La sèrie de Frontera i d'investigació del fons del Govern Civil de Girona conté expedients oberts entre 1940 i 1977 a persones que passaven, legal o clandestinament, per la frontera franco-espanyola i que eren detingudes pels serveis policials franquistes.
Són un conjunt de més de 40.000 expedients darrera dels quals sempre hi ha una o diverses històries personals: activistes polítics perseguits pel nazisme, militars que volien reincorporar-se als seus exèrcits o exiliats dels països aliats en trànsit cap a Portugal, Gibraltar o Amèrica.
Avui us presentem tres "històries de frontera".
Durant la matinada del 28 de novembre de 1940, un jove suís de 29 anys desembarca a causa del mal temps al port de Palamós amb la seva embarcació anomenada Matelot.
És Gino Pezzani, pintor de professió i reconegut antifeixista que havia decidit aventurar-se a la mar des d'Adge (Llenguadoc) per anar a treballar a Algèria.
Malauradament, és detingut per la Comandància de Marina de Palamós i, després de passar uns quants mesos a la presó de Girona i gràcies a la intervenció del Consolat de Suïssa a Barcelona, s'embarca de nou el dia 11 de març de 1941 en direcció a les costes de França, on viurà noves peripècies donant suport a la resistència francesa.
Traït i acusat d'espia, la Gestapo el deté el maig de 1943 a prop de París.
El deporten a Alemanya i acaba empresonat en diversos camps de concentració alemanys fins a la caiguda de Hitler.
Durant la resta de la seva vida, les seves pintures alternaran tranquil·les representacions marines amb ciutats destruïdes, presoners i camps de concentració.
El 7 d'agost de 1940, una parella de la Guàrdia Civil que vigilava la frontera va detenir a Planoles el capità Peter Patrick Raikes i el tinent Hardinge Stephen Monteith, membres de la Força Expedicionària Britànica (BEF).
Anaven en direcció a Barcelona per presentar-se davant del consolat britànic i reincorporar-se al seu exèrcit.
Uns mesos abans, els dos militars havien estat empresonats en dos camps de concentració de Normandia, dels quals havien aconseguit fugir dues vegades.
Vistes les dificultats, havien decidit marxar de la França ocupada per arribar a Espanya.
Van travessar tot França des de la ciutat de Loches (Indre-et-Loire) fins a la collada de Toses amb bicicleta.
Un cop detinguts a Planoles van ser traslladats a la presó de Figueres i, gràcies a la intervenció del Consolat General Britànic de Barcelona, a finals d'agost se'ls va atenuar la pena i van quedar retinguts a l'Hotel Peninsular de Girona amb les despeses a càrrec del Consolat.
Uns dies després, el 19 de setembre de 1940, van marxar a Barcelona amb tren, acompanyats per un agent de la Comissaria d'Investigació i Vigilància i rebent el tracte que els corresponia per la seva categoria militar.
Al cap de cinc dies Peter Patrick Raikes va arribar a Gibraltar.
Malauradament, el dia següent el va sorprendre l'atac aeri dels soldats del règim de Vichy, aliat dels alemanys, i va morir en l'incident.
Funcionària de l'Ambaixada de Bèlgica a Barcelona, Alícia Reyes ajudava els belgues que arribaven a l'Estat espanyol travessant la frontera.
Com a representant d'un país aliat va poder protegir els jueus que fugien de l'Alemània nazi.
Els visitava a la presó, els acollia a Barcelona un cop eren alliberats i, fins i tot, buscava complicitats per organitzar alguna evasió.
L'octubre de 1940 va tenir un paper clau en la fugida de l'Espanya franquista del primer ministre belga Hubert Pierlot i del ministre d'assumptes exteriors belgues, Paul Henri Spaak.
Les autoritats espanyoles els retenien a l'Hotel Majestic de Barcelona mentre el govern alemany intentava convèncer a el rei belga Leopold de formar un govern col·laboracionista.
Amb l'ajuda del cònsol Marc Jottard i de la mateixa Alícia Reyes, els dos mandataris belgues van poder escapar de la vigilància i van poder arribar a Lisboa.
Amb el pas dels anys Alícia Reyes arribà a ser cancellera del consolat i la reina Isabel de Bèlgica li reconegué la seva tasca durant els difícils anys de la Segona Guerra Mundial.