, que complementa aquesta obra.
El text llatí presenta unes notes marginals de la mateixa època i fins i tot amb la mateixa lletra.
Aquestes regles, que es trobaven als llibres dels Perits de Girona de manera desordenada, són reorganitzades per l'autor, amb l'ajuda d'una sèrie d'honorables barons i mestres de la diòcesi, en una compilació coherent i de consulta assequible.
El text llatí reuneix, en 71 epígrafs, la legislació referent als drets personals, usos i costums pel que fa a les diferents classes de llauradors que pertanyien a les Esglésies Parroquials de la Diòcesi de Girona.
Les notes marginals aclareixen i amplien alguns conceptes remetent, generalment, a les fonts.
La part castellana, als 30 apartats, dóna una explicació de diferents termes antics, recollits de manuscrits anteriors relatius a Homes propis [...] i als drets i obligacions de cada un d'ells, amb informació bibliogràfica abundant.
Sanchez Mariana, director de la Secció de Manuscrits de la Biblioteca Nacional de Madrid, es tracta d'un manuscrit anònim, l'edició del qual es va preparar el segle xviii.
Seguint la tendència actual de modernització de les Administracions Públiques, Itàlia va començar fa uns anys un procés anomenat «Els cent projectes al servei del ciutadà ».
En l'àmbit del llenguatge administratiu, el «Codi d'Estil», editat el 1993 pel Ministeri de la Funció Pública, es pot considerar com al punt de partida del Projecte «Simplificació del Llenguatge Administratiu ».
Els primers resultats d'aquest Projecte, presentats el passat mes de desembre, són l'objecte de comentari d'aquest article.
A la jornada de treball de presentació, a més de recollir suggeriments i crítiques de cara als resultats finals, es van examinar les causes de la dificultat en la comprensió del llenguatge administratiu i es va assenyalar la importància de la qualitat de les comunicacions entre l'Administració i els ciutadans.
La finalitat del Projecte, experimentat a set administracions i del qual s'explica la metodologia, ha estat produir uns instruments de treball fàcils d'utilitzar.
Aquests instruments són: un «Manual d'Estil», un glossari de termes jurídics, una proposta sobre formació, un suport informàtic per a la redacció de textos senzills i un manual de consulta per a l'organització gràfica dels textos.
El «Manual d'Estil», dirigit a tots els empleats de l'Administració pública, conté recomanacions i propostes concretes per simplificar el llenguatge administratiu i apropar l'Administració als ciutadans.
Finalment, l'autor proposa que la claredat i simplicitat que es busca en el llenguatge administratiu s'estengui a la producció legislativa de l'Estat.
Ucraïna és un país on conviuen més de cent ètnies diferents.
Després d'explicar els orígens de la llengua ucraïnesa, es presenten les 5 regions històriques en què es divideix el país i que han resultat en les varietats ètniques, culturals, polítiques i econòmiques existents.
Ucraïna ha patit un llarg procés de russificació que ha provocat el retrocés, amb més o menys intensitat segons les regions, en l'ús de la llengua ucraïnesa.
Sota el títol genèric de «Bilingüisme », la segona part del treball mostra els grups etnolingüístics majoritaris (ucraïnesos i russos) a Ucraïna.
A part d'aquests grups, el 6 % de la població del país pertany a nombroses minories ètniques, en gran part pobles d'origen eslau.
Aquestes minories han estat escolaritzades en rus, fet que comporta que la majoria doni prioritat a la llengua russa.
L'1 de gener de 1990 va entrar en vigor la nova Llei sobre les llengües a la República d'Ucraïna.
L'objectiu de la Llei és crear el marc legal necessari per a la convivència de les diferents llengües que es parlen al país.
D'acord amb aquesta Llei, els ciutadans poden escollir lliurement la llengua a l'ensenyament secundari i es poden crear escoles pròpies per les minories ètniques.
Posteriorment s'han promulgat directrius per augmentar l'escolarització en ucraïnès i impulsar-ne la normalització a l'ensenyament superior.
L'autora exposa, a més, dades de dos indicadors culturals (premsa i religió) sobre la presència de les llengües que es parlen a Ucraïna.
Actualment, malgrat que l'ucraïnès és la llengua oficial d'Ucraïna, el rus hi continua sent una llengua de gran prestigi social i cultural.
Segons l'autora, la normalització de l'ucraïnès ha de procurar una situació de bilingüisme que mantingui les altres llengües que ja formen part de la cultura i la història d'Ucraïna.
El català disposa d'una varietat considerable de recursos en línia per a l'aprenentatge del llenguatge jurídic.
Es tracta de materials majoritàriament promoguts per institucions públiques, d'accés lliure i gratuït, que es poden agrupar en quatre categories: recursos que descriuen criteris lingüístics, eines d'ajuda a la redacció de documents, diccionaris i corpus, i materials d'autoaprenentatge.
Són recursos usats per públics diversos, però dos dels grups d'usuaris que més se'n poden beneficiar són els traductors i els juristes, que els empren en activitats de traducció i de redacció jurídiques.
Tot i que les necessitats comunicatives de traductors i de juristes poden ser parcialment compartides, cal no oblidar que responen a perfils d'usuaris diferents i que, consegüentment, s'aproximen als recursos amb necessitats comunicatives diferents.
El traductor no sempre està format en el camp conceptual del dret, però té coneixements lingüístics i traductològics.
El jurista, en canvi, té coneixements previs sobre el camp conceptual, però no sempre posseeix la formació lingüística del traductor.
La formació prèvia dels usuaris, els continguts dels recursos i les vies d'accés que s'hi han previst condicionen l'accés que hi poden tenir els usuaris.
I, en el català jurídic, traductors i juristes només poden accedir a una part dels recursos disponibles, en part per les característiques dels materials, però en part també perquè les vies d'accés a la informació que preveuen els materials no s'ajusten del tot a la formació prèvia i a les habilitats de cerca dels usuaris potencials.
Preveure les necessitats comunicatives dels usuaris que faran servir els recursos és una activitat necessària si volem que el repertori de recursos per a l'aprenentatge del llenguatge jurídic en català sigui eficaç i millori la situació actual.
L'article descriu sumàriament les diverses fonts d'informació en línia de què disposa el català jurídic per a l'aprenentatge.
Més endavant, perfila les competències i les necessitats comunicatives més habituals dels traductors jurídics i dels juristes en activitats de redacció.
Acaba apuntant algunes mesures que contribuirien a millorar l'accessibilitat en aquesta mena de recursos.
En les darreres dècades ha anat creixent el nombre d'iniciatives encaminades a millorar la qualitat dels textos administratius, empreses per governs, diverses institucions, o sorgides arran de campanyes públiques.
En aquesta línia, l'experiència dels eeuu, país en el qual la comunicació del Govern amb els ciutadans està experimentant una sèrie de millores, constitueix un procés de reforma cap a la claredat del llenguatge institucional que ofereix un interès molt gran.
La iniciativa es deu a una decisió política del partit demòcrata en el govern Clinton/Gore, per la qual es va crear un comitè de coordinació per impulsar les diferents mesures que es poguessin emprendre a qualsevol nivell de l'Administració federal.
Es comença a plasmar com a proposta d'acció en el Memorandum on Plain Language (1 de juny de 1998), del president Clinton, en el qual ja s'afirma que la senzillesa i la claredat han de ser requisits imprescindibles dels missatges oficials.
Es fixen sis punts bàsics als quals s'ha d'ajustar l'elaboració i la redacció dels textos administratius, amb pautes que atenyen tant l'estructura com el lèxic o la gramàtica dels textos: organitzar-los perquè responguin abans de res a la lògica, al sentit comú; usar pronoms de 1a i 2a persona que personalitzin l'emissor i el receptor; es prescriu la forma activa dels verbs, i es releguen les formes passives; contenir la longitud de les frases; preferir sempre els termes usuals i recórrer a un disseny clarificador.
Un punt essencial que subjau en aquest plantejament global és el de partir coneixent el tipus de destinatari al qual arribarà el document, les seves necessitats, el seu nivell de coneixements tècnics, de manera que, en suma, el missatge oficial no li representi un esforç de comprensió.
Per aplicar aquestes propostes, han elaborat un manual d'estil, Writing User-Friendly Documents, que dóna pautes de redacció molt concretes: utilitzar paraules comunes, títols descriptius, recórrer al model constructiu de preguntes-resposta per als paràgrafs, iniciar amb un sumari breu els assumptes més complexos, i fins i tot fixa la longitud màxima de la frase (de 15 a 20 paraules, i mai més de 40).
Aquest moviment de simplificació ja havia aparegut abans a través d'altres iniciatives que suposen el punt de partida per a les propostes actuals.
La seva difusió a l'Administració ja compta amb alguns èxits destacables, sobretot en els centres més actius (Veteran Benefits Administration, Food and Drug Administration, Federal Register,...).
Un dels problemes que la política lingüística de la Unió Europea pot suposar és l'existència de disparitats terminològiques en les diferents versions lingüístiques de la legislació europea.
Aquest article analitza les divergències registrades en els tractats europeus respecte a les mencions del mot regió.
Mentre que les llengües romàniques utilitzen una paraula derivada del mot llatí regio ( région en francès; regione en italià; región en castellà i região en portuguès), en les altres llengües s'usen un o diversos mots per expressar aquesta idea.
En un principi, el neerlandès i l'alemany utilitzaven termes encara més geogràfics que el de regió, que es poden traduir al castellà per área ( gebieden i streken en neerlandès i Gebiete en alemany).
Amb les successives reformes dels tractats europeus, les llengües d'arrel indoeuropea han anat substituint progressivament les antigues denominacions amb connotacions geogràfiques per una paraula derivada del llatí regio (en la seva forma plural: Regionen en alemany, regio's en neerlandès, regioner en suec, etc.).
L'article fa veure que les divergències entre les diferents versions lingüístiques dels tractats europeus són especialment destacades respecte a l'antic Tractat de la Comunitat Econòmica Europea, precisament perquè hi ha més referències amb un sentit geogràfic i/o econòmic que no pas amb un sentit polític.
A l'Acta única europea i al Tractat de Maastricht els casos de convergència vers una terminologia comuna són més nombrosos, potser perquè la idea política de regió és més clara, o potser perquè en ambdós casos l'element regional, en forma de cohesió econòmica i social, o bé en forma de participació regional, van ser determinants en el Tractat.
En els posteriors Tractats d'Amsterdam i de Niça, on els articles que mencionen les regions no són nombrosos, les divergències tornen a aflorar.
L'elecció de terminologia a nivell europeu no és un element políticament o jurídicament innocu.
La idea de regió, que pot ser inadequada a nivell de certs estats membres, va adquirint gradualment en l'àmbit europeu un contingut propi com a concepte que engloba una pluralitat d'ens subestatals que és vista com a positiva i enriquidora.
Aquest article pren com a punt de referencia l'estatus actual de Catalunya i de la llengua catalana dins de la UE per tal de formular una serie de propostes destinades a la promocio de la diversistat cultural i linguistica dins de la UE, plantejades d'acord amb els principis i valors defensats en els documents comunitaris.
Hores d'ara, Catalunya gaudeix de l'estatus de regió dins de la UE i, fins avui, no és circumscripció electoral europea.
Això vol dir que els catalans accedeixen a la UE mitjançant els representants de l'Estat Espanyol i que Catalunya no té accés directe als organs de decisió comunitaris.
Dins de la UE, el català té l'estatus de 'llengua regional', tot i ésser coneguda per 11 milions d'europeus en territoris de tres estats membres (Espanya, França i Itàlia), com també al Principat d'Andorra on es llengua oficial.
Després de la propera ampliació l'any 2004, la UE acollirà deu països nous i el català serà la desena llengua més parlada a la UE.
Tanmateix, es improvable que gaudeixi l'estatus de llengua oficial a la UE, tot i tenir aquesta consideració d'oficialitat en tres regions europees amb poder legislatiu.
Guibernau palesa el fet que la relació de Catalunya, aixì com la d'altres regions europees amb poder legislatiu, amb la UE planteja problemes de reconeixement.
Il·lustra aquest punt que els ciutadans de les 75 regions europees amb poder legislatiu dins del territori de la Unió Europea, moltes de les quals gaudeixen d'una cultura i llengua específiques, i que agrupen el 56.3 per cent de la seva població, demanin a la UE que reconegui la importància legislativa i administrativa de les autoritats regionals i la seva contribució al servei de la democràcia, no tan sols en termes del principi de subsidiarietat, sinó també per l'impacte que tenen sobre el funcionament de la UE.
L'article estudia la creixent complexitat de la diversitat lingüística i cultural europea accentuada per l'ampliació i l'increment del nombre d'immigrants.
Recoltzant-se en el principis i valors de la UE, Guibernau planteja un seguit de propostes en tres àmbits d'actuació: (1) la protecció de la diversitat cultural de la UE; (2) la protecció i el desenvolupament de les llengües actualment definides com a 'regionals o minoritàries', tot reivindicant la oficialitat del català a la UE; i, l'adopció de mesures per acollir i tractar els nous reptes derivats d'un influx creixent d'immigrants a la UE.
El dret constitucional francès no garanteix el reconeixement ni la protecció de les llengües regionals i en limita l'ús a l'esfera privada.
Aquesta situació és anòmala i no es correspon amb la dels altres països europeus que sí reconeixen i legislen la protecció de les llengües minoritàries.
Aquesta situació legal ha empitjorat des del 1980.
Fins a aquell moment no hi havia pràcticament cap normativa que regulés l'ús de les llengües regionals, però tampoc hi havia legislació sobre l'oficialitat del francès.
Durant els últims anys aquesta situació ha canviat: al 1992 es declara el francès com a llengua de la República, al 1994 la llengua francesa és un element clau de la personalitat de França (Llei Toubon) i s'aprova la llei que concilia la llibertat d'expressió amb l'obligatorietat d'utilitzar el francès a la vida pública.
Aquesta legislació està basada en l'article 2 de la Constitució francesa, que garanteix la igualtat de tots els ciutadans.
Si tots els ciutadans són iguals no hi ha minories, seria discriminatori fer diferències de qualsevol tipus, i per tant no hi pot haver diversitat lingüística.
El terme nació s'imbueix d'un contingut etnicolingüístic i s'allunya del concepte polític tradicional propi de França.
Amb el seu dret constitucional actual, França no pot ratificar la Carta europea de les llengües regionals, i caldria modificar la Constitució per tal d'adaptar-la als estàndards europeus.
França no pot continuar defensant la diversitat lingüística a tot el món i marginar les llengües regionals del seu territori escudant-se en una legislació retrògrada.
Dividit en dues parts, aquest article posa de manifest, en primer lloc, l'absència de formació jurídica elemental als estudis primaris i secundaris dels ciutadans.
A aquesta formació bàsica incompleta, cal afegir el fet que el llenguatge jurídic en llengua castellana empra termes del llenguatge comú amb significat tècnic.
Això comporta dificultats de comprensió en els ciutadans i també indefensió.
La justícia, al servei del ciutadà, no pot pretendre, amb l'excusa de la necessitat de tecnicismes, que el seu llenguatge sigui críptic per als no iniciats.
Per altra banda, els professionals del món jurídic no poden renunciar a l'ús d'un vocabulari propi precís.
L'autor de l'article opina què s'ha de fer un ús matisat del llenguatge jurídic segons els destinataris dels documents i presenta els aspectes que s'han de tenir en compte a l'hora de comunicar-se amb el ciutadà.
Considera, a més, que l'absència de formació lingüística específica als estudis de dret no ajuda a consolidar la precisió i eficàcia que ha de tenir el llenguatge jurídic.
A la segona part de l'article s'analitza el llenguatge emprat els jutges i se'n revisen els errors més habituals.
Per protegir els drets i llibertats de l'individu i proporcionar més claredat a les resolucions judicials, cal depurar el lèxic i la morfologia i evitar incorreccions freqüents.
La sintaxi i l'ortografia són aspectes que també cal corregir.
Quant a l'ús de la informàtica, i per tal d'impedir la repetició d'errades, és important que lingüistes coneixedors del dret revisin els textos models.
Finalment, en relació als documents judicials escrits en llengua catalana, l'autor constata que el nivell de correcció gramatical és elevat, i que l'absència de tradició evita la tendència arcaïtzat del castellà, però causa una manca important de terminologia.
La finalitat d'aquest article és analitzar, des de la perspectiva del dret comunitari, l'abast i les principals característiques dels acords administratius signats pel Govern espanyol i les principals institucions i organismes comunitaris en relació amb les llengües espanyoles distintes del castellà però que tenen un estatut d'oficialitat reconegut per la Constitució espanyola, que permeten l'ús oficial, amb certs límits i condicions, d'aquestes llengües en el si d'aquestes institucions i organismes.
Amb aquesta finalitat, en primer lloc, l'article examina el procés de negociació dels acords entre les autoritats espanyoles i comunitàries, tot subratllant en especial, la significativa pèrdua de l'abast dels acords que aquests procés ha comportat.
En segon lloc, el text se centra en la posició legal que tindran els acords dintre del sistema de fonts del dret comunitari, analitzant-ne tant l'àmbit personal com material d'aplicació; és a dir, tant les persones a les quals s'adrecen com als tres àmbits materials on es desplegaran: les comunicacions escrites amb les institucions i organismes comunitaris, les intervencions orals en les reunions del Consell de Ministres i del Comitè de Regions, i la publicitat dels actes normatius adoptats en virtut del procediment de codecisió.
La part més extensa de l'article es dedica a examinar amb detall cadascun dels acords administratius signats fins ara pel Govern espanyol i el Consell de Ministres, la Comissió Europea, el Parlament Europeu, el Comitè de Regions i el Comitè Econòmic i Social.
Aquest capítol de l'article descriu les principals característiques de cada acord i els compara.
D'aquesta comparació en sorgeixen diverses diferències de caràcter jurídic, tant pel que fa a l'abast com a l'aplicació, que són també examinades en aquest part del treball.
Finalment, l'article fa una valoració general dels acords, i presenta algunes consideracions crítiques, a més de suggerir algunes propostes amb vista a la seva revisió futura tal com, d'altra banda, ja preveuen les seves disposicions finals.
Aquest article estudia els efectes que les lleis de Carles III tingueren en la fisonomia institucional mallorquina, en la seva cultura i llengua catalanes.
Alhora, examina el pes dels funcionaris, ambaixadors de la voluntat reial, en el reeiximent del projecte borbònic; el paper que aquests empleats públics, especialment el fiscal, exerciren en l'execució de les lleis borbòniques, i l'afectació sobre la llengua catalana, el seu ús i la seva consideració, a la Mallorca d'aquest període; així com la resposta, entre la desídia, la incúria i la resistència, que des de les institucions municipals i locals es donà a l'afany centralitzador.
La pretensió última és aportar a la historiografia lingüística material de base inèdit que contribueixi a la revisió del paper de les nostres institucions locals al llarg d'aquest període tan intens per a la biografia catalana.