Aquesta no és la típica història d'un servei policial ordinari, és l'entranyable història de l'Angi i dels mossos Pep i Txema que comença a les set del matí del 15 de maig passat.
Ben d'hora, una patrulla del Grup de Proximitat de la comissaria de Girona, formada pel caporal Pep i l'agent Txema, van veure en un banc de fusta de davant dels jutjats una bossa de cartró que semblava oblidada per alguna persona.
Quan van mirar a dins van veure un paquet embolicat amb paper de regal.
Van buscar per les proximitats intentant localitzar qui es podia haver deixat aquella bossa, però no van tenir sort.
Malgrat estar molta estona, ningú la va reclamar.
Fins i tot els agents van esperar que obrissin els comerços per preguntar a la botiga d'on pertanyia la bossa, però allà els van dir que, efectivament, era del seu establiment, però no reconeixien com a seu el paper de regal.
El més fàcil hagués estat que en Pep i en Txema portessin aquest paquet oblidat a l'Oficina d'objectes perduts de l'Ajuntament, però ells expliquen que un sisè sentit policial i emocional els va fer decidir obrir-lo i mirar a dins.
Quan el van desembolicar van trobar un àlbum de fotografies fet a mà, un àlbum personalitzat i delicat, dolç, fet amb molt de gust i amb moltes hores de feina al darrera.
Era sens dubte un àlbum molt especial, fet per algú també amb molta sensibilitat.
En Pep i en Txema van mirar les fotografies de l'àlbum per mirar d'esbrinar si podien reconèixer algú o identificar algun lloc que els donés una pista de a qui podia pertànyer.
Aviat una de les fotografies va revelar que l'entorn fotografiat seria l'Ajuntament de Banyoles i van començar unes primeres gestions amb el consistori.
Tot i així tots dos van tornar a la parada del bus l'endemà mateix, a la mateixa hora.
Van pensar que potser la persona que l'havia perdut hi tornaria a buscar-lo, o simplement que potser faria la mateixa ruta horària.
Mentre esperaven molt atents davant dels jutjats van veure una dona que, amb una mirada molt trista i absent, que caminava sense esperances i amb el cor encongit, buscava quelcom.
En Pep i en Txema s'hi van acostar de seguida.
Aquella dona els era familiar d'haver-la vist a l'àlbum de fotografies, però no n'estaven segurs del tot.
El caporal de seguida s'hi va adreçar i li va dir: "crec que tenim una cosa per a vostè".
A l'Angi se li va il·luminar tot el rostre i els va dir: "el teniu vosaltres?", "doncs sí", li van respondre.
L'Angi gairebé es desmaia de l'emoció i l'alegria, i de sobte, sense dir-los res més, els va fer una abraçada enorme, l'abraçada més gran d'agraïment que algú mai pot arribar a rebre.
Després només podia dir-los i repetir "gràcies, gràcies, mil gràcies... és un àlbum molt important per mi".
Tots tres van quedar l'endemà per fer-ne el lliurament, ja que els agents no el portaven a sobre.
I és que l'Angi cada dia fa el trajecte amb bus des de Girona fins a Banyoles, que és on treballa.
Aquell dia s'havia oblidat l'àlbum que amb tanta estima i amb tantes hores de dedicació havia fet per regalar-li a la seva amiga.
En saber que se l'havia oblidat a la parada del bus, va plorar tot el dia i es va entristir moltíssim, ja que el donava per perdut.
I és que gràcies a l'empatia, la perseverança, la professionalitat i les ganes de treballar d'en Pep i d'en Txema van fer posible retornar a l'Angi un bé molt preuat per a ella, no pel seu valor econòmic, sinó pel seu valor sentimental i d'estima.
L'Angi els estarà sempre agraïda, i és que per a ella això no té preu.
En Pep i en Txema també s'han emportat un bé molt preuat, l'agraïment etern de l'Angi i saber que l'han fet tan feliç.
S'emporten la satisfacció de saber que han fet bé la seva feina i que han fet un servei policial ple de sentiments, amb una implicació emocional que va més enllà de les seves tasques ordinàries, i és que per a ells, com a mossos d'esquadra al servei sempre de la ciutadania, això tampoc té preu.