Infecció d'orella / Inflamació d'orella
L'otitis és una infecció o inflamació d'alguna de les parts principals de l'orella.
La més freqüent es localitza a l'orella mitjana i afecta, principalment, els infants.
L'orella mitjana és una cavitat plena d'aire que se situa entre el timpà (membrana que separa l'orella externa de l'orella mitjana) i l'orella interna, i que conté uns ossos petits per transmetre les vibracions del so a l'orella interna.
L'aire de l'orella mitjana és afavorit per un bon funcionament de la trompa d'Eustaqui (un petit canal que connecta la part superior de la gola amb l'orella mitjana).
L'otitis acostuma a aparèixer quan hi ha un mal funcionament de la trompa d'Eustaqui o una inflamació del timpà causada per un agent infecciós.
La capa interna de la membrana timpànica produeix un líquid que es pot acumular a la caixa timpànica.
Aquest líquid pressiona el timpà i pot arribar a perforar-lo i provocar una pèrdua de la capacitat auditiva ( hipoacúsia ).
En la majoria dels casos, sobretot en els no infecciosos, l'otitis mitjana es resol espontàniament, mentre que en d'altres cal tractament amb antibiòtics.
En funció de la part de l'orella afectada hi ha dos tipus principals d'otitis:
La causa principal de l'otitis és l'acció dels bacteris que, o bé es queden atrapats a l'orella quan la trompa d'Eustaqui es bloqueja (otitis mitjana) o bé hi entren quan la humitat causa irritació i obre la pell del canal auditiu (otitis externa).
Hi ha diversos factors que afavoreixen l'aparició d'otitis:
L'otitis es pot iniciar amb picor o coïssor al conducte auditiu, però el símptoma principal és el dolor d'orella, especialment en tibar-la, pressionar-la, mastegar o moure el cap. L'otitis també por provocar envermelliment i inflamació de l'orella, la secreció d'un líquid blanquinós o groguenc i d'olor desagradable, i la sensació de tenir l'orella tapada, així com alteracions de l'equilibri i temporalment la pèrdua d'audició.
Altres símptomes menys freqüents són els vòmits i la diarrea, dificultats per empassar, debilitat als músculs de la cara i, en casos greus, paràlisi dels nervis facials i del cap.
Els nadons i els infants afectats poden mostrar-se irritables i, per tant, que plorin més del que és habitual.
Altres símptomes són que es toquin i s'estirin les orelles, que tinguin febre i que presentin problemes per menjar, beure o dormir.
Davant de la sospita d'otitis, el metge o metgessa realitza una otoscòpia o examen visual del conducte auditiu extern i el timpà mitjançant un instrument especial, anomenat "otoscopi", que n'il·lumina i n'amplia la visió.
Per determinar si hi ha líquid darrere del timpà, també pot utilitzar un otoscopi amb un dispositiu pneumàtic.
Mitjançant l'aparell es projecta aire cap a l'interior del conducte auditiu i s'observa com reacciona el timpà: si es mou, vol dir que no hi ha líquid i, si es mou poc o no es mou, que sí que n'hi ha.
En alguns casos es pot realitzar una timpanometria, que consisteix a col·locar a l'orella un tap petit i tou que conté un micròfon, un altaveu i un dispositiu que varia la pressió de l'aire i que permet avaluar la flexibilitat del timpà.
Els resultats de la prova, que es registren en gràfiques anomenades "timpanogrames", poden ajudar a determinar la presència del líquid acumulat darrere del timpà.
Si hi ha secreció de líquid, se'n pot enviar una mostra al laboratori perquè en faci un cultiu per tal d'esbrinar la causa de la infecció (en aquest cas, bacteris o virus).
Per avaluar la capacitat d'audició pot ser necessari realitzar una audiometria.
En aquesta prova s'utilitzen auriculars que van connectats a un aparell, anomenat "audiòmetre", i es mesura la intensitat o el volum mínim que han de tenir els sons que es transmeten perquè la persona pugui sentir-los.
Per buscar indicis d'infecció de l'os adjacent al conducte auditiu, pròpia de l'otitis externa maligna, la més greu, cal realitzar una tomografia computada (TC) o una ressonància magnètica (RM) del cap.
La majoria d'otitis mitjanes es resolen per si soles sense necessitat de tractament.
En general només es recomana prendre mesures per als símptomes que provoquen, com ara analgèsics antitèrmics (ibuprofèn i paracetamol) per al dolor i la febre.
Cal esperar 48 hores per valorar com evoluciona i si cal començar tractament amb antibiòtics, generalment en forma de gotes.
Cal tenir en compte, però, que els antibiòtics només funcionen si la causa de la infecció és un bacteri i que, a més, no sempre eliminen el líquid que s'acumula darrere el timpà.
El metge o metgessa també pot prescriure gotes d'aplicació tòpica amb corticoides o antibiòtic, o amb una combinació de totes dues.
En molts casos, per resoldre les otitis només cal tractament tòpic.
Els casos més greus es tracten amb antibiòtics que s'administren per via oral o intravenosa, especialment si l'otitis s'ha estès a l'os de l'orella (mastoïditis).
Si l'acumulació de líquid a la caixa timpànica no desapareix amb el tractament habitual o bé es pateix de forma recurrent, pot ser necessària la cirurgia.
Es tracta d'una intervenció senzilla que consisteix a col·locar un petit tub de ventilació al timpà, que millora el flux d'aire i evita l'acumulació de líquid.
En el cas de l'otitis externa, supurativa o mitjana, és important mantenir l'orella ben seca fins que desaparegui la infecció.
En aquest sentit, mentre l'otitis no estigui curada del tot, convé evitar l'entrada d'aigua dins l'orella.
La millor manera de prevenir l'otitis és controlar els factors que n'afavoreixen l'aparició.
En aquest sentit, cal seguir les recomanacions següents: