projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
La recepta electrònica (RE) és una eina que permet la gestió integrada i en línia de la prestació farmacèutica, incorporant progressivament les prescripcions realitzades en els diversos àmbits assistencials.
Ofereix un procés continu per a la millora de la seguretat i la qualitat de la prestació farmacèutica.
Les receptes electròniques dispensades durant el mes de juliol suposen el 97,7% del total de receptes facturades.
La mitjana de dispensacions en un dia laborable supera les 480.000 receptes dispensades.
La recepta electrònica està àmpliament implantada als equips d'atenció primària, centres de la xarxa hospitalària d'utilització pública, xarxa de salut mental i atenció sociosanitària.
El grau d'implantació de RE al mes de juliol era d'un 98%.
Per Regions Sanitàries: (dades implantació juliol 2017)
Per tal de garantir una prescripció segura, la recepta electrònica incorpora un sistema d'alertes que es mostren al professional en el moment de la prescripció en base si supera la dosi màxima,o si es detecten interaccions farmacològiques, duplicitats terapèutiques, etc. La recepta electrònica també disposa d'altres eines que faciliten la coordinació i la comunicació entre els professionals de la salut (missatgeria)
Així mateix, el ciutadà pot accedir a informació sobre el seu Pla de medicació i reimprimir-lo a través de la plataforma La Meva Salut
Paral-lelament, es desenvolupen altres eines per a permetre la interoperabilita t i s'incorporaran solucions de mobilitat per tal de facilitar la interacció amb altres comunitats autònomes.
És, per tant, un projecte dinàmic en continua evolució i innovació en funció de les necessitats dels pacients.
La recepta electrònica és una eina que permet la gestió integrada i en línia de la prestació farmacèutica
La resistència als antibiòtics és ja la causa de 23.000 morts anuals als Estats Units
Seguretat i eficàcia en el tractament amb Levodopa(IV) respecte al tractament per via oral
Dones post-menopàusiques: relació entre el tractament de bifosfonats i la síndrome del túnel carpià
Guia CatSalut-Departament de Salut per gestionar els pacients amb dolor crònic no oncològic
Relació entre la crisi econòmica i el consum d'ansiolítics i antidepressius
Publicació de les Pautes d'harmonització pel tractament de la malaltia d'Alzheimer i la malaltia renal crònica
Tècnica del client misteriós per a investigar les vendes d'aspirina i paracetamol
Els problemes associats a la medicació causen entre 5,3% i 12,1% de les admissions hospitalàries
S'estima que als Estats Units aproximadament 100 milions de persones pateixen algun tipus de dolor
A les estatines, emprades per tractar la hipercolesterolèmia, se'ls hi ha atribuït propietats anticanceroses
En l'actualitat, el tractament d'aquest tipus d'intoxicacions depèn de diferents factors
Col·laboració entre farmacèutics comunitaris i metges d'atenció primària
S'estima que, mundialment, 1.900 milions d'adults pateixen sobrepès i 600 milions són obesos
Els pacients de cirurgia bariàtrica presenten reptes importants en termes de teràpia farmacològica
Els medicaments genèrics són cost efectius en comparació amb el seu equivalent de marca
La visió d'oncòlegs, responsables de polítiques sanitàries, pacients i població general
La població major de 65 anys a Europa doblarà la seva xifra en els pròxims 50 anys
Seguretat i alertes de medicaments
Aquesta guia es basa en el sistema de "7-passos" per a la revisió de la medicació
En comparació amb la població general, la depressió és 2-3 cops més freqüent en pacients amb malalties cardiovasculars
El dolor crònic es una de les principals causes de consultes mèdiques
Revisió dels criteris STOPP/START en pacient geriàtric a la Regió Sanitària de Lleida
Existeixen diverses estratègies pel seu tractament
Revisió sistemàtica que subratlla la importància del professional farmacèutic
Aquest estudi demostra que la intervenció d'un farmacèutic pot contribuir a adequar les prescripcions
En l'àmbit de l'oncologia, la prescripció fora d'indicació de teràpies dirigides es podria utilitzar en pacients amb diferents tipus de tumor que expressen la mateixa diana terapèutica
L'article presenta les claus bàsiques per al disseny i una eficient implantació, monitorització i seguiment dels sistemes de suport a la decisió clínica en el camp de la prescripció farmacològica
Medicaments potencialment inadequats en aquest col-lectiu de pacients
La insuficiència cardíaca (IC) és un problema important de salut, especialment entre la gent gran.
Les guies clíniques recomanen que els pacients amb IC prenguin fàrmacs que redueixin la mortalitat i la possible hospitalització, com betablocadors, Inhibidors de l'enzim convertidor d'angiotensina (IECA) o Antagonistes del receptor de l'angiotensina (ARAII) i, a la vegada, no han de estar exposats a fàrmacs que puguin causar retenció de líquids o reducció de la funció cardíaca, com antiinflamatoris no-esteroïdals (AINEs), tiazolidinediones (TZD), nifedipina i bloquejadors dels canals de calci no dihidropiridínics (BCC), com el verapamil o el diltiazem.
Per avaluar el risc d'hospitalització per l'exposició a cadascuna de les classes inadequades de fàrmacs en gent gran (>65 anys) amb diagnòstic d'IC, aquest estudi ha analitzat les bases de dades sanitàries de Quebec, Canadà, entre 2000 i 2009 i ha realitzat un estudi de casos i controls.
Dels 128.853 pacients inclosos en la població d'estudi, el 78,6% va ser hospitalitzat.
D'aquests, el 16% va tenir com a motiu d'ingrés la IC i un 22% altres causes cardíaques diferents a la IC.
A més, els pacients que prenien AINE, TZD i BCC mostraven un increment del risc d'ingrés, mentre que els pacients en tractament amb nifedipina no.
Atès que hi ha alternatives per a cadascuna d'aquestes classes de fàrmacs, l'estudi conclou que cal evitar un tractament potencialment inadequat en aquest tipus de pacients i cal fer un seguiment acurat per a maximitzar la seva qualitat de vida.
Molts pacients majors de 65 anys amb insuficiència cardíaca presenten múltiples comorbiditats i estan exposats a nombrosos medicaments, alguns dels quals poden ser potencialment perjudicials
Anàlisi dels motius que ocasionen aquest comportament
Una bon compliment terapèutic és clau per a obtenir resultats òptims en pacients amb malalties mentals greus.
La interrupció del tractament durant un breu període d'entre 1 i 10 dies s'ha relacionat amb un augment del risc d'hospitalització en pacients amb esquizofrènia.
A més, la falta d'adherència als medicaments s'ha associat a un augment de l'ús dels serveis d'urgències psiquiàtriques, risc de suïcidi, i reducció de la qualitat de vida.
A través d'una revisió sistemàtica s'ha identificat 11 factors modificable s que justifiquen l'incompliment farmacològic.
Les raons modificables inclouen aquelles que poden ser potencialment abordades clínicament o a través d'intervencions psicosocials.
No ser conscient de la malaltia o de la necessitat de seguir un tractament han estat les raons principals de l'incompliment, juntament amb l'abús de substàncies (alcohol o drogues) així com també una actitud poc receptiva cap a la presa de medicaments.
Altres raons que justifiquen l'incompliment inclouen els efectes colaterals dels fàrmacs com l'augment del pes, la presència de símptomes depressius, l'estigma de la malaltia, o la falta de suport familiar, especialment en l'aparició dels primers brots psicòtics.
Per tant, es poden produir millores en el compliment terapèutic a través de l'abordatge de les causes que provoquen la falta del seguiment.
La identificació de les necessitats de cada pacient és el pas imprescindible per dissenyar i implementar les estratègies adequades a les seves característiques individuals.
S'estima que aproximadament un 50% dels pacients mostra un compliment parcial al tractament, i la persistència disminueix conforme passa el temps
S'estima que el entre 40-60% dels pacients amb hipertensió arterial no compleix amb el tractament prescrit
S'estima que el entre 40-60% dels pacients amb hipertensió arterial no compleix amb el tractament prescrit i que gairebé el 50% de les morts degudes a causes cardíaques, s'atribueixen a un control baix dels nivells de tensió.
Un estudi realitzat a 620 pacients hipertensos d'entre 20 i 86 anys de Polònia ha demostrat que no hi ha un únic factor que sigui responsable de la manca de compliment.
Segons els autors de l'estudi, l'acceptació de la malaltia és un procés clau en l'adaptació a malalties cròniques.
Tot i ser un procés complex, acceptar l'existència de la malaltia i conèixer-la genera sensació de seguretat, mitiga les reaccions negatives relacionades amb el tractament, i fa que el pacient s'involucri en el procés farmacoterapèutic, que pot derivar en una major adherència al tractament i un millor control de la pressió sanguínia.
Per tant, se'n destaca que per tal d'aconseguir un compliment òptim cal aconsellar al pacient, oferir-li informació per tal de fer més entenedora la seva malaltia i acompanyar-lo en la seva percepció de la malaltia per tal de millorar l'acceptació de la mateixa.
El perfil sociodemogràfic que registra una adherència superior al tractament és el d'un home d'entre 45 i 65 anys, diagnosticat d'hipertensió fa més de 10 anys, amb estudis superiors i que rep una associació de principis actius en una única presentació
Una revisió sistemàtica ha comprovat que no s'administra la mateixa quantitat d'analgèsics en una pacient amb demència que en un altre sense aquest diagnòstic
Les fractures de pelvis o de maluc a causa de caigudes en persones grans s'associen habitualment amb la demència i el risc de patir una de les dues fractures s'incrementa a partir dels 65 anys.
A més, aquest tipus de fractures representa aproximadament el 13% de les fractures en el total de la població.
Un dels motius que podria justificar aquesta diferència en la presa de medicaments és que el deteriorament cognitiu pot dificultar l'avaluació del dolor i, possiblement, l'equip clínic no té en compte les escales de dolor en pacients amb demència o no es segueixen les guies recomanades per a la prescripció d'anàlgèsia en aquest tipus de pacient.
A més, pot haver-hi certa reticència a la prescripció d'alguns medicaments degut als possibles efectes indesitjats que podrien ocasionar.
Tot i això, es conclou que calen protocols més acurats per avaluar la gestió del dolor en aquests pacients, així com estudis més detallats amb una població major, tot estudiant l'impacte que poden tenir aquests resultats en diferents entorns sanitaris (hospital, residències, urgències).
Els pacients amb demència que pateixen una fractura reben menys analgèsia en comparació amb un pacient que no pateix demència
Com la participació d'un professional farmacèutic ofereix un paper clau per als pacients amb diabetis mellitus tipus 2
En aquest estudi, un professional farmacèutic ha treballat conjuntament durant un any amb un metge d'atenció primària en la revisió de pacients amb DM2, suggerint i proposant millores farmacoterapèutiques per optimitzar els tractaments d'aquests pacients.
En aquest període, la proporció de pacients que s'han avaluat conforme als nou procediments del NICE ha passat del 46% al 58%.
S'han observat millores sobre els següents paràmetres clínics: nivells d'hemoglobina glicosilada, pressió sanguínia i nivells de colesterol.
Per tant, un programa de revisió d'aquest tipus ofereix millores en la gestió dels pacients amb DM2, reduint la morbi-mortalitat i pot suposar estalvis sanitaris a llarg termini.
La participació d'un professional farmacèutic en la revisió dels tractaments dels pacients amb diabetis mellitus tipus 2 (DM2) té un efecte positiu per al seguiment de la malaltia i en els nou processos d'assistència sanitària recomanats pel National Institute for Health and Care Excellence (NICE)
Eficàcia i seguretat dels fàrmacs anticoagulants
L'envelliment de la població i el corresponent augment de les incidències de fibril·lació auricular i tromboembolismes són dues de les causes principals que justifiquen la necessitat d'investigar l' eficàcia i seguretat dels agents anticoagulants en la pràctica real.
Així, a Espanya, la prevalença de la fibril·lació auricular és del 4,4% en pacients majors de 40 anys i superior al 17% en pacients majors de 80 anys.
Les guies clíniques recomanen l'ús d' anticoagulants orals sobre els antiagregants en pacients que requereixen tractament antitrombòtic.
A través de la base de dades del SIDIAP, una base de dades anonimitzada de l'Institut d'Investigació en Atenció Primària Jordi Gol (IDIAP) amb informació clínica dels pacients que acudeixen a atenció primària, s'ha analitzat 22.205 pacients amb aquest diagnòstic, el 40,8% dels quals havien pres antagonistes de la Vitamina K (AVK), un 33,4% fàrmacs antiagregants plaquetaris, i quasi un 26% no havien rebut cap tractament previ.
A l'estudi, s'ha trobat una reducció del risc de patir ictus associat a la presa de AVK, en comparació amb pacients sense aquest tractament, sense cap augment d'hemorràgies cerebrals o gastrointestinals.
Els antiagregants han mostrat un augment del risc d'hemorràgia gastrointestinal comparat amb pacients sense tractament.
Ambdós tractaments han demostrat una reducció de mortalitat per qualsevol causa.
Les pròximes passes d'aquesta recerca seran avaluar si els anticoagulants directes ofereixen avantatges en termes d'eficàcia, seguretat i costos respecte els anticoagulants prèviament autoritzats a Espanya.
Un estudi liderat per investigadors de Catalunya ha avaluat l'eficàcia i seguretat dels anticoagulants en condicions d'ús real per a la prevenció d'ictus en pacients amb fibril·lació auricular no valvular
El nombre d'adults majors de 65 anys que prenen més de 10 fàrmacs durant el seu últim any de vida respecte l'any previ, ha augmentat considerablement, passant del 30,3% al 47,2%
La quantitat d'adults majors de 65 anys que prenen més de 10 fàrmacs durant el seu últim any de vida respecte l'any previ, ha augmentat considerablement, passant del 30,3% al 47,2%, segons un estudi realitzat a 511.843 persones que van morir a Suècia entre 2007 i 2013.
Els fàrmacs més habituals durant aquest període de temps són els analgèsics (60,8%), a gents antitrombòtics (53,8%), diürètics (53,1%), els psicolèptics (51,2%) i beta-bloquejants (41,1%).
A més, aproximadament la meitat dels pacients estudiats van rebre polimedicació (>10 fàrmacs) en el seu últim mes de vida.
Els pacients que van morir per causa oncològica presentaven taxes superiors de polimedicació respecte a altres malalties.
Tanmateix, la polimedicació es justifica no només per l'augment dels medicaments directament relacionats amb el maneig dels símptomes de les malalties conforme augmenten en intensitat en la seva fase terminal, sinó també per la continuació de tractaments preventius de llarga durada.
Els autors de l'estudi recomanen que s'haurien d'estudiar els efectes de la retirada de la medicació en persones amb malaltia en fase avançada, i aquest procés de desprescripció hauria de ser dialogat entre el pacient-família-clínic, avaluant la ratio de risc/benefici d'aquells medicaments susceptibles de ser retirats.
A més, s'hauria de tenir en compte no només el curs de la malaltia, sinó també les preferències personals de l'individu sobre els seus objectius de cures.
El percentatge d'adults que pren més de 10 fàrmacs poc abans de morir passa del 30,7 al 47%, sent els analgèsics, antitrombòtics, diürètics, psicolèptics i beta-bloquejants els més habituals
El cúmul dels medicaments sense ús és una de les causes del seu malbaratament
En les últimes dècades, la quantitat de medicaments no usats que es deixen a les llars ha augmentat.
Existeixen diverses raons que justifiquen aquest augment, els agents implicats són diferents i la seva actuació té conseqüències de manera diversa.
Els antiinflamatoris no esteroidals (AINE) són el grup de medicaments que més s'acumulen a les llars i, sovint, acaben per ser llençats pel lavabo.
Aquest fet fa que no només sigui un problema de malbaratament de recursos sanitaris, sinó que també impacta en la salut ambiental.
Els resultats d'aquest estudi exposen les diferents raons per les quals es malbaraten els medicaments i s'acumulen a les llars.
La causa principal (50%) és la falta de compliment terapèutic, tant per l'oblit esporàdic com intencional.
Aquesta no adherència pot tenir diverses causes, tant per les possibles reaccions adverses que pot causar un medicament, com per la desconfiança respecte de la seva eficàcia, entre d'altres.
Altres causes d'aquest cúmul són la por d'alguns pacients a un possible desproveïment.
Pel que fa a les causes del sistema sanitari, la polifarmàcia i els règims de tractament complexos també en són responsables, així com els canvis en el tractament o la prescripció de medicaments en envasos més grans del que són necessaris.
Com a conclusió, es destaca que cal major implicació de tots els agents implicats, amb campanyes de conscienciació, formació i legislació per tal de contribuir al bon ús dels medicaments.
A més, cal apoderar el pacient com a responsable del seu compliment terapèutic, del malbaratament dels medicaments i de la correcta eliminació dels seus medicaments.
Els resultats d'aquest estudi exposen les diferents raons per les quals es malbaraten els medicaments i s'acumulen a les llars
En pacients majors de 65 anys i amb fibrilació atrial
Un 15-20% dels ictus estan relacionats amb la presència de fibrilació atrial (FA).
En concret, gairebé la meitat dels pacients amb FA corresponen a gent gran, amb un increment del risc d'ictus i hemorràgia.
En comparació amb la warfarina, els anticoagulants orals directes (ACOD) presenten menys interaccions i menor risc d'hemorràgia.
A més, no es requereixen controls d'INR.
En aquest estudi s'avaluen els patrons d'ús i adherència (segons medication possession ratio, MPR) en pacients majors de 65 anys, amb FA i no candidats de warfarina.
De més de 1.200 pacients que complien criteris d'inclusió, un 48% havien rebut tractament amb dabigatran i un 43% amb rivaroxaban.
Aproximadament, un 50% dels pacients havien patit un accident cerebrovascular.
No existia diferència en el risc d'ictus associat amb l'ús dels diferents ACOD, però pacients que prenien apixaban i rivaroxaban tenien major predicció de risc de sagnat.
El percentatge de dosificació inapropiada era major en el grup de rivaroxaban (16%), seguit de dabigatran (9%) i apixaban (0.9%).
Era més freqüent rebre una dosi menor a la menor recomanada, que no una major a l'estàndard.
Un 19% del total dels pacients també tenien una prescripció de medicaments contraindicats.
No s'observaven diferències pel que fa a la MPR (0.95, 0.93, i 0.91 per apixaban, dabigatran, i rivaroxaban, respectivament).
La majoria dels pacients (83-99% del total) tenien una prescripció apropiada.
L'ús concomitant d'enoxaparina i warfarina era freqüent, amb el potencial augment de risc de sagnat que comporta.
Per tant, cal fer seguiment dels patrons d'ús d'aquests medicaments en condicions de pràctica clínica per tal d'oferir la millor opció de tractament en aquest grup de pacients.
Cal fer seguiment dels patrons d'ús d'aquests medicaments en condicions de pràctica clínica
El poder predictiu per classificar pacients correctament dependrà de la qualitat i la mida mostral
L'èxit de la medicina de precisió depèn de l'exactiud per identificar un pacient que respondria favorablement a un determinat fàrmac.
El poder predictiu per classificar pacients correctament dependrà de la qualitat i la mida mostral de la cohort inicial amb la qual es crea el model de predicció de resposta.
Per al tractament de la migranya, hi ha disponibles tant medicaments per a la fases agudes com profilàctics.
Els triptans són medicaments específics per a la migranya sense efecte en dolor perifèric.
També, s'empren altres fàrmacs com a profilaxi, tals com betablocadors o antidepressius.
Aquest estudi avalua com diferents llindars de recollida de medicació pot predir l'especifitat i la sensibilitat de la resposta al tractament.
La mostra d'estudi inclou gairebé 2.000 pacients als quals se'ls preguntava sobre l'ús i efecte que tenien els fàrmacs emprats com a tractament agut i profilàctic per a la migranya.
Com a conclusió, amb el tractament amb triptans, l'especificitat i la sensibilitat del tractament era d'un 80% en aquells pacients amb almenys 10 recollides de medicació a la farmàcia.
La correlació era positiva entre el nombre de recollides de triptans i la resposta positiva al tractament, definida com, almenys, una reducció del 50% dels simptomes a les 2 h d'haver iniciat el tractament.
En canvi, no hi havia cap associació entre la resposta al tractament i les recollides de medicació no específica per a la migranya, com analgèsics o ergotamines.
Més del 75% dels pacients que havien emprat triptans, ja havien recollit aquesta medicació almenys 10 vegades, i entre un 55-63% dels pacients que feien un ús profilàctic, almenys havien efectuat 3 o 4 recollides.
Per al tractament de la migranya, hi ha disponibles tant medicaments per a la fases agudes com profilàctic
L'objectiu d'aquesta Guia es limitar l'ús d'antibiòtic i reduir-ne la resistència
És, per tant, una patologia autolimitada que es resol espontàniament en 3-4 setmanes sense necessitat d'antibiòtic i pot ser deguda a causa infecciosa o no.
Només es recomana prescriure antibiòtic en aquells casos on pugui existir risc de complicacions clíniques.
Els antibiòtics ofereixen poca diferència pel que fa la duració de simptomes de bronquitis aguda i no estan exempts d'efectes adversos.
A més, cal emfatitzar sobre les opcions d'autocura a l'abast del pacient.
En aquells casos on sigui necessari prescriure antibiòtic (mal estat general del pacient o risc de complicacions), com per exemple, infants prematurs o majors de 65 anys amb comorbiditats, la guia ofereix una llista amb l'antibiòtic de primera elecció i dosificació, segons el tipus de pacient.
A més, es detalla l'evidència disponible sobre altres tractaments, com els antiinflamatoris no esteroidals o tractaments per als quals no cal prescripció mèdica.
Guia per a la prescripció antimicrobiana per a la tos aguda associada a infecció de tracte respiratori superior o bronquitis aguda
El Pla d'enquestes de satisfacció del CatSalut ha permès l'estudi de prop de 20 línies de prestacions de serveis sanitaris del sistema de salut de Catalunya
El Pla d'enquestes de satisfacció del CatSalut (2004-2020) sobre la percepció de qualitat i satisfacció amb els serveis proveïts pel sistema nacional de salut de Catalunya ha permès l'estudi de prop de 20 línies de prestacions de serveis sanitaris del sistema de salut de Catalunya.
El present estudi té com a objectiu l'anàlisi i la mesura de l'experiència, la satisfacció i la qualitat percebuda que els usuaris de Catalunya tenen respecte a l'atenció primària: medicina i infermeria familiar i comunitària.
L'experiència amb els serveis rebuts s'analitza d'acord amb la identificació d'aspectes concrets del procés assistencial, mitjançant entrevistes telefòniques assistides per ordinador a usuaris a partir dels 15 anys d'edat que han estat atesos durant el darrer any en els centres d'atenció primària, en la consulta mèdica i d'infermeria d'un centre d'utilització pública de Catalunya (mida mostral 29.836 casos).
La satisfacció dels usuaris del CatSalut amb el servei d'atenció primària és de 7,84 l'any 2018.
D'altra banda, la fidelitat ha esdevingut del 88,9%, mentre que a l'edició de 2015 va ser del 88,0%.
Dels 22 ítems analitzats, 14 es valoren per sobre el llindar de l'excel·lència (més del 90% respostes positives), 2 se situen a l'estàndard (entre 75% i 90%) i 4 en zona de millora (menys del 75%).
L'ítem més ben valorat és la "comprensió de les explicacions dels professionals" (96,4%).
El tracte personal del metge/metgessa i el personal d'infermeria (94,9% i 94,2%) i la informació donada pel metge/metgessa (93,9%) són els aspectes que reben valoracions més positives, tots amb resultats per sobre del llindar de l'excel·lència que se situa al 90%.
D'altra banda, l'aspecte de la "puntualitat per entrar a consulta" és el menys valorat, amb un 58,1%.
A més, el 88,0% dels enquestats, en cas de poder escollir, tornarien a anar al mateix CAP/ambulatori.
En la seva sisena edició, corresponent a l'any 2018, les persones usuàries qualifiquen el servei amb un notable