projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
L'estudi presenta una anàlisi multivariant sobre els coneixements i els usos lingüístics de la població de la Franja, i continua amb les anàlisis preliminars de l'enquesta d'usos lingüístics a la Franja de l'any 2003 (Sorolla Vidal, 2005).
Els resultats apunten que, a pesar que el concepte de diglòssia resulta excessivament abstracte a l'hora d'analitzar la complexa situació sociolingüística de la Franja, sí que es detecta que un sector majoritari de població catalanoparlant inicial que utilitza el català en els àmbits de més proximitat social (família, amics, veïns...), es fa valer del castellà en els usos escrits, el consum mediàtic o altres usos formals.
Amb tot, a la Franja hi ha altres tipologies de parlants, que s'allunyen d'aquesta distribució funcional de l'ús de les dues llengües.
Entre aquestes tipologies destaquen els qui fan un ús escrit gens testimonial del català, i consumeixen bona part dels mitjans de comunicació en català, juntament amb capes significatives de monolingües castellanoparlants, que només fan ús del castellà.
Davant d'aquests resultats, es discuteix la dificultat d'aplicar els models consensualistes de la diglòssia, almenys de manera generalitzada, però també es considera la seua utilitat en definir segments parcials de població, en aquest cas, de la Franja.
Tenint en compte sempre, això sí, el caràcter dinàmic de les societats, així com la tensió que s'hi produeix entre el consens i el conflicte.
Aquest estudi examina les opcions lingüístiques dels moviments socials en l'àrea metropolitana de Barcelona, i les actituds lingüístiques que hi són subjacents, tenint en compte el fet que aquests moviments de les bases estan situats entre els dominis públic i privat i les implicacions que això pot tenir en situacions de diglòssia.
La metodologia feta servir va ser unes entrevistes semiestructurades a un total de 12 activistes que representen 9 cèl·lules de les PAH (Plataforma d'Afectats per la Hipoteca), 15M i Marees Ciutadanes.
A continuació, es van comparar les tries lingüístiques dels activistes amb les pràctiques reals a les xarxes socials i a les pàgines web.
Els resultats mostren que el català està sobrerepresentat en les comunicacions formals exteriors si es compara amb la seva presència en les comunicacions intragrup.
Els motius estan relacionats, principalment, amb l'estatus del català com a llengua de les institucions oficials i amb motius culturals i històrics.
Aquest treball té un doble objectiu: examinar l'evolució del coneixement i ús del valencià des que va entrar en vigor la Llei i Ús d'Ensenyament del Valencià fins a l'any 2010 i, segon, proporcionar una breu fotografia dels valencianoparlants que (encara avui) podem trobar al País Valencià: què els caracteritza, si és que tenen alguna cosa en comú i en quins contextos prefereixen parlar valencià.
Per comprendre com i perquè evoluciona la llengua que parla una comunitat d'una determinada manera hem de saber com han evolucionat socialment i demogràficament les persones que integren aquesta comunitat així com, sobretot, les polítiques i accions que es puguin prendre (o no) a favor de la llengua.
Els moviments migratoris estrangers han canviat el paisatge demogràfic i alhora lingüístic del País Valencià.
La conjunció en el temps d'un canvi de signe polític, amb l'arribada dels populars al govern autonòmic primer en coalició (1995-99), i després amb àmplia i folgada majoria absoluta per quarta vegada consecutiva l'any 2011, amb el buit de dades sociolingüístiques, feia témer el pitjor per a la llengua.
Les dades que aquí presentem mostren, a més d'un important retrocés de les habilitats per comprendre i parlar valencià, una davallada espectacular del seu ús.
Les característiques que avui en dia s'associen als valencianoparlants no han canviat, substancialment, amb el temps.
El retrat que sobresurt és complex i conté elements negatius però també alguns de positius
El model de conjunció en català vigent a Catalunya es caracteritza pel fet que el català és la llengua vehicular normal de l'escola.
Tot i la insistència amb què la majoria d'actors han tendit a considerar aquest model com una forma d'ensenyament monolingüe, el fet és que nombroses informacions indiquen que, en la pràctica, en el model de conjunció el castellà s'usa molt més àmpliament del que s'ha admès fins ara.
Aquest article parteix de la base que les pràctiques lingüístiques dins de l'aula són complexes per tal com s'hi combinen diversos tipus de relacions i de situacions, i té per objectiu analitzar els usos lingüístics entre el professorat i l'alumnat a les aules de Catalunya des d'una perspectiva longitudinal, és a dir, seguint l'evolució d'una mostra d'alumnes des del final de la primària fins al final de la secundària obligatòria.
Aquest llibre se centra en l'anàlisi de les polítiques lingüístiques segons l'enfocament de l'anàlisi econòmica de polítiques públiques i, més en general, de l'economia del benestar.
L'autor presenta, en primer lloc, els conceptes teòrics i metodològics generals, per després il·lustrar dues aplicacions concretes d'avaluació de l'eficiència i de l'equitat de les reformes en la gestió del multilingüisme en les organitzacions internacionals de gestió de patents (l'Organització Mundial de la Propietat Intel·lectual, WIPO, i l'Oficina Europea de Patents, EPO).
El text recull les principals disposicions sobre els usos, els drets lingüístics i el règim jurídic de la llengua publicades al Diari Oficial de la Unió Europea (DOUE) de l'1 de juliol al 31 de desembre de 2017.
L'ordre en què apareixen les disposicions esmentades és el que s'estableix cronològicament al DOUE.
Les sigles EEE corresponen a l'Espai Econòmic Europeu, àrea d'integració comercial que associa en un únic mercat interior la UE amb Noruega, Islàndia i
En aquest article s'introdueix el procediment que convé seguir en la comparació forense de textos a fi d'atribuir l'autoria d'un text.
A continuació, es presenta l'estat de la metodologia actual d'aquesta branca de la lingüística forense i, finalment, es discuteixen les mesures que han de ser aplicades per poder comparar el marc metodològic de l'atribució d'autoria amb el d'altres ciències forenses.
La política lingüística autonòmica està instal·lada en l'atonia.
Se'n pot assenyalar poc en aquest semestre més enllà de la reiteració de convocatòries de subvencions rutinàries i la repetició d'anuncis d'actuacions ajornades successivament.
Sense producció normativa d'interès, aquest és un període més de pols lànguid.
Només la publicació de l' Informe sobre a prestación do servizo de normalización lingüística pola administración local en exercicio de competencia propia, amb el qual la Xunta vol resoldre els dubtes creats per la LRSAL sobre les competències locals en relació amb el manteniment de serveis municipals de normalització lingüística, mereix ser ressenyada en aquest període.
En aquest article volem mostrar com ha anat canviant amb el temps l'opinió dels valencians sobre l'ús que, en general, es feia del valencià en el moment en què es realitzava l'enquesta i en relació amb el passat.
Ens basem en les enquestes sobre el coneixement i ús del valencià que realitza periòdicament el Servici d'Investigació i Estudis Sociolingüístics (SIES).
Ens centrarem molt particularment en el període comprès entre l'any 1995, un any d'especial importància pel canvi de govern autonòmic, i 2010, l'últim any del qual disposem dades que encara no han estat suficientment difoses.
Partim de la hipòtesi que la majoria de la població valenciana és ben conscient que el valencià s'usa menys que abans i que, tal vegada per això, ha acabat conformant-se amb una situació que en algunes regions ja podem qualificar de crítica, adaptant-hi alhora les expectatives que tenen sobre el futur del valencià.
Més enllà de l'evolució, però, també volem donar a conèixer una caracterització singular i original dels valencians segons les seves opinions l'any 2010.
La descripció d'aquests tipus de valencians ens permetran observar les característiques socials i demogràfiques més rellevants que tenen les persones contràries a una major extensió del valencià, així com les que suporten el procés de recuperació del valencià i en demanen nivells més alts d'ús.
L'article 7 de la Carta europea per a les llengües regionals o minoritàries (Consell d'Europa) constitueix un marc legislatiu d'extraordinari potencial per a la protecció i la promoció de totes les llengües minoritàries (incloses les no europees), especialment d'aquelles més vulnerables que, sovint, manquen d'una legislació nacional bàsica orientada a contribuir al seu enfortiment.
En aquesta contribució oferim una valuosa descripció dels aspectes més importants d'aquest article, amb una breu reflexió sobre el seu impacte en les llengües minoritàries de l'Estat espanyol només cobert per l'article citat.
El Mesurament al Carrer es va engegar per primera vegada a la dècada dels 80.
Des de llavors, s'ha fet sis vegades en el conjunt del País Basc.
A més, s'han dut a terme recollides de dades basades en aquesta metodologia en àmbits limitats, sobretot en el món del treball (tant a l'administració com a empreses) i en centres escolars.
Podem dir, per tant, que té una trajectòria llarga i contrastada.
Aquesta metodologia de recerca té caràcter general, i per tant pot ser reutilitzada també en altres comunitats lingüístiques.
Aquest treball analitza l'estat del dret comunitari respecte a l'ús de les llengües oficials de i en un Estat membre a l'etiquetatge dels productes alimentaris després de la Directiva 97/4/CE, del Parlament Europeu i del Consell, de 27 de gener de 1997, i de la sentència del Tribunal de Justícia de 14 de juliol de 1998, dictada a l'assumpte Hermann Josef Goerres.
La directiva consolida l'ús dels idiomes estatals en detriment dels regionals, en tant que estableix un règim jurídic que facilita l'ús, fins i tot exclusiu, dels primers.
En canvi, la sentència inicia un gir jurisprudencial positiu, suavitzant el rigor de les seves posicions prèvies respecte a les exigències lingüístiques d'una manera que beneficia els darrers.
És així que admet que el dret comunitari no s'oposa a què una norma nacional exigeixi l'ús d'una llengua determinada sempre que s'autoritzi, amb caràcter alternatiu, l'ús d'una altra llengua fàcilment intel·ligible pels consumidors.
Aquesta formulació en permet l'aplicació tant a les llengües oficials d'un Estat com a les llengües oficials en un Estat, encara que no siguin oficials de l'Estat, com és el cas de la llengua catalana a Espanya.
La professió d'intèrpret no es va definir fins a la creació de la Societat de Nacions.
A Europa, el problema de la diversitat de llengües es va resoldre amb la imposició per a la diplomàcia d'un idioma únic: primer, el llatí i, després, el francès.
La primera reunió diplomàtica bilingüe fou la Conferència de Pau de París, després de la primera guerra mundial.
La modalitat d'interpretació utilitzada en aquella ocasió fou la consecutiva; una modalitat emprada encara avui en petits grups de dos o tres idiomes i que fou el sistema adoptat a la Societat de Nacions i a l'Organització Internacional del Treball.
La interpretació simultània fou emprada per primer cop als judicis de Nuremberg.
El 1941, Antoine Velleman creà l'Escola d'Intèrprets de Ginebra com una institució no universitària de formació de professionals de la interpretació i, per tant, sense cap tipus d'ajut oficial.
Posteriorment, l'escola s'integrà a la Universitat amb el nom d'Escola de Traducció i Interpretació (ETI).
El diploma de I'ETI, si bé és una referència excel·lent, no és cap garantia de treball als organismes internacionals.
Generalment, els nous intèrprets «freelance» han de passar un examen d'admissió, tot i que això no és necessari si el cap d'intèrprets coneix professionalment el candidat o si aquest és membre de l'Associació Internacional d'Intèrprets de Conferència (AIIC).
Mitjançant el Comitè Consultiu de Qüestions Administratives (CCAQ), I'AIIC negocia les condicions de treball, les normes tècniques de les cabines i les tarifes dels intèrprets «freelance» als organismes del sistema de les Nacions Unides.
Els resultats d'aquestes negociacions s'apliquen a tots els intèrprets, siguin o no membres de I'AIIC.
Aquest article presenta un estudi realitzat al País Basc per recollir la visió dels agents socials actius implicats en processos de normalització lingüística sobre la teoria i l'enfocament de l'ecologia lingüística.
El treball s'estructura entorn de dues preguntes clau d'investigació: Existeix entre els agents socials un nivell de coneixement significatiu sobre l'ecologia lingüística?
Són capaços de relacionar l'enfocament de l'ecologia lingüística amb els processos de responsabilitat social i perfilar possibles línies d'aplicació?
La metodologia utilitzada per a la recollida de dades va ser de tipus qualitatiu utilitzant tècniques de grups focals.
A mode de 'ganxo' per contactar i possibilitar la participació dels agents en les entrevistes grupals dels focus group, es va organitzar un Seminari interdisciplinari sobre el tema de l'ecologia lingüística amb participació del professor Albert Bastardas.
Per començar, el professor Bastardas va fer una conferència d'obertura sobre ecologia lingüística.
A continuació es va reunir les persones participants en tres grups focals en els quals es va plantejar una discussió de grup estructurada per a la recollida de dades.
Per finalitzar, es va reunir de nou totes les persones en un plenari per a una posada en comú i debat final.
En aquest treball es presenten el resultat de la interpretació dels discursos, les propostes realitzades i les conclusions de l'estudi.
La violència extrema de les bandes criminals d'El Salvador, Guatemala i Hondures ha provocat que milers de mares i nens busquin refugi als Estats Units.
Com a resposta a la crisi migratòria del 2014, l'ús que els Estats Units ha fet dels centres de detenció per a famílies representa un dels aspectes més controvertits de la resposta política que va donar l'Administració Obama.
Actualment, els centres de detenció privats que es troben a Karnes i Dilley (Texas) allotgen, per sobre de la seva capacitat, milers de mares i nens sol·licitants d'asil (García-Ditta 2015: s. p.).
La gravetat de la crisi de refugiats actual es veu agreujada, a més, per la barreres lingüístiques: un dels pitjors obstacles per evitar processos de trasllat immediat.
Un pas molt important en el procediment de sol·licitud d'asil és l'entrevista per determinar si hi ha un temor creïble ( credible fear interview, CFI), un tràmit en l'àmbit de la immigració en què la persona ha de demostrar, de forma creïble, que té por de tornar al seu país d'origen o de ser deportat.
Aquest article considera de forma directa la mediació lingüística dins els procediments d'immigració no penals com un dret humà la garantia del qual, per part de les institucions, encara no s'ha fet efectiva.
Els autors busquen oferir una anàlisi descriptiva dels procediments d'immigració dels Estats Units que acaba amb una breu reflexió sobre els aspectes pendents d'explorar de la zona grisa jurídica i ètica de l'accés als serveis lingüístics en els centres de detenció de les zones frontereres.
Des de la Revolució Francesa, França s'ha definit com una nació indivisible formada per ciutadans francesos amb els mateixos drets.
Aquest concepte fa que la República Francesa hagi tingut, i encara tingui, una actitud de desconfiança envers altres comunitats ètniques i culturals que no siguin la francesa, entesa com a homogènia i única.
La doctrina francesa d'assimilació es basa en un senzill principi democràtic: la majoria democràtica decideix sobiranament i la llei és la mateixa per a tots, encara que només reflecteixi el drets de la majoria.
Tanmateix, a França hi ha comunitats ètniques i culturals de ciutadans que provenen bàsicament de les antigues colònies (Magrib, Àfrica negra i Àsia), però també de les regions de França: bretons, corsos, bascos, catalans, alsacians.
El 15 de juny de 1999 el Tribunal Constitucional francès va rebutjar la "Carta europea de les llengües regionals o minoritàries" i va demostrar una vegada més la voluntat unitarista contrària a qualsevol ús oficial de les llengües regionals.
Una clara negativa de França malgrat que la Carta és un document que només parla de la protecció de les llengües regionals i no de minories ètnicoculturals.
Al segle XXI, França hauria d'admetre la diversitat cultural i no escudar-se en un fals igualitarisme que només porta a l'assimilicionisme.
La llengua és un element essencial en la diversitat humana i s'ha de protegir en les situacions en què és minoritària, com ja és un fet en els casos del francès al Quebec i del català a Catalunya.
Aquest treball tracta sobre l'ús polític de les llengües i, singularment, centra l'atenció en el programa de plurilingüisme educatiu posat en marxa pel govern de la Generalitat Valenciana el 2012.
Considerem que aquesta iniciativa obeïa una voluntat conscient del partit en el govern (PP) de minoritzar més encara el valencià davant el castellà, amb l'excusa de millorar el coneixement d'anglés.
Ara bé, la iniciativa valenciana no és un fet aïllat, s'emmarca dins d'una proposta política d'àmbit estatal orientada a garantir la preeminència del castellà i debilitar le polítiques lingüístiques educatives favorables a les altres llengües espanyoles.
Val a dir que fem el treball des de l'òptica combinada de la Ciència Política i del Dret Constitucional, uns àmbits acadèmics poc propicis a l'estudi de les polítiques lingüístiques i dels drets lingüístics, si més no al País Valencià.
En aquest treball s'ofereix una descripció de la situació actual de l'aragonès que fa atenció a les possibilitats d'estandarditzar-lo.
Tenint en compte que l'estandardització sovint és l'estratègia de revitalització lingüística per defecte, i amb l'objectiu de contribuir a canalitzar els esforços revitalitzadors cap a aquelles estratègies amb més possibilitats d'èxit, la present descripció se centra en tres factors crucials a l'hora d'estandarditzar amb èxit qualsevol varietat: 1) el factor econòmic i demogràfic; 2) el marc polític i jurídic, i 3) els actors polítics en pro de l'estandardització.
La descripció conclou amb una anàlisi de l'escenari polític que s'ha obert amb les eleccions autonòmiques de l'Aragó del 26 de maig de 2019, amb la intenció de poder esbossar els escenaris de futur per a l'aragonès.
Així doncs, s'hi analitza el context sociopolític de l'aragonès per tal de discernir si la seva estandardització és la millor estratègia de revitalització lingüística per a l'aragonès i s'hi conclou que el futur de la llengua implica donar prioritat a altres estratègies revitalitzadores i treballar a partir dels consensos existents, que no inclouen l'estàndard.
A Catalunya, la política lingüística s'ha bastit sobre la relació entre els conceptes de llengua pròpia i llengua oficial, que ha estat objecte d'un sòlid desenvolupament jurídic i ha permès legitimar políticament l'ús preferent del català en un règim de doble oficialitat.
Durant els primers anys del segle XXI s'incorpora al discurs públic la referència al català com a llengua comuna, arran dels canvis sociodemogràfics i sociolingüístics provocats per la darrera onada migratòria internacional.
La idea 'El català, llengua comuna' esdevé central en l'enfocament de l'acollida de la immigració, d'acord amb un ús principalment importat del Quebec i en el marc d'un model intercultural.
Però el concepte de llengua comuna manca d'una fonamentació teòrica i una definició clares, igual com d'una anàlisi de l'aplicació que se'n pot fer.
Aquest article pretén contribuir a concretar aquest concepte, que ha estat rellevant per a les polítiques d'immigració i ho pot ser també, de manera més general, per a la gestió política d'una societat plurilingüe.
En primer lloc, descriu com s'utilitza en l'àmbit català i els factors que han conduït a adoptar-lo.
A continuació, s'aproxima al tractament que en fa la teoria política liberal i en dedueix una definició.
També analitza quins en són els referents empírics i quin ús es fa del terme en textos oficials a Europa, el Canadà i els Estats Units, per acabar amb una reflexió sobre la seva aplicació a Catalunya.
L'Estatut d'Aragó no reconeix el multilingüisme.
El 1996 una modificació hi introdueix una vaga protecció del català i de l'aragonès, però no n'esmenta l'oficialitat.
Aquesta situació canvia radicalment el 1997 amb el Dictamen de la Comissió Especial sobre Política Língüística.
A partir d'aquest document s'endega l'avantprojecte de les llengües d'Aragó, consensuat el 1998, que declara l'oficialitat del català i l'aragonès.
Tanmateix les rectificacions posteriors del Conseller de Cultura d'Aragó suposen un clar retrocés (el text final de l'avantprojecte s'inclou al final de l'article).
Les raons esgrimides per la possible inconstitucionalitat de la cooficialitat es basen en la manca de marc legal perquè l'Estatut no les considera oficials, però en canvi la Constitució Espanyola parla de les llengües pròpies de les Autonomies com a oficials.
L'avantprojecte contempla la voluntarietat municipal de forma que cada ajuntament decideixi la llengua que ha de ser cooficial i el nom que ha de portar.
Això pot dificultar la implantació de l'ensenyament en català.
També es preveu la creació d'un Consell Superior de llengües d'Aragó, però per al català convindria reconèixer la màxima autoritat de l'Institut d'Estudis Catalans.
L'avantprojecte dóna un llistat de municipis on el català i l'aragonès poden ser objecte de protecció, sense pensar en les zones de transició ni en els processos migratoris cap a altres localitats que també haurien de poder garantir els drets lingüístics dels parlants de català i aragonès.
No s'haurien de descartar referèndums per a l'adscripció lingüística ni situacions de trilingüisme.
I en totes les situacions, seria necessari fomentar la percepció del català i de l'aragonès com a patrimoni cultural i històric d'Aragó.
En aquest article la descripció del procés traductor, entès com a fases o estadis tendents a una finalitat, ens permet detectar subfases per a comprendre millor l'activitat que desenvolupa el traductor en cada una d'aquestes, la qual cosa denota un focus d'atenció i estratègies diferents.
Principalment en la fase pont, entre la comprensió i la reformulació, on es comparen els sistemes jurídics per detectar-hi similituds i diferències, discernint entre el que és comú (universal i, per tant, traduïble) i el que és diferent (cultural), que en ocasions és a més, intraduïble.
L'article analitza l'evolució de la legislació reguladora dels mitjans de comunicació audiovisual a l'Estat espanyol, des dels seus antecedents —en l'època de la dictadura franquista— fins els nostres dies.
S'estudien les competències estatals i autonòmiques, així com la concreció normativa existent, dins la regulació d'aquest sector, al voltant de les qüestions lingüístiques i l'ús de les llengües de l'estat.
S'hi fa també un repàs de la situació de les comunitats lingüístiques existents a l'Estat per tal de descriure el mapa comunicatiu i lingüístic, assenyalar els problemes existents i extraure'n conclusions.
La protecció dels drets lingüístics en les relacions privades respon generalment a una fase d'evolució de les polítiques lingüístiques.
La necessitat de respectar l'autonomia privada i que les mesures d'intervenció siguin proporcionades condiciona el tipus d'obligacions lingüístiques possibles.
La potencialitat estratègica que tenen la contractació pública i l'activitat subvencional per a modular el paisatge lingüístic també fa necessari examinar-ne l'abast i els límits.
El text recull les disposicions sobre els usos i els drets lingüístics i el règim jurídic de la llengua publicades al Diari Oficial de la Unió Europea (DOUE) durant el primer semestre de 2016.
L'ordre en què apareixen les disposicions citades és el de la seva publicació en el DOUE.
Les sigles EEE corresponen a l'Espai Econòmic Europeu, àrea d'integració comercial que associa en un únic mercat interior la UE amb Noruega, Islàndia i Liechtenstein.