A Catalunya, el sector de la construcció manté una posició rellevant dins l'estructura productiva del país, tot i que la recessió econòmica del 2007 va impactar en el sector de manera especialment greu, i en va reduir la dimensió després d'una època de creixement desmesurat.
Tanmateix, el sector té una gran importància en termes d'ocupació, i com que es tracta d'un sector de deslocalització impossible, un cop superada la crisi econòmica, des del 2013, l'activitat comença a mostrar signes de recuperació.
Gran complexitat tècnica i organitzativa
El sector de la construcció és força complex, entre altres coses, per la diversitat d'agents que intervenen en l'obra, des de la fase de projecte fins a l'execució.
Promotors públics i privats, projectistes, tècnics i professionals que dirigeixen l'obra, empreses constructores generalistes i especialitzades, contractistes, subcontractistes i treballadors autònoms, fabricants i subministradors de materials; tots tenen un paper important a l'hora de desenvolupar una obra de construcció.
A més, la petita dimensió de gran part de les empreses del sector fa que no disposin de recursos per introduir millores tecnològiques, de manera que, en aquest sector, la productivitat augmenta més lentament que en d'altres, com la indústria.
Així, el 90% de les empreses catalanes del sector tenen una plantilla de com a màxim 9 treballadors, tot i que concentren menys del 50% de treballadors del sector.
La forta crisi que va patir el sector des de l'any 2007 i la petita dimensió de les empreses va fer que moltes desapareguessin.
Per tant, si el 2007 hi havia més de 100.000 empreses (codis de compte de cotització), el 2016 la xifra se situava al voltant de 50.000, amb lleuger augment en els darrers 3 anys.
Distribució de les empreses de la construcció segons plantilla de l'empresa (%) - 2016
Distribució de treballadors de la construcció segons plantilla de l'empresa (%) - 2016
En termes d'ocupació, el sector també ha patit una forta davallada en els darrers anys.
Així, si el 2007 tenia prop de 440.000 ocupats, entre treballadors per compte d'altri i autònoms, el 2016 aquesta xifra rondava els 185.000.
Tot i aquesta davallada, a partir del 2014 el nombre d'ocupats ha seguit una tendència positiva, és a dir, ha començat a augmentar.
Un altre efecte de la crisi en el sector va ser que, com que es va deixar de contractar gent durant un període d'uns 7 anys, la mitjana d'edat de la població treballadora del sector va augmentar considerablement, amb l'afegit que l'augment de treballadors a partir del 2014 correspon fonamentalment a la franja de 35 a 54 anys.
Continua sent el sector amb més incidència de lesions per accident laboral
Des del punt de vista de la seguretat i salut en el treball, el sector de la construcció està sotmès a uns riscos característics, que es deuen principalment a la simultaneïtat de les empreses que participen a l'obra (contractistes, subcontractistes, treballadors autònoms...); a la falta d'una coordinació, planificació i gestió adequades; a la temporalitat dels centres de treball, i a l'escassa innovació tecnològica en els processos constructius.
Malgrat això, gràcies a la millora en la gestió de la prevenció de riscos laborals de les empreses i als esforços de tots els agents, així com a la disminució de l'activitat a causa de la crisi, s'han anat reduint gradualment els índexs d'incidència de sinistralitat laboral a Catalunya en els darrers 10 anys.
Val a dir, però, que a partir del 2013, quan comença a reactivar-se l'activitat econòmica, els índexs d'incidència han augmentat, tot i que se situen molt per sota de la situació prèvia a la crisi.
Cal remarcar, també, que la construcció continua sent el sector d'activitat econòmica amb més accidentalitat laboral.
Els índexs d'incidència de la sinistralitat laboral mostren el nombre d'accidents de treball en jornada amb baixa per cada 100.000 treballadors afiliats al règim general de la Seguretat Social.
Evolució dels índexs d'incidència d'accidents de treball en jornada amb baixa segons sectors.
Font: Observatori del Treball i Model Productiu a partir de les dades del Registre d'accidents de treball del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies.
La subcontractació i el seu control
Un dels factors que es pot relacionar amb l'elevada sinistralitat del sector és l'alt grau de subcontractació, que dificulta la coordinació d'activitats empresarials, especialment en relació amb la seguretat i la salut laboral.
Malgrat que la subcontractació en molts casos permet un nivell superior d'especialització, de qualificació dels treballadors, així com una utilització més freqüent dels mitjans tècnics específics per a cada tasca (fet que influeix positivament en la inversió en nova tecnologia), l'excés en les cadenes de subcontractació té efectes negatius.
Entre altres coses, aquest abús de la subcontractació permet que participin en les obres empreses sense una mínima estructura organitzativa per garantir la protecció de la salut i la seguretat dels treballadors.
La massiva presència d'aquestes empreses actua en detriment dels marges empresarials i de la qualitat dels serveis proporcionats.
Per intentar solucionar aquest problema es va aprovar la Llei 32/2006, de 18 d'octubre, reguladora de la subcontractació en el sector de la construcció, que estableix una sèrie de garanties dirigides a evitar que la falta de control en aquesta forma d'organització productiva ocasioni situacions de risc per a la seguretat i salut dels treballadors.
En primer lloc, la Llei limita els nivells de subcontractació permesos a les obres de construcció.
En segon lloc, exigeix una sèrie de requisits de qualitat o solvència a les empreses, en relació amb l'acreditació de la formació en prevenció de riscos laborals dels seus treballadors, així com l'acreditació de l'organització preventiva de què disposa l'empresa.
Addicionalment, s'imposen límits a la proporció de treballadors amb contractes temporals a les empreses, ja que un altre dels problemes del sector és la manca d'estabilitat laboral.
La Llei introdueix mecanismes de transparència, com la implantació del llibre de subcontractació, on cada contractista ha de fer constar totes les subcontractacions efectuades, així com l'obligació d'informar la representació dels treballadors de cada nova contracta.
Finalment, per assegurar que les empreses que treballen en el sector reuneixen els requisits mínims fixats per la normativa, s'ha establert l'obligació que les empreses que vulguin participar a una obra de construcció han d'estar inscrites a l'anomenat Registre d'empreses acreditades (REA).
Un dels trets característics de la construcció és l'elevat risc de patir accidents que hi ha a les obres, entre altres raons, perquè l'obra, com a centre de treball, està en canvi constant de resultes del mateix procés constructiu, de manera que cal adaptar contínuament les mesures preventives als riscos que apareixen.
Sovint, els dissenys d'edificis i d'altres infraestructures no tenen en compte com s'haurà d'executar l'obra, si els procediments seran segurs, ni si la realització de posteriors treballs de reparació o manteniment es podrà fer en condicions de seguretat i salut laboral adequades per als treballadors.
Alhora, molts projectes executius no integren la prevenció de riscos laborals en la planificació de les diferents fases de l'obra i, quan hi ha modificacions durant l'execució, s'improvisa i les mesures preventives inicialment previstes poden no ser efectives.
A més, el fet que els treballs que es porten a terme en una obra siguin tan diversos fa que hi intervinguin moltes empreses i treballadors, que cal coordinar perquè la interacció entre els riscos que generen les tasques de cadascú no incrementi el risc de patir accidents.
D'altra banda, el fet que en moltes ocasions els treballs s'hagin de realitzar a la intempèrie comporta que els treballadors puguin estar sotmesos a condicions ambientals extremes de calor, fred, vent, pluja...
Finalment, els mateixos treballs poden tenir efectes sobre l'entorn: poden afectar el medi ambient i la resta de la població.
Per això, és recomanable l'adopció per part de l'empresa d'un sistema de gestió integral pel que fa a la qualitat, la prevenció de riscos laborals i el medi ambient.
Participació i formació dels treballadors en matèria preventiva
Un altre factor que caracteritza el sector és la dificultat de participació dels treballadors en la prevenció de riscos laborals a causa, entre altres motius, de la reduïda dimensió de les plantilles i l'eventualitat de la majoria de contractes.
Una formació adequada, lligada al lloc de treball o a l'ofici que es desenvolupa en el procés productiu, és un dels aspectes clau per millorar la prevenció de riscos laborals.
En aquest sentit, el IV Conveni general del sector de la construcció, signat el 2007, va suposar un pas endavant a l'hora de determinar la formació mínima en prevenció de riscos laborals que ha de tenir cada treballador segons el seu ofici o el lloc de treball que ocupi.
El setembre de 2017, va entrar en vigor el VI Conveni, que manté la mateixa línia pel que fa a la formació mínima en prevenció de riscos laborals dels treballadors del sector.