projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
La vida útil d'un aliment es defineix com el temps en què un aliment
És la data de durada mínima, és a dir, la data fins a la qual l'aliment manté la seva aptitud i seguretat quan es conserva adequadament.
L'explotador de l'empresa alimentària és el responsable de determinar la vida útil dels seus productes fins al moment del consum i establir la data de caducitat o la data de consum preferent de l'aliment.
Hi ha un gran nombre de factors que actuen i interactuen de manera complexa i que determinen la vida útil d'un aliment.
Els factors que afecten la vida útil dels aliments poden ser intrínsecs –associats a l'aliment i a la seva composició– o extrínsecs –associats al processat, al sistema de conservació i d'emmagatzematge...– i la incidència que tenen en la vida útil està relacionada amb la seva influència sobre l'estabilitat microbiològica, química o física de cada aliment.
Tot i la particularitat específica de cada aliment, els grups d'aliments es poden classificar, a grans trets, en peribles i no peribles, si se'n tenen en compte els factors més rellevants del procés de transformació i la seva vida útil.
Si partim de la base que quan un aliment inicia el seu procés de comercialització és segur, és apte per al consum humà, té les propietats que se li suposen i compleix amb la informació nutricional declarada, el mecanisme d'alteració o de deteriorament que, en les condicions de conservació establertes, afecti més ràpidament un dels seus paràmetres essencials és el mecanisme que en determina la seva vida útil.
Si un aliment és susceptible de deteriorar-se microbiològicament, aquest és el principal factor per determinar-ne la vida útil ja que la inestabilitat microbiològica acostuma a aparèixer més ràpidament i té més incidència en la innocuïtat dels aliments que la inestabilitat química o física.
El Reglament (CE) núm. 2073/2005 estableix criteris microbiològics per a molts aliments que s'han d'aplicar en la fase de comercialit­zació del producte durant la seva vida útil.
La teniasi és una malaltia humana produïda pels paràsits intestinals plans Taenia.
En el bestiar boví i porcí provoca la cisticercosi, que cursa amb la presència de cisticercs, petites vesícules d'aquests paràsits, en músculs i òrgans.
Taenia saginata té com a hostes definitius les persones i com a hoste intermediari el bestiar boví, i dóna lloc a la cisticercosi bovina.
Taenia solium té com a hostes definitius les persones i com a hoste intermediari el bestiar porcí que pateix cisticercosi porcina.
L'ésser humà elimina els proglotis amb ous dels paràsits per la femta.
Els animals s'infecten per la ingestió accidental dels ous.
El cicle es completa quan l'ésser humà s'infecta per ingestió de carn crua o insuficientment cuita que contingui cisticercs viables i, en el cas de T. solium la ingestió dels ous per part dels humans també pot provocar la disseminació del paràsit pels òrgans (com en el porc).
En les persones la malaltia relacionada amb la presència de cisticercs de T. solium al cervell es denomina neurocisticercosi.
Els colorants Sudan en concret el Sudan I, II, III i el Sudan IV (o vermell escarlata) pertanyen a una família de colorants industrials que normalment s'utilitzen per tenyir plàstics i altres materials sintètics.
A la UE no està permesa la utilització d'aquests colorants en els aliments.
Aquests tipus de colorants han estat detectats en certs productes alimentaris com en el pebre vermell i en altres espècies, com també en aliments en els quals s'han utilitzat ingredients contaminats amb Sudan.
El colorant Sudan I pot tenir un efecte genotòxic i els Sudan d'I a IV poden ser potencialment carcinògens; consegüentment, l'adulteració dels productes alimentaris amb colorants Sudan constitueix un risc per a la salut pública.
L'any 2003 la Comissió Europea va obligar les companyies alimentàries a importar només pebre vermell i productes derivats que tinguin un certificat del país d'origen que demostri que no contenen Sudan I, i el 2004 va fer extensiu aquest imperatiu a altres productes alimentaris i colorants de la família Sudan.
La semicarbazida (SEM) s'ha trobat en diferents tipus d'aliments i l'origen de la contaminació és divers.
La SEM és un metabòlit de la nitrofurazona, medicament d'ús veterinari actualment prohibit a la UE, motiu pel qual no és aquesta la via principal de la seva presència als aliments.
Una altra font de SEM són les anelles de goma emprades per segellar els envasos de vidre i és aquesta la font principal coneguda d'exposició de la SEM per via alimentària.
L'opinió de l'EFSA conclou que les concentracions de SEM trobades en aliments no representen un risc per a la salut.
El Sistema Coordinat d'Intercanvi Ràpid d'Informació (SCIRI) és un sistema dissenyat en forma de xarxa, per poder mantenir una constant vigilància davant de qualsevol risc o incidència que, relacionat amb els aliments, pugui afectar la salut dels consumidors.
La gestió de la xarxa d'alerta alimentària s'efectua a nivell estatal a través del SCIRI.
Dins d'aquest sistema, l'Agència Espanyola de Seguretat Alimentària i Nutrició (AESAN) es constitueix com a punt de contacte tant del sistema de Xarxa d'alerta Alimentària Comunitària ( RASFF ), com de contacte centralitzador i coordinador del SCIRI i d'altres sistemes de alerta internacionals com la Xarxa Internacional d'Autoritats en matèria de Innocuïtat dels Aliments ( INFOSAN).
Al SCIRI participen, a més de la AESAN, que és la coordinadora a nivell nacional, les autoritats competents en matèria de seguretat alimentària de les comunitats autònomes i de les ciutats autonòmiques de Ceuta i Melilla, el Ministeri de Defensa (a través de la Inspecció General de Sanitat de la Defensa), la Comissió Europea (a través de la Direcció General SANTE) i la Subdirecció General de Sanitat Exterior, Direcció General de Salut, Qualitat i Innovació, del Ministeri de Sanitat, Serveis Socials i Igualtat, per a les notificacions de riscos relacionats amb la importació de productes alimentaris procedents de països tercers.
A més, participen altra sèrie d'organismes / organitzacions mitjançant convenis de col·laboració específics en el marc del SCIRI.
Subproductes animals no destinats al consum humà
Els subproductes animals no destinats al consum humà (SANDACH) són els cossos sencers o parts d'animals, productes d'origen animal o altres productes obtinguts a partir d'animals que no es destinen al consum humà per motius sanitaris o comercials.
Els SANDACH es generen al llarg de tota la cadena alimentària: a les explotacions ramaderes, als escorxadors i en d'altres empreses alimentàries d'elaboració i distribució de productes alimentosos d'origen animal, als minoristes d'alimentació i a nuclis zoològics entre d'altres suposant un risc potencial per a la salut pública, la salut animal i el medi ambient.
Els operadors de les empreses alimentàries i de pinsos (OEA) han de garantir, mitjançant la implantació d' autocontrols basats en la metodologia de l'anàlisi de perills i punts de control crític (APPCC), que els productes que elaboren, transformen o distribueixen, són segurs.
El desenvolupament del Sistema d'APPCC en la producció i la comercialització d'aliments es veu afavorit i simplificat amb la instauració d'uns prerequisits, que són una sèrie de condicions de treball que permeten controlar els perills generals que afecten el conjunt del procés.
Abans d'establir els procediments basats en l'APPCC, les empreses alimentàries han d'haver instaurat programes de prerequisits (PPR).
Aquests prerequisits proporcionen una sòlida base higiènica i permeten que el Sistema d'APPCC se centri en aquells perills que són específics del producte o del procés.
En els PPR s'inclouen bones pràctiques d'higiene (BPH) i bones pràctiques de fabricació (BPF) entre altres bones pràctiques.
Els requisits relatius a l'APPCC han de ser prou flexibles per poder aplicar-se en totes les situacions, inclòs en les petites empreses.
En particular, cal reconèixer que en determinades empreses alimentàries no és possible identificar punts de control crític i que, en alguns casos, les pràctiques higièniques correctes poden reemplaçar el seguiment de punts crítics.
Segons les característiques de l'establiment agroalimentari, la instauració dels autocontrols pot basar-se en el seguiment d'una Guia de pràctiques correctes d'higiene (GPCH) elaborada d'acord amb els principis de l'APPCC.
Els prerequisits, els principis de l'APPCC, juntament amb els principis enunciats en el Reglament (CE) 178/2002 (enfocament de l'anàlisi de risc, principi de cautela, transparència i comunicació, responsabilitat principal dels OEA i traçabilitat) constitueixen el fonament jurídic del sistema de gestió de la seguretat dels aliments (SGSA) a escala europea que han d'observar els OEA.
La prioritat de la política alimentària de la UE és garantir el més alt nivell en seguretat dels aliments.
El Llibre blanc sobre seguretat alimentària de la Comissió Europea, publicat l'any 2000, va reflectir, en el seu moment, aquesta prioritat i va proposar la revisió i la modernització la legislació comunitària vigent sobre aliments, a fi de fer-la més coherent, més fàcil d'entendre a l'hora de ser aplicada, més flexible i oferir una transparència més gran als consumidors.
L'anomenat "paquet d'higiene" comprèn Reglaments que harmonitzen la política d'higiene alimentària única i transparent, que és aplicable a tots els aliments des del 1 de gener del 2006.
Quins són els elements clau d'aquesta normativa relativa a la higiene dels aliments i pinsos?
Comunicació de la Comissió Europea, 20 de maig de 2020
Comissió Europea, 20 de maig de 2020
Comissió Institucional de l'AESAN
L' Agència Espanyola de Seguretat Alimentària (AESAN) ha publicat el Document d'orientació sobre les excepcions per a aliments amb característiques tradicionals en el marc del reglament (ce) no 2074/2005, aprovat per la Comissió Institucional de l'AESAN, en la reunió del 13 de març de 2019.
La Reglamentació europea preveu flexibilitat, especialment per a la producció d'aliments tradicionals sempre que siguin segurs.
El Reglament (CE) no 2074/2005, confereix als Estats membres la possibilitat d'establir excepcions per a aquests aliments pel que fa a certs locals i al tipus de materials dels instruments i equips i les mesures de neteja i desinfecció dels mateixos, mitjançant un procediment simplificat.
Tot i que la normativa descriu les possibilitats de flexibilització dels requisits que es poden aplicar als aliments amb característiques tradicionals, no és tan concreta en la definició d'aquests productes, de manera que cal definir quins productes es poden considerar amb característiques tradicionals i per una altra part clarificar els aspectes específics als quals es pot aplicar la flexibilitat contemplada en el Reglament (CE) no 2074/2005.
Així doncs, aquest document té com a objectius:
Des de la fase de transformació, o bé directament des de la fase primària sense cap transformació, els aliments arriben a la fase de comerç minorista i de restauració i a la fase de consum per part de la població.
La fase de comerç minorista consisteix en la posada a disposició dels consumidors dels aliments mitjançant la venda, la cessió o el servei al detall, inclosos els serveis de restauració, bars i cafeteries.
Aquesta fase es caracteritza per l'elevat nombre d'empreses que hi intervenen, la seva atomització i la dispersió geogràfica, factors que comporten una dificultat per a les activitats de vigilància i control.
Les administracions locals i el Departament de Salut porten a terme actuacions de foment de pràctiques correctes i de control oficial en activitats realitzades en la fase minorista i de restauració.
Les línies de treball principals es basen en el control del compliment de les condicions d'higiene dels processos i l'autocontrol mitjançant inspeccions periòdiques.
A més del control sobre les activitats minoristes i de restauració, es duen a terme controls sobre els productes alimentaris posats a disposició dels consumidors mitjançant el control de la composició i l'etiquetatge, un àmbit en què té un paper destacat l'Agència Catalana del Consum.
Una altra activitat del control d'aliments amb especial rellevància és la vigilància analítica dels aliments que són al mercat per comprovar la prevalença de perills biològics i químics.
El Departament de Salut, l'Agència de Salut Pública de Barcelona i les administracions locals desenvolupen programes específics en aquest sentit.
Els productes procedents de la fase primària passen a l'etapa següent de la cadena alimentària, que anomenem fase de transformació i distribució.
A Catalunya, els processos que segueixen els aliments en aquesta etapa i les empreses que els porten a terme són objecte de mesures de control oficial entre les quals destaquen les següents:
Paral·lelament a aquestes línies de treball, es porten a terme accions de control oficial orientades a satisfer altres demandes i necessitats de la societat.
Les accions en l'àmbit del control de l'etiquetatge, la composició, els sistemes de producció i de la qualitat agroalimentària tenen implicacions en la protecció de les persones amb al·lèrgies o intoleràncies alimentàries, però van més enllà de la innocuïtat, ja que s'emmarquen dins la demanda social d'aliments que, a més de ser segurs, responguin a principis d'informació i de qualitat que permetin a les persones consumidores prendre decisions de consum basades en informació fiable.
L'experiència adquirida en les darreres dècades ha posat en evidència que molts problemes de seguretat alimentària només es poden abordar de manera eficaç amb mesures aplicades a les primeres etapes de la cadena alimentària; és a dir, a l'activitat agrícola, ramadera i pesquera.
A Catalunya, les principals activitats de vigilància i control oficial en la fase primària de la cadena alimentària són les que es descriuen breument a continuació.
El medi ambient és una possible font de perills per als productes de la cadena alimentària.
Contaminants orgànics persistents com ara les dioxines, els metalls pesants o molts microorganismes poden estar presents a l'aire, la terra, l'aigua o la fauna salvatge i contaminar animals i plantes destinats a la producció d'aliments.
El risc mediambiental pot afectar totes les fases de la cadena alimentària, però és especialment significatiu en les activitats de la fase primària per la seva forta dependència i relació amb el medi.
La gestió d'aquest tipus de problemes és difícil, ja que la major part de contaminants persistents que es troben a l'ambient són el resultat d'emissions produïdes durant dècades d'activitat humana sense suficient control, coneixement i/o sentit de la sostenibilitat, o bé hi intervenen factors geològics, climàtics o biològics sobre els quals és difícil incidir.
D'altra banda, moltes emissions tenen un efecte global, de manera que són necessàries actuacions coordinades i simultànies arreu del món per reduir-ne l'emissió i la immissió.
A escala local o regional, el control per minimitzar les emissions al medi és la primera de les mesures que cal implementar.
A Catalunya, aquestes mesures es complementen amb la vigilància dels nivells de contaminants en mostres d'aire, aigua i sòl per tal de conèixer quins són els nivells en cada moment i poder determinar prioritats d'acció i la necessitat d'aplicar mesures addicionals de gestió.
Els perills biològics poden estar presents en el medi en les espècies salvatges i constituir així un reservori des del qual l'agent pot infectar les espècies domèstiques productores d'aliments i, fins i tot, les persones en el cas dels agents zoonòtics.
Així doncs, el departament competent en ramaderia realitza la vigilància i el control de perills biològics en les espècies salvatges ja que cal tenir en compte aquest àmbit dins d'una concepció global del que significa la seguretat alimentària.
També cal fer referència als riscos de contaminació de les aigües utilitzades o vinculades a la producció primària, com poden ser les aigües de reg o les de producció aqüícola i pesquera, que també constitueixen una font potencial de contaminació per virus, bacteris i paràsits dels productes de la cadena alimentària.
Hi ha una interrelació important entre la cadena alimentària i el medi ambient i cal gestionar-la correctament.
Des del departament competent en matèria de medi ambient, així com des de les agències especialitzades, com són l'Agència Catalana de l'Aigua i l'Agència de Residus de Catalunya, es porten a terme accions en aquesta línia.
Així, es desenvolupen activitats de control i d'inspecció basades en la comprovació del compliment de condicions de les autoritzacions d'activitats de repercussió mediambiental elevada.
També es porta a terme una vigilància dels nivells de qualitat ambiental o prevalença de contaminants en el medi.
En data 17 de maig de 2019, la Comissió Europea ha publicat dos nous reglaments sobre controls oficials dels aliments d'origen animal, de conformitat amb el Reglament (UE) 2017/625
Actualment el control oficial dels productes d'origen animal està regulat pel Reglament (CE) 854/2004 que deixarà de ser aplicable a partir del 14 de desembre de 2019, en ser derogat pel Reglament (UE) 2017/625.
El Reglament (UE) 2017/625 estableix normes per a la realització dels controls oficials i altres activitats oficials per part de les autoritats competents dels Estats membres, per tal de verificar el compliment de la legislació de la Unió, entre d'altres àmbits, en el de la seguretat alimentària en totes les fases del procés de producció, transformació i distribució.
El Reglament preveu, en particular, els controls oficials dels productes d'origen animal destinats al consum humà.
El Reglament d'Execució (UE) 2019/627 estableix el requisits específics per a la realització dels controls oficials i freqüència mínima uniforme de tals controls dels productes d'origen animal, i en concret de:
Aplicables a partir del 14 de desembre de 2019
La febre Q està causada pel bacteri Coxiella burnetii.
Aquest bacteri s'ha aïllat en una gran varietat de mamífers domèstics i salvatges, en aus i en artròpodes.
Aquesta malaltia és una zoonosi d'abast mundial, amb l'excepció de Nova Zelanda.
Les persones se n'infecten per diverses vies, la més freqüent de les quals és la inhalació de partícules de pols procedents d'exsudats (llet, orina, fems) i de restes de placentes i líquid amniòtic de vaques, ovelles i cabres; una altra via, que afecta més els veterinaris i els ramaders, és la manipulació d'animals gestants infectats; una via menys freqüent és a través de la picadura de paparres que actuen com a reservori de la malaltia.
La malaltia també es transmet pel consum de llet crua no pasteuritzada o de formatges poc madurats i elaborats amb llet no tractada tèrmicament, tot i que els casos per aquesta via són poc freqüents.
C. cayetanensis és un paràsit intracel·lular de les cèl·lules epitelials del budell prim de l'ésser humà.
L'ésser humà s'infecta en ingerir els oocists esporulats, o madurs, que contenen quatre esporozoïts al seu interior.
La principal font d'infecció són les aigües residuals i els vegetals regats amb aquestes aigües.
La majoria de brots de ciclosporosis que s'han produït ho han estat per ingesta de fruita (gerds, maduixes) i verdures importades de zones endèmiques, contaminades per l'aigua utilitzada per administrar insecticides, rentar o altres processos.
La seva presència sovint també ha estat associada a viatges a zones tropicals.
El fruit de la Morinda citrifolia s'ha consumit des fa segles a la Polinèsia i el sud-est asiàtic, mentre que el suc de noni s'ha comercialitzat des del 1996 als Estats Units, al Canadà, el Japó, Austràlia, Mèxic, Noruega i Hong Kong.
Està autoritzat la seva comercialització a la UE?
L'any 2003 se'n va autoritzar la comercialització a Europa com a nou ingredient alimentari amb la Decisió de Comissió 2003/426/CE que dóna llum verda a la comercialització com a ingredient en suc de fruita pasteuritzat després que l'anterior Comitè Científic dels Aliments de la UE (SCF en les seves sigles angleses) determinés la seva innocuïtat mitjançant un dictamen d'avaluació del risc sobre el suc Tahitian Noni®
És segur el consum de suc de noni?
El 2006 l'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA, en les sigles angleses) va reavaluar la seguretat del suc de noni (suc de Morinda citrifolia L ) després que l'autoritat competent austríaca informés a la Comissió Europea que sospitava sobre la seva seguretat.
El setembre de 2006 El Grup d'Experts en Productes Dietètics, Nutrició i Al·lèrgies (NDA en les sigles angleses) de l' EFSA va publicar un dictamen que posa en relleu, després dels exàmens genotòxics i al·lergògens, que el suc de noni no té efectes negatius en la salut humana.
L'EFSA en el seu dictamen només es pronuncia sobre la seguretat del producte, en cap cas va valorar les al·legacions de salut relatives al consum del suc de noni.
La metafilaxi és l'administració d'un medicament a un grup d'animals previ diagnòstic d'una malaltia clínica en part del grup, per tal de tractar els animals clínicament malalts i controlar la transmissió de la malaltia a animals en estret contacte i en perill i que ja puguin estar infectats de forma subclínica
Les prescripcions veterinàries de medicaments antimicrobians amb fins metafilàctics només s'expediran després d'un diagnòstic de la malaltia infecciosa per un veterinari.
Els medicaments antimicrobians s'han d'utilitzar amb fins metafilàctics només quan el risc de propagació d'una infecció o d'una malaltia infecciosa en un grup d'animals sigui elevat i no es disposi d'alternatives adequades.
La melamina (C3H6N6) és un producte químic emprat en la fabricació de resines i plàstics, productes de neteja, mobiliari, teixits, pegues, tintes industrials i fertilitzants, entre d'altres.
La melamina es degrada a amelina, amelida i àcid cianúric que en causen la toxicitat.
La melamina, rica en nitrogen, s'addiciona de manera fraudulenta als productes alimentaris per augmentar-ne aparentment el contingut proteic.
Presència de melamina en aliments
El setembre de 2008 es van notificar un nombre inusitadament gran (més de 40.0000) de casos de pedres en ronyó en nens amb prop de 13.000 hospitalitzacions i quatre morts a la Xina relacionats amb el consum de llet en pols.
Les pedres en el ronyó en nens són molt infreqüents.
No es coneix la data d'inici dels casos, però un dels fabricants va rebre una reclamació el març de 2008.
En aquest cas la melamina també va ser addicionada a la llet de forma fraudulenta a les granges i centrals productores per augmentar-ne aparentment el contingut proteic.
La concentració de melamina de la llet en pols arriba a ser deu vegades més que la concentració en la llet líquida emprada com a matèria primera.
S'han identificat més de vint companyies de productes lactis implicades, dues de les quals exportaven productes a Bangla Desh, Burundi, Myanmar, Gabon i el Iemen.
A la Xina s'ha trobat melamina en altres productes lactis com ara llet líquida, el iogurt gelat i les begudes a base de cafè que probablement havien estat fabricats amb llet en pols amb melamina.
El material específic de risc (MER) correspon als teixits dels animals de l'espècie bovina, ovina i caprina on la infecció de la Encefalopatía espongiforme bovina (EEB) és més probable.
El MER s'ha de retirar de la cadena d'aliments i pinsos i ser destruït.
Pel que fa als animals de l'espècie bovina, la llista de MER depèn de l'estat de l'EEB del país d'origen del sacrifici d'animals.
Els materials següents es consideren materials especificats de risc si procedeixen d'animals originaris d'un Estat membre o d'un tercer país, o d'una de les seves regions, amb un risc controlat o indeterminat d'EEB:
D'acord al Reglament (UE) 2015/728 de la Comissió, de 6 de maig de 2015, que modifica la definició de material especificat de risc establerta a l'annex V del Reglament (CE) 999/2001 del Parlament Europeu i del Consell, per qual s'estableixen disposicions per a la prevenció, el control i l'eradicació de determinades encefalopaties espongiformes transmissibles,
D'acord al Reglament (UE) 2018/969 de la Comissió de 9 de juliol de 2018 pel qual es modifica l'annex V del Reglament (CE) no 999/2001 del Parlament Europeu i del Consell pel que fa als requisits d'extracció dels materials especificats de risc dels petits remugants.