projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Les restriccions d'aquests dies ens han obligat a prescindir de moltes coses, hem abaixat el ritme i en moltes cases la cultura ha omplert hores que abans no existien.
La cultura representa en molts casos allò que podem compartir amb els altres i alhora és una eina d'exploració individual que ens ajuda a entendre, a reflexionar i a ser crítics; ens permet canalitzar les nostres emocions, però també imaginar i viatjar més enllà de les parets que aquests dies ens contenen.
La cultura és un pilar essencial per a qualsevol societat sana.
L'endemà, per a la cultura, serà un temps de reconstrucció i cal anar amb compte de no aspirar a recuperar la normalitat.
De normalitat, en aquest sector precari, no n'hem tingut mai.
És moment de projectar fites més exigents i justes, construir teixits transversals de cooperació que incloguin la complexitat del sector i assegurin el paper de tots els agents que intervenen en la creació, producció i difusió artística i cultural.
No obstant, les polítiques culturals no es poden quedar només en la protecció i estimulació del sector; cal assegurar l'altra cara de la moneda: futurs públics molt més amplis i formats que diversifiquin els interessos i trenquin l'endogàmia que pateixen certs sectors de la cultura.
Aquesta tasca cal fer-la des de tots els nivells de l'educació i cal que sigui en l'educació pública per garantir un accés ampli i democràtic.
La formació artística no ha d'estar enfocada només a formar futurs creadors o agents del món cultural, sinó, sobretot, ciutadanes i ciutadans que gaudeixin de la cultura, la necessitin i la visquin amb naturalitat com una forma de benestar.
Per això és imprescindible que les matèries artístiques dins l'escola prenguin la mateixa importància que la resta d'assignatures, i es presentin com a disciplines complexes i exigents que ens ajuden a pensar i entendre el món, a apreciar-ne la bellesa i a construir mirades crítiques i singulars pròpies de persones amb opinió i pensament lliure.
Imagino la cultura de demà no pas diferent de com l'he volguda sempre: com una permanent necessitat universal que cal cobrir constantment.
Aquest conjunt de coneixements i conductes, aquesta actitud de vida en la pràctica d'uns valors, al costat de l'art —com a expressió cultural, reivindicació i creació que dona sentit a les nostres vides—, són una necessitat vital.
És en aquest sentit que la cultura, demà mateix, hauria de ser una eina al servei de l'educació, a la porta de cada escola, de cada casa.
I la formació artística hauria d'integrar els programes educatius des d'avui mateix, de manera que l'art pugui ser, més que formació dels individus, una opció de vida per a ells; el patrimoni —passat, present i futur— hauria d'estar preservat com el tresor més valuós que conté allò que hem sigut, allò que som, allò que voldrem ser.
Baluard de la nostra cultura, la voldria ben custodiada, enfortida i enriquida pel seu ús.
Justament per això imagino la cultura omplint sempre les portades dels mitjans de comunicació i presidint els programes de les franges horàries de més audiència.
També imagino unes partides pressupostàries de l'Administració pública preparades per a finançar una necessitat vital universal; i una legislació que dignifiqui les persones que han fet de la cultura la seva professió en benefici de tots... i —per què no— imagino una educació més cultural i, fins i tot, una pràctica política més cultural.
Cultura és i serà, sempre, esforç.
Per això, no confondre oci amb cultura és una obligació.
Aconseguir que la cultura sigui el nostre oci és el repte.
Hauríem de sortir d'aquesta catarsi vírica amb una actitud més cultural i vital.
Quan a W. Churchill li van suggerir rebaixar el pressupost de cultura per finançar despeses de guerra, va respondre: «Llavors, per què lluitem?»
Víctor Oliva, dissenyador gràfic, i Oriol Oliva, periodista i antropòleg
Segurament és deformació professional, però nosaltres entenem la cultura d'una manera molt similar al disseny, al bon disseny.
És a dir, els dos mons funcionen com un artefacte en què el mitjà i el missatge estan en una interacció i un diàleg continuats.
El disseny sempre encarna una pugna entre el fons i la forma: no és res sense les arts que la modelen, però aquestes mai en poden ser les protagonistes.
Sempre ha de prevaldre el missatge.
Tot sovint, com ens ensenyà l'escola Bauhaus, menys és més: per sobre de l'estètica, la llegibilitat, la comprensió i la universalitat són el repte d'un disseny solvent, el nord que mai hauria de perdre la cultura.
Així, quines són les coordenades que hem de fixar per a aquesta cultura de l'endemà?
No en un ahir remot, sinó en un passat que, malgrat la distància, ens és proper en molts sentits: els anys trenta del segle xx.
Aquella dècada va veure una veritable revolució en la creació gràfica.
Diverses millores tècniques van permetre la democratització dels mitjans d'impressió.
Sense dispositius mòbils, les parets i els carrers es van convertir en les pantalles d'aquell temps i van ser protagonistes d'una missatgeria d'allò més impactant i directa.
Opuscles, cartells, bans, etc., van materialitzar un nou esclat cultural que va implicar amplis sectors socials i que en el seu conjunt transmeté un missatge punyent, directe, afectiu i efectiu, original i, sobretot, socialment transformador i divers.
La cultura del nostre endemà cal que recuperi l'empenta i transversalitat d'aquella gràfica prefranquista perquè l'art canti en cada bri de cosa.
Cal tornar a prioritzar degudament un missatge popular i trencador, comprensible però profund, com ho feu el grafisme més avantguardista.
Només així tindrem un art al servei de la cultura i una cultura al servei de la gent.
Aitor Quiney, doctor en Història de l'Art
Podria semblar una conducta frívola la que em fa pensar que no crec que hi hagi un canvi substancial entre la cultura «abans-pandèmia» i la cultura «postpandèmia», a excepció de la lògica crisi de valors i econòmica que s'està produint en la nostra societat, degut al confinament obligatori.
Per tant, crec que no hem de caure en el parany de pensar en un canvi obligat a partir de la tragèdia humana, sinó dels valors que la nostra societat té i que ens han portat on som, i això ha estat així gràcies a un neoliberalisme descarnat.
Com que no en soc, de visionari, el que cal, ara més que mai, és la reivindicació dels drets de tots els qui ens dediquem d'alguna manera a la cultura.
M'interessa pensar que si volem ser república i un estat independent, el Govern —que ara per ara té majoria independentista— s'hi ha de posar ja, i abandonar models repetits que sabem que no funcionen i defensar els nostres interessos.
Per tant, prefereixo fer reivindicacions que no pas elucubracions.
I la primera reivindicació ha de ser, òbviament, l'econòmica.
Cal situar les partides econòmiques per a cultura en un tant per cent molt superior al d'ara i arribar, almenys, al 2 %.
No ens enganyem, però; per fer això cal que davant de la conselleria es situï algú que sàpiga defensar tots els seus representants i deixar de banda la industrialització de la cultura com a oci i entreteniment.
La cultura no ha de retornar diners a les arques de l'Estat; no hem de ser mercat.
Fa pocs dies es va publicar el manifest «Reivindicacions de l'Associació Catalana de Crítica d'Art davant la situació d'emergència originada per la COVID-19», reivindicacions que crec que són molt importants i justes i a les quals em remeto.
La cultura és tan necessària que no calen polítiques públiques que la protegeixin.
Les polítiques culturals són històriques i contingents.
Hi havia cultura abans de Keynes i Malraux i n'hi haurà quan l'últim dels seus successors desaparegui.
Crec que és per aquest motiu que sonen tan buides de contingut les declaracions genèriques sobre la bondat de la cultura i tan poc convincents les exigències sectorials amagades sota la retòrica de l'interès general.
L'endemà de tot això —i, per tant, avui— haurem de parlar menys de cultura i més de polítiques culturals.
Perquè convèncer els convençuts és absurd.
Només des d'uns arguments polítics sòlids evitarem que el discurs de les necessitats bàsiques acabi amb les polítiques culturals.
Les polítiques culturals de l'endemà s'han de fonamentar en els drets culturals.
I més concretament en els drets positius, en els que tenen la igualtat com a valor central.
Una igualtat de drets que inevitablement és un joc d'equilibris que pot arribar a semblar contradictori: d'una banda, ha de posar en qüestió la cultura hegemònica i, de l'altra, ha de donar les eines necessàries a tota la ciutadania per a participar (o per a renunciar a fer-ho) d'aquesta cultura hegemònica.
Les polítiques culturals de l'endemà han de defensar els drets dels treballadors de la cultura.
No des d'una excepció derivada de la puresa i transcendència de la seva feina.
Tot al contrari: es tracta que les singularitats econòmiques i estructurals del tre ball cultural no penalitzin els seus treballadors.
Les polítiques culturals de l'endemà han de contribuir a la sostenibilitat del sector cultural.
Amb més recursos i amb més innovació que mai.
Perquè està en joc la seva supervivència.
I encara que les polítiques culturals han de transcendir la lògica sectorial, sense sector no hi ha polítiques.
Som encara presoners d'un parèntesi.
En el quilòmetre zero de la pandèmia començarà una altra forma de vida.
Tota una civilització resetejada, l'esfondrament d'un món malalt, abstret en ell mateix.
A la demostrada ineficàcia de la política caldrà presentar-hi una opció, ètica i moral, que només pot oferir la cultura entesa com a bé comú, generós, profund i lluny, com ha succeït massa vegades, de ser un producte sotmès al poder econòmic, relegat a una opció sumptuària o bé com a senyal vivent de l'elit del poder.
Cal fer entendre que una persona sense una formació cultural és una persona indefensa i susceptible de no saber destriar les falses necessitats imposades.
Consum, informació banal i falses estètiques.
Sembla que, tal com han entès el fet creatiu fins ara, ja ha quedat a la intempèrie.
Cal una acció cultural generalitzada i a l'abast de la ciutadania.
Una opció que hauria d'incloure la voluntat d'unir la ciència, el pensament i l'art. D'enriquiment mutu.
Només així entendria la ciutadania que la cultura té com a objectiu essencial i únic parlar de la persona a la persona.
I són l'home i la dona els veritables receptors i propietaris culturals.
Núria Campabadal, muntadora i realitzadora
Sabem que l'endemà estarà ple de desafiaments a escala global.
La pandèmia de la COVID-19 ens ha mostrat un cop més la fragilitat de les nostres societats i la interdependència que tenim les unes de les altres, i de totes amb el planeta.
Davant d'això, la cultura és un lloc privilegiat des d'on pensar i imaginar noves maneres de ser en el món i habitar-lo.
El cinema té, entre altres, la capacitat de mirar la realitat i al mateix temps interrogar-se sobre aquesta, obrir finestres, ampliar imaginaris, inventar altres maneres de fer.
Com més rica, plural i diversa sigui la cultura, més resilient i imaginativa serà davant dels reptes per venir.
I aquí és on entra en joc el paper de les institucions.
És responsabilitat de les institucions vetllar perquè dins d'aquesta cultura hi tingui cabuda tothom en igualtat d'oportunitats, sense discriminació per gènere, origen, classe o orientació sexual.
Encara hi ha massa veus i maneres de ser infrarepresentades o directament invisibilitzades; només la pluralitat de mirades pot aspirar a comprendre i transformar un món complex, divers, mestís, en contínua transformació.
És tasca de les institucions facilitar i donar suport a l'existència d'una cultura independent, de base, alternativa, que teixeix comunitat i enforteix vincles i barris: molts cops allò que és essencial floreix als marges.
I és un deure de les institucions assegurar que les i els treballadors de la cultura, marcats per la precarietat i la intermitència, tinguem un sou digne i uns drets laborals que ara ens són negats.
Drets que, entre altres coses, garanteixin el repartiment i sosteniment de les cures i que posin la vida en el centre.
Només així podrem assegurar la pluralitat d'accés, i en definitiva, l'existència i la vitalitat del sector, sense les limitacions, omissions i mancances que imposa la precarietat.
Els reptes per venir seran grans, i necessitem una cultura plural i transformadora per fer-hi front.
Esperem que les institucions estiguin a l'altura del desafiament.
La pregunta és: ho podrem continuar fent de la mateixa manera?
És evident que des de l'àmbit de la gestió del patrimoni, les enormes transformacions de les darreres dues dècades han comportat una profunda mutació del sector.
La irrupció de la tecnologia digital i l'ús de les xarxes socials han obligat a un replanteig conceptual de la nostra metodologia de treball i dels serveis oferts pels nostres equipaments, que, especialment en el cas dels arxius, han passat de ser agents contenidors de documentació i informació a ser membres actius i proveïdors de continguts a la xarxa.
En general, accions individuals remarcables, però més al·luvió que planificació.
Aquesta circumstància ha comportat la fragmentació i l'atomització de les iniciatives i propostes i ha dificultat la percepció i el coneixement dels projectes, així com del material a l'abast, per part de la ciutadania.
En el nucli central de la superació d'aquest estadi hi hauríem de situar la coordinació, l'impuls i el lideratge de les institucions, que hauria d'anar més enllà, però també, de les subvencions econòmiques.
S'imposaria una meticulosa revisió de les polítiques públiques, que incorporés la màxima transparència en la justificació de les decisions adoptades i en la destinació dels recursos.
Caldria establir els eixos prioritaris, en una planificació estratègica a mitjà termini, d'una actuació global i globalitzadora de digitalització i descripció de documentació, que comportaria inversió, establiment de prioritats, plataformes d'accés i difusió homogènies i repositoris de conservació
Ens caldria conèixer, sobretot en un escenari tan canviant i sobresaturat d'oferta, no només quin ús fa la ciutadania dels recursos que els oferim, sinó quines són les seves necessitats de consum cultural per tal d'ajustar i encertar els continguts que els proposem.
I, segurament, tenir present també que la substitució de les activitats presencials per les virtuals no es pot convertir en una acció automàtica, sinó que requereix la formació dels usuaris, en el consum dels continguts.
La resposta: probablement no, no ens podem permetre continuar fent-ho de la mateixa manera.
Samuel Molina, dissenyador de videojocs
Els videojocs estan sent durant aquesta quarantena, segons la meva opinió, l'exemple que ha de seguir la cultura en el futur.
Un contingut entretingut, didàctic, creatiu i de reflexió que connecti persones, mantenint la distància.
Perquè malauradament la connexió física de la qual gaudíem fins ara en la societat suposa un perill per a la nostra salut.
Però això no vol dir que haguem de sentir-nos sols i allunyats els uns dels altres.
És clar que trobarem a faltar la normalitat de poder anar al teatre amb una colla d'amics o a un concert on saltar i ballar amb un gran grup de gent al nostre voltant.
Però el format digital i la interacció que ens permet Internet avui dia ens pot ajudar molt a mantenir aquestes sensacions vives.
L'altre dia el raper Travis Scott va fer un concert al joc Fortnite, amb un públic de dotze milions de persones.
I què, si cadascú està ballant a casa seva?
Et sents part d'un tot, pots comentar i gaudir parlant i veient els teus amics.
La cultura segueix viva a les xarxes, la cultura és a partir d'ara interactiva.
Potser no podem viatjar aquest any, però gràcies als videojocs podem transportar-nos a qualsevol lloc, qualsevol moment.
Els videojocs han sabut humanitzar la tecnologia i crec, sens dubte, que qualsevol altre àmbit de la cultura i l'entreteniment s'haurà de reinventar i buscar un espai a les xarxes, on no només el contingut es pengi i s'oblidi en una pàgina estàtica, sinó on també es convidi el públic a interaccionar i participar abraçant la tecnologia, el llenguatge i les activitats pròpies dels videojocs.
La pantalla no ha de ser una finestra que ens ensenyi la cultura de lluny: ha de ser una porta que ens convidi a entrar i formar part d'aquesta nova cultura digital.
Xavier Puig, director d'orquestra i cor
La cultura hauria de ser un dret universal i un bé públic, com a element fonamental de formació i relació humanes.
Només amb un alt percentatge públic podem garantir-ne la qualitat, l'interès i la varietat artística de la cultura, així com la utilitat social, l'accés a tota la societat i la dignitat dels seus treballadors.
Estic convençut que tots aquests factors només són compatibles si els permet i supervisa la funció pública, que finalment és la més democràtica.
Naturalment, una funció pública valenta que exigeixi i valori amb criteris tècnics i experts tots aquests factors.
En l'àmbit musical, cal fer un esforç en la base de la sensibilitat i formació musical de la societat.
Cal, també, una major incidència en l'educació general i que la xarxa d'escoles de música, que no poden sostenir els ajuntaments, sigui més accessible a totes les capes de la societat.
En l'àmbit professional, ens cal una (petita) xarxa territorial pública (en alt percentatge, que en garanteixi la sostenibilitat) d'orquestres, cors i big bands de mides adaptades al territori, que no només ofereixin una programació de qualitat, atractiva i diversa, sinó que siguin revulsius culturals del territori, creadors de públic, col·laboradors de la tasca formativa, garants de la cohesió social i impulsors actius del desenvolupament artístic de les diferents comunitats, poblacions o demarcacions.
Haurien de ser els nuclis per als joves músics que estem formant i que no troben espais de treball digne al nostre país.
Així mateix, haurien de ser els instruments per mostrar la creativitat dels nostres compositors, recuperar el nostre patrimoni i explicar la nostra història musical.
Cal un gran pacte sectorial per donar oportunitats estables als nostres músics (revisables, no necessàriament vitalícies i en percentatges diversos de dedicació laboral), i alhora exigir-los un rendiment en el servei al col·lectiu del projecte, en el servei públic a la societat i en el servei artístic a la música.
Paral·lelament, imagino un col·lectiu de músics que per necessitats dels conjunts i del repertori, per conciliació laboral o personal, o simplement per vocació personal, siguin autònoms freelance; també ells han de tenir unes condicions de cobertura laboral que els permetin desenvolupar la seva tasca, com en altres països.
Molts experts vinculen aquesta pandèmia amb la nostra relació amb els sistemes ecològics.
La degradació dels hàbitats, la davallada de la biodiversitat i la proximitat dels humans a la vida salvatge han comportat contactes massius amb patògens com el que provoca la SARS o aquest coronavirus que la globalització ha escampat a una velocitat vertiginosa.
Ecosistemes malalts i empobrits porten a humans malalts i empobrits perquè, encara que ens entestem en el contrari, en som part.
El trànsit cap a un model socioeconòmic adaptat al context ecològic és segurament el gran repte al qual la societat actual s'enfronta.
No obstant això, les dècades passen i els indicadors ecològics continuen empitjorant.
La raó es mostra insuficient per a engegar el canvi; es requereixen altes dosis d'imaginació i emoció per a fer-ho possible.
Necessitem l'art per a sortir del paradigma que ens immobilitza entre la desesperança i la indiferència, i obrir l'imaginari dels possibles.
Perquè l'art permet traspassar els límits d'allò plantejable i experimentar-ho com a real.
I això li confereix un potencial transformador de les subjectivitats cap a perspectives menys antropocèntriques des d'on poder pensar altres maneres de convivència ecològica.
Per tal que l'art pugui exercir aquest paper, cal alliberar-lo del seu encasellament i deixar que desbordi, que impregni totes les disciplines.
Cal emancipar la creació de les lògiques capitalistes i productivistes, i reconèixer el pensament artístic com a generador de coneixement.
L'art no ha de ser rescatat ni ajudat.
El sistema d'ajuts, beques i compra de producte enfronta i burocratitza els artistes, i relega l'art a la precarietat i al servei del capital.
Així, doncs, perquè l'art pugui desenvolupar la seva funció com a catalitzador del necessari canvi ecosocial, és imprescindible donar-li l'espai, el temps, els recursos i el reconeixement social que aquesta important tasca mereix, i atorgar la responsabilitat als artistes de ser els alquimistes que, juntament amb els científics, els filòsofs, els polítics i altres actors, han de fer possible el projecte social de coexistència ecològica.
Diuen que després de la pandèmia de la COVID-19 tot canviarà.
Seria ingenu creure que les formes de treballar i socialitzar canviaran, que les relacions econòmiques canviaran, que el sistema internacional canviarà... i que la cultura es quedarà igual que abans.
En aquest breu espai m'agradaria defensar dues tesis: que la cultura també ha estat víctima i còmplice del procés d'acceleració capitalista i que el futur de la cultura en el nou món que s'albira passa pel decreixement.
Per concretar una reflexió tan ambiciosa com aquesta, em limitaré a un camp molt específic, la producció editorial i, més exactament, la literària, i a glossar una il·luminadora sentència de l'editora Sandra Ollo, quan la van entrevistar amb motiu del 40è aniversari de Quaderns Crema i el 20è d'Acantilado.
Periodista: «Per què es publica tant?».
Ollo: «Es publica tant perquè s'escriu massa».
Al meu parer, els termes del teorema s'haurien d'invertir: s'escriu tant perquè es publica massa.
En general, el llibre ha perdut el seu paper civilitzador i s'ha convertit en un objecte de consum més.
En molts casos, la tasca consisteix a publicar, no vendre i destruir estocs.
Això no és respectar la cultura, ni el medi ambient, ni la sostenibilitat.
Fixem-nos en què s'ha convertit Sant Jordi.
Contràriament al que alguns es pensen, el nostre Sant Jordi no és la glorificació del llibre, sinó la seva devaluació.
L'endemà de Sant Jordi se'ns informa dels llibres més venuts, no pas dels més llegits o, simplement, dels millors.
Sempre sabem el calaix que s'ha fet; mai la felicitat que les vendes han aportat a la societat.
Conclusió: el decreixement que es predica en tants àmbits apliquem-lo també a la cultura.