El 1931, amb l'adveniment de la Segona República, la Unió de Rabassaires de Catalunya, creada el 1922, amplia les perspectives de reclamar per als pagesos allò que consideren que els pertoca.
L'Estatut del 1932 i el nou Parlament, atrauen competències per legislar en matèries de dret civil.
I la nova Unió de Rabassaires i altres Conreadors del camp de Catalunya es mou, a vegades amb violència, i sovint amb dissensions amb d'altres sectors socials i polítics, per reclamar que es promulgui una llei de contractes de conreu que reguli les millores que demanen els camperols.
Reproduïm a continuació la referència que fa a la Comissió Jurídica Assessora Joaquim de Camps i Arboix, al seu llibre Història de la llei de contractes de conreu («Episodis de la Història», Rafael Dalmau, Editor, Barcelona, 1971, pàg.
9-10), per la relació amb els fets que ara es pretenen commemorar:
"En aquell any 1933 Catalunya feia estrena del seu sistema parlamentari, després d'una interrupció de dues centúries i mitja d'un règim legislatiu de viure a la intempèrie la norma jurídica típicament autòctona; en defensa del seu dret, la regió escriví durant aquell llarg període pàgines de profit i de glòria.
El novell Parlament estava constituït per una forta majoria d'Esquerra Republicana de Catalunya; per una també forta minoria de la Lliga Catalana i per representacions menors de la Unió Socialista de Catalunya, Unió Democràtica, Acció Catalana Republicana i partit Nacionalista d'Esquerra.
Per tal que la producció de les lleis a discutir i aprovar no tingués un origen inspirat en doctrinarismes partidistes, el govern de la Generalitat va crear una Comissió Jurídica Assessora, formada per representacions d'entitats apolítiques, per homes acreditats per la seva competència jurídica i per alguns funcionaris altament reputats.
Presidia l'organisme el patrici i home de dret Joan Maluquer i Viladot, assistit per tres secretaris: Rafael Closas, Francesc Girons i Josep Quero i Morales.
Entre els jurisperits hi havia Antoni Maria Borrell i Soler, Joan Martí i Miralles, Francesc de P. Maspons i Anglasell, Amadeu Hurtado i Miró, i Ramon Maria Roca i Sastre; és a dir, personalitats d'ideologia diversa, alguns d'ells ben distanciats de la predominant en el govern i al Parlament.
Calia, però, fer obra solidàriament construïda i que respongués a l'interès general.
El govern de la Generalitat expressà clarament que deixava a la Comissió en plena llibertat d'obrar pertocant a la redacció de l'avantprojecte.
Aquest dividia l'articulat en els següents capítols: I. Disposicions generals.
Drets de tanteig, retracte i rescat.
La principal innovació era la que facilitava l'accés a la propietat mitjançant l'anomenat dret d'adquisició; també era remarcable l'ordenament normatiu per a solucionar els conflictes i mantenir en el camp l'esperit de convivència.
Ultimat el treball de la Comissió, el conseller de Justícia i Dret, Pere Coromines, sense esmenar ni un punt ni una coma, presentà el document a la Cambra deliberant, el dia 20 d'abril del 1933; el signava, a més del conseller, Carles Pi i Sunyer, en la seva condició de conseller delegat del president de l'organisme autònom."
Atesa la importància de l'avantprojecte de llei, es creà una comissió especial a la Cambra amb representació de tots els partits.
Calia que tothom estigués d'acord amb el que finalment sortís del Parlament.
La llei es debaté per primer cop el 29 de novembre de 1933, després de vuit mesos d'haver-se rebut i se n'interrompé el debat arran de la mort de Francesc Macià.
Un cop constituït el nou govern, amb Lluís Companys de president, el debat es reprengué el 5 de gener de 1934 i tornà a interrompre's a causa del període electoral arran de les eleccions municipals.
Els fets polítics del moment, comportaren que La Lliga abandonés els escons del Govern i els vots particulars i les esmenes que aquest partit havia presentat a l'avantprojecte s'hagueren de debatre sense el partit que les defensava, de manera que la majoria foren rebutjats.
Finalment la llei s'aprovava, amb l'articulat definitiu, l'abril de 1934.
Però tot just començava un camí.
La llei es veié ràpidament declarada inconstitucional per la Sentència del Tribunal de Garanties Constitucionals de 8 de juny de 1934.
I a continuació remetem a l'estudi que fa sobre aquesta llei Ferran Badosa i Coll, membre de l'actual Comissió Jurídica Assessora, dins La Comissió Jurídica Assessora en la formació del dret català (Comissió Jurídica Assessora, Barcelona, 2011, pàg.
27-30), que analitza els arguments d'aquest Tribunal contra la llei i a continuació exposa:
"La Llei es va tornar a promulgar dos cops més.
La Llei de 14 de juny de 1934, en resposta immediata a la Sentència del Tribunal de Garanties Constitucionals, va reproduir íntegrament la Llei d'11 d'abril, amb l'afegitó d'una disposició final que n'establia la retroactivitat.
Aquesta Llei de 14 de juny, com la d'11 d'abril, imposava al conseller de Justícia i Dret la presentació d'un Reglament del qual havia de donar compte al Parlament (disposició addicional segona).
Una explicació detallada dels fets envoltaren l'aprovació de la Llei de contractes de conreu fins que es va derogar es pot trobar al llibre d'Amadeu Hurtado: Quaranta anys d'advocat.
Història del meu temps, 1931-1936 (Editorial Ariel, Barcelona, 1967), del qual s'ha fet una ressenya en aquest mateix web de la Comissió Jurídica Assessora, a la secció d'Història.
El Govern va dictar, per Decret de 6 de setembre de 1934, el Reglament de la nova Llei.
Aquest Decret va rebre força de llei per la Llei de 14 de setembre de 1934, que va ser votada pel Parlament, sense discussió, el 13 de setembre, i que va autoritzar el Govern a fer-ne un text refós, el qual va veure la llum amb el Decret de 21 de setembre de 1934."
El 6 d'octubre de 1934, el context polític agitat fa que Companys declari apressadament l'Estat català: "En aquesta hora solemne, en nom del poble i del Parlament, el Govern que presideixo assumeix totes les facultats del Poder a Catalunya, proclama l'Estat Català de la República Federal Espanyola i en restablir i fortificar la relació amb els dirigents de la protesta general contra el feixisme, els invita a establir a Catalunya el Govern Provisional de la República, que trobarà en el nostre poble català el més generós impuls de fraternitat en el comú anhel d'edificar una República Federal lliure i magnífica."
A partir d'aquest moment Companys intenta negociar amb el general Batet, el cap de l'exèrcit a Catalunya, perquè redueixi els aldarulls que hi ha al carrer i accepti el nou Estat català.
En comptes d'això, Batet fa sortir l'exèrcit al carrer, hi ha unes hores d'escaramusses, detencions i morts a causa dels enfrontaments i, davant la declaració d'estat de guerra, el Govern acaba per rendir-se i és detingut.
I continua dient Badosa: "Arran dels fets del 6 d'octubre de 1934 l'aplicabilitat d'aquest últim Decret va ser suspesa per l'Ordre de 23 d'octubre de 1934 [...].
El Decret de 2 de març de 1936 en va restablir retroactivament la "vigència", en realitat l'aplicabilitat, ja que no s'havia derogat, i va declarar nul·les totes les resolucions proferides a l'empara de l'Ordre de 23 d'octubre de 1934 [...].
Un cop esclatada la guerra, el Decret de 3 d'agost de 1936 –proposat pels consellers de Justícia i Dret, Josep Quero i Morales, i d'Agricultura, Josep Calvet– va restablir interinament la vigència de la Llei d'11 d'abril de 1934 i va derogar totes les disposicions que n'eren contràries. [...]
Però el Decret de 5 de gener de 1937 va declarar nuls tots els contractes de conreu anteriors al 19 de juliol de 1936."
Aquell avantprojecte que va emetre la Comissió Jurídica Assessora l'any 1933, amb l'afany de trobar un consens de totes les parts implicades i acceptat per tothom, acabà per veure la llum en forma de llei, la qual s'hagué d'aprovar dues vegades –després de la intervenció del Tribunal de Garanties Constitucionals–, i, arran dels fets d'octubre de 1934, amb totes les repressions que se'n derivaren, i que avui recordem, finalment acabà per patir-ne la suspensió fulminant.
I no fou fins a l'any 2008 que el Parlament de Catalunya aprovà la nova Llei 1/2008, de contractes de conreu, d'acord amb un avantprojecte preparat de la Comissió de Codificació de Catalunya, que reprenia la qüestió.
L'article 1 d'aquesta nova llei s'inspirava en l'anterior, quan diu el que segueix:
Són objecte d'aquesta llei els contractes de conreu.
Per contractes de conreu s'entenen els contractes d'arrendament rústic, parceria i, en general, tots els contractes, qualsevol que sigui llur denominació, pels quals se cedeix onerosament l'aprofitament agrícola, ramader o forestal d'una finca rústica.
El contracte de conreu pot incloure una explotació agrària, entesa com un conjunt de béns i drets que conformen una unitat econòmica."
És palès que hi ressona el que la Llei contractes de conreu de 1934 declarava:
Són objecte d'aquesta Llei els contractes de conreu, i s'entenen compresos sota aquesta denominació els contractes de rabassa morta, parceria, masoveria, arrendament de terres i altres contractes de naturalesa anàloga, sempre que siguin d'explotació exclusivament agrícola.
Els contractes expressats no perden el seu caràcter per la circumstància de concórrer junt amb l'objecte específic de conreu, prestacions de serveis o obligacions de representació.
Queden, per tant, exceptuats els contractes pecuaris, així com els mixtes de conreu i pecuaris, els quals seran objecte d'una llei especial."
(El contingut complet de la Llei de contractes de conreu de 1934 es pot trobar a la secció d'Estudis del web de la Comissió, dins els Avantprojectes de la Comissió Jurídica Assessora de 1933, pàg.