projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Aquest article tracta de la normalització de la llengua catalana en les tecnologies de la informació i la comunicació (tic), exposa les actuacions principals del termcat en aquest àmbit, es destaca alguns dels recursos que faciliten l'extensió de l'ús social del català i analitza la naturalesa i les tendències neològiques de la terminologia de les noves tecnologies actualment.
L'expansió de les tic i, especialment, d'Internet ha tingut una incidència transformadora tant en l'esfera social com en la individual, alhora que potencialment ha apropat la tecnologia a qualsevol usuari.
I no únicament la tecnologia ha transcendit l'àmbit especialitzat, també la llengua que utilitzem per referir-nos-hi ha esdevingut un fenomen d'interès general.
El Centre de Terminologia termcat ha estudiat la llengua i, sobretot, la terminologia de les TIC, ha ofert recursos per a l'ús de la llengua catalana en el món de la tecnologia i ha facilitat eines per a una creació terminològica apta per a designar els nous conceptes d'aquest camp.
D'una banda, la sistematització terminològica ha donat com a fruit tot de diccionaris especialitzats i tríptics; de l'altra, el centre ha utilitzat Internet com a plataforma per a fer accessible a la societat en general els recursos que elabora.
Mitjançant el web es difon informació sobre activitats, serveis i productes relacionats amb la terminologia catalana, amb les diverses llengües especialitzades i amb àrees afins, com ara la traducció, la documentació o la sociolingüística.
Dels recursos oferts en línia, destaquen principalment el Cercaterm (servei automatitzat de consultes terminològiques), la Neoloteca (diccionari dels neologismes normalitzats en català) i la Biblioteca (base de dades amb informació bibliogràfica sobre les obres que contenen terminologia en català).
A més, el centre ofereix assessorament a les empreses i les organitzacions per a l'elaboració de documentació tècnica i per a la traducció i l'adaptació de programes informàtics en català, amb l'objectiu de facilitar l'ús de la llengua en el sector tecnològic.
El termcat també ha contribuït a la difusió de la terminologia sistematitzada de les tic i dels recursos tecnològics i lingüístics que faciliten l'ús del català en aquest àmbit participant en activitats públiques diverses, com ara cursos, jornades i congressos relacionats amb la llengua i la tecnologia.
L'article, després de fer unes consideracions preliminars sobre la significació del nou Estatut en l'àmbit de la distribució de competències, se centra en l'anàlisi de la competència reconeguda a l'article 143 eac en matèria de llengua pròpia.
En aquest sentit, després d'analitzar el binomi llengua pròpia-llengua oficial, s'estudia com aquest ha tingut ressò a la jurisprudència constitucional i de quina manera aquesta s'ha pronunciat a l'entorn de la competència en matèria lingüística de les comunitats amb llengua pròpia i de la competència que queda a l'Estat en relació amb el castellà.
Juntament amb això, s'analitzen altres factors que, com es deriva de la mateixa jurisprudència, incideixen i condicionen l'exercici de la competència autonòmica; particularment, el sector material substantiu en què aquesta s'ha d'aplicar (ensenyament, consumidors, etc.), i que té el seu propi règim competencial, i la incidència que té el fet que la competència lingüística autonòmica s'hagi d'exercitar també davant d'administracions que no són la de la Generalitat.
Com es mostra en aquest treball, la construcció jurisprudencial a l'entorn d'aquestes qüestions no ha estat pas unívoca ni exempta de contradiccions.
A continuació, s'analitza la competència del nou article 143 eac (tot subratllant la retallada que va patir durant la tramitació al Congrés, i les conseqüències que aquesta pot tenir), així com quin és l'espai que queda per a l'Estat, especialment en l'àmbit del ensenyament, ateses les propostes recents d'algun partit de reformar la Llei estatal d'educació per tal d'incloure-hi el dret a rebre ensenyament en la llengua vehicular que l'alumnat esculli, de manera que a les comunitats autònomes amb dues llengües oficials se separaria els alumnes en funció de la seva elecció.
Finalment, es fan algunes consideracions sobre el desplegament de l'article 143 eac, així com una referència a la incidència que pot tenir la recent stc 247/2007 sobre els drets lingüístics, atesa l'existència de la competència sobre llengua pròpia.
En aquest article reflexionem sobre com impactarà la revolució digital en la supervivència de les llengües en un futur no gaire llunyà.
Si una cosa tenim clara és que el llenguatge humà serà el mitjà de comunicació predominant entre les persones i la tecnologia i entre les persones i el coneixement col·lectiu i la informació del món sencer.
Efectivament, l'ús d'una llengua o d'una altra determina la quantitat d'informació a la qual es pot accedir, així com els serveis disponibles.
La clau és el bagatge tecnològic amb què les diferents llengües s'enfronten al repte digital.
La riquesa dels recursos tecnològics de cada llengua afectarà crucialment les seves possibilitats d'arribar amb bona salut al segle XXII.
Les llengües en risc més immediat, evidentment, són aquelles afectades per la "diglòssia digital": els parlants bilingües d'una llengua regional i d'una llengua de la globalització, abans que perdre el tren digital, opten per la llengua gran i deixen de banda la que no participa en el progrés tecnològic.
Els efectes que això pot tenir en la diversitat lingüística de l'ecosistema digital, i per extensió en el món, són devastadors.
Les administracions públiques han incorporat les tecnologiues del llenguatge com a instrument per prestar els serveis públics de manera més eficaç i eficient.
Igualment, les administracions públiques estan fomentant, a través de diverses mesures, la insdústria de les tecnologies del llenguatge.
Aquest article té per objectiu identificar les normes que han de ser tingudes en compte en l'impuls del disseny, el desenvolupament i l'ús de les infraestructures lingüístiques en les administracions públiques.
A més, persegueix valorar l'impacte de la normativa per impulsar l'ús de les tecnologies del llenguatge en les administracions públiques.
Aquest treball presenta una anàlisi crítica del discurs de les polítiques lingüístiques de França relatives a la integració d'immigrants.
Segueix l'evolució dels debats de política lingüística i analitza com aquests han mutat progressivament des de la integració dels immigrants al control dels immigrants, convertint-se en la ideologia dominant en l'actualitat i creant un lligam entre aquests dos camps anteriorment separats.
Aquest treball analitza empíricament els requisits lingüístics obligatoris adoptats pels immigrants que pretenen entrar a França, residir-hi, reunir-s'hi amb la família, o naturalitzar-s'hi.
També analitza de forma empírica el discurs i els dispositius narratius emprats per a invocar els mites i les convencions, identitats i valors nacionals, destinats a legitimar aquest enfocament lingüístic utilitari.
Conclou que aquest nou instrument –la llengua– revela un pensament estratègic per part de les elits polítiques de França consistent a utilitzar un discurs políticament acceptat -el de la integració, la participació i la inclusió– per a assolir resultats potencialment criticables i discriminatoris de l'exclusió i del control.
Aquest article comença avaluant l'àmbit i els límits de la planificació lingüística familiar.
Després, passa a examinar la barreja de factors que intervenen en les ideologies i trajectòries de les llengües.
A continuació, dóna una breu descripció dels nous parlants del català i presenta dades sobre les llengües d'identificació i les llengües L1 a la Catalunya contemporània.
S'analitzen detalladament catorze entrevistes amb parelles L1 castellà/català i castellà/francès.
El treball conclou comentant les dades i oferint algunes conclusions.
Aquesta secció monogràfica de la Revista de Llengua i Dret, Journal of Language and Law presenta els resultats de sis perspectives crítiques sobre els reptes que plantegen per a les institucions públiques les polítiques i les pràctiques de traducció i interpretació en les societats modernes.
Amb una mirada crítica i empírica, els articles que s'hi recullen ofereixen dades i reflexions sobre la importància de la disponibilitat lingüística en el gaudi de drets fonamentals i en possibilitar que les institucions executin el seus mandats amb eficiència.
L'article introductori revisa la funció dels serveis públics en les actuals societats multilingües, i també de la traducció i la interpretació en el marc de les polítiques que regeixen la disponibilitat lingüística.
Tot seguit, examina teories més o menys implícites, sovint contradictòries, de la traducció i la interpretació amb un breu debat sobre les funcions que s'atribueixen, de forma prescriptiva o descriptiva, a traductores i intèrprets.
Finalment, es presenten els articles de la secció monogràfica, que s'estructuren al voltant de dos eixos: a) una revisió de pràctiques que forneix dades per a la definició i la reforma de les polítiques públiques, i b) una revisió fonamental de la funció mateixa de la traducció i la interpretació en els serveis públics (TISP) a través d'estudis que ofereixen comparatives de les necessitats i de les percepcions de la TISP en àmbits diversos, com també dels reptes que ha d'afrontar la formació davant les realitats emergents.
La polèmica suscitada per la manera en què els diputats del partit basc Herri Batasuna van acatar la Constitució Espanyola després de les Eleccions Generals de 1989 és l'objecte d'aquest treball.
L'expressió que van emprar va ser: «Por imperativo legal, sí prometo», frase que la majoria de polítics espanyols va interpretar com a no vàlida, tot i que, més tard, el Tribunal Constitucional va reconèixer la plena condició de diputats dels membres d'Herri Batasuna.
Des d'un punt de vista lingüístic, l'autor argumenta que l'acte d'acatament a la Constitució no és realment un jurament o una promesa, tal com es va tendir a interpretar.
L'autor aclareix les divergències entre l'acte de «promesa» i el d'«acatament », alhora que remarca l'ambigüitat que presenta el reglament del Congrés, on no s'establia cap fórmula tancada per dur a terme l'acatament.
Una resolució de Presidència del Congrés sobre aquest tema va afegir una altra qüestió a la polèmica; els diputats d'Herri Batasuna van ser els únics a qui es va exigir sotmetre's a aquesta nova disposició, perquè van atacar la Constitució dies més tard que la resta dels diputats.
«Lògica de la conversa i actes de parla» és la segona part del treball, on l'autor, comparant diferents articles sobre el tema, analitza la possible anomalia causada per l'apèndix que els diputats d'Herri Batasuna van afegir a les seves promeses, i conclou que els sobreenteses que es derivaven de les fórmules emprades no servien per anul·lar el valor semàntic del verb «prometre», que sí van pronunciar.
Al darrer apartat, l'autor tracta de la manipulació política de les paraules i planteja el tema en el cas del Senat, on el reglament detalla de manera explícita la manera d'acatar la Constitució.
L'autor opina que aquests tipus de fórmules amb caràcter tancat són impròpies d'un estat democràtic.
Aquest article presenta amb detall una de les fases del projecte TIPp (Traducció i interpretació en els processos penals), que es pregunta per la realitat de la pràctica de la interpretació judicial en els jutjats penals espanyols.
La fase estudiada en aquesta contribució és el desenvolupament d'un sistema d'anotació de corpus oral creat ad hoc per poder descriure de manera rigorosa la pràctica de la interpretació judicial actual a Espanya a partir d'un corpus oral representatiu compilat a partir de processos penals que van tenir lloc als jutjats penals de Barcelona l'any 2015.
El sistema d'anotació es divideix en dues grans categories anomenades «d'interacció» i «textuals» i en aquest article es detalla l'anotació textual, que inclou una sèrie d'indicadors, genèrics i específics, per poder descriure la fidelitat de la transmissió del missatge en el procés d'interpretació.
Es presenten exemples concrets extrets del corpus oral i s'avancen alguns dels resultats que s'han obtingut sobre la pràctica de la interpretació judicial en tres combinacions lingüístiques: anglès-castellà, francès-castellà i romanès-castellà.
En aquest treball s'analitza des d'una perspectiva pragmàtica la tipologia de preguntes i respostes que s'usen en dos registres molt allunyats: el registre formal, propi d'un judici, i l'informal, propi d'una conversa col·loquial.
Els exemples que apareixen en l'article i tot el corpus d'anàlisi provenen exclusivament de les transcripcions d'un judici i una conversa reals.
L'anàlisi dels parells adjacents interrogatius (pregunta-resposta) mostra com es pot exercir un cert grau de control sobre la resposta o, dit d'una altra manera, condicionar la llibertat de la resposta en funció del tipus de pregunta que es formuli.
Aquest fet, que cal tenir present en qualsevol situació comunicativa, pren molta més rellevància en un fet de parla tan fonamentat en les preguntes i respostes com és el judici.
El contrast de la teoria gramatical amb les dades reals evidencia que hi ha uns tipus comuns de preguntes entre un judici i una conversa —i, per extensió, comuns a la majoria d'usos lingüístics— però també posa de manifest que hi ha preguntes vinculades al nivell de formalitat.
Així, per exemple, els mots cua (com ara oi?, eh?, no? ) i les preguntes interjectives són d'ús exclusiu a la conversa, mentre que la fórmula final [enunciat] + no és cert? s'usa amb molta freqüència en el judici.
Aquest article postula que la terminologia utilitzada per i per a la professió de traducció jurídica no és irrellevant i pot afectar la percepció de l'estatus de la professió, la professionalització, el seu apoderament i, fins i tot, la remuneració.
En un estudi realitzat per Pym et al.
(2012) es posen en relleu problemes greus de senyalització en la professió de traducció en general; mentre que Katan (2011a) dona compte de la percepció generalitzada que tenen els mateixos traductors d'un estatus baix de la seva professió.
S'han investigat de forma exhaustiva els factors que afavoreixen i obstaculitzen la professionalització i l'apoderament dels traductors (com ara, Dam i Koskinen 2016; Dam i Zethsen 2010; Sela-Sheffy 2011), mentre recentment s'ha registrat una forta tendència a la baixa de l'import que els clients sembla que estan disposats a pagar en concepte d'una traducció jurídica.
No obstant això, semblaria que en la literatura hi ha poca reflexió al voltant dels termes realment utilitzats en el procés de contractació de serveis de traducció jurídica i per fer referència a les parts implicades.
Com a mostra breu en llengua anglesa, podem establir una successió de termes que van des d'«asset», «resource», «vendor», «freelancer», «supplier» i «provider» fins a «professional» i «practitioner», i valorar com s'associen aquests termes a les professions del món del dret i la traducció i la gran varietat de connotacions que posseeixen (Scott 2015).
Així mateix, també analitzem altres exemples procedents d'una enquesta feta a escala mundial a les diferents parts que participen en el mercat de serveis externalitzats de traducció jurídica (Scott 2016a).
Les conclusions tenen en compte el potencial de conceptes com la construcció de la marca d'una professió ( occupational branding ) (Ashcraft et al.
2012) i les implicacions de la creació de la consciència terminològica per als programes de formació dels traductors jurídics, organismes que representen grups professionals i per a traductors jurídics particulars.
Una de les principals característiques dels textos juridicoadministratius des del punt de vista lingüístic és l'abús de paraules i expressions que indiquen que ens trobem davant d'una cosa que ja ha aparegut en el discurs, és a dir, el que s'anomena elements anafòrics.
En la tradició textual jurídica espanyola, destaca un element sobre la resta de procediments que es posen en pràctica per marcar l'anàfora: el participi dicho utilitzat freqüentment com a adjectiu demostratiu.
En aquesta contribució ens centrarem, no obstant això, en altres adjectius –tots ells deverbals de participi– que s'incorporen al sistema de marcatge anafòric posteriorment a dicho: citado, mencionado, referido, aludido, referenciado, señalado, etc.
D'una banda, oferirem els índexs de freqüència i la classificació d'aquests adjectius en funció dels contextos sintàctics en els quals apareixen en textos de la jurisprudència actual (el corpus està format per 500 sentències dels sis primers mesos de l'any 2013); i, d'una altra, proposarem la data a partir de la qual aquests adjectius comencen a competir amb dicho per marcar l'anàfora en els textos jurídics.
L'objectiu últim d'aquest treball és realitzar un estudi quantitatiu i qualitatiu que evidenciï que la forma en què estan verbalitzades les dues lleis que regulen la violència de gènere i domèstica a Espanya i Anglaterra des del punt de vista lèxic té molt a veure amb els objectius polítics o sociològics que la llei es proposa abordar.
L'article analitza el que Garofalo (2017: 56) anomena "els elements axiològics" o unitats lèxiques valoratives que expressen la involucració emocional en les lleis i com es produeixen de diferent manera depenent de la cultura jurídica de què es tracti.
El corpus analitzat es compon de la Llei orgànica espanyola 1/2004, de mesures de protecció integral contra la violència de gènere, i la Llei de 2004 sobre violència domèstica, delictes a la llar i les seves víctimes, d'Anglaterra i Gal·les.
L'anàlisi consta de dues fases: la primera porta a terme un processament automàtic per mitjà d'Antconc 2.0 (Anthony, 2014), per tal d'obtenir una llista de paraules clau indicadores de la rellevància i freqüència en cada corpus dels termes que pertanyen a l'àmbit del llenguatge jurídic i d'aquells que conceptualitzen el marc conceptual de la violència domèstica i de gènere, respectivament.
En la segona fase s'ha utilitzat la perspectiva de l'anàlisi del sentiment i, més específicament, el programa Lingmotif v.1.0 (Moreno Ortiz, 2017), per tal d'estudiar la polaritat (positiva, negativa o neutra) i la intensitat de sentiment d'aquests textos legislatius, mitjançant una anàlisi lèxica detallada duta a terme per l'esmentat programa.
En la seva primera part, l'article fa un balanç de l'evolució del dret lingüístic de la Unió Europea des dels seus inicis fins a l'actualitat, tant des del vessant institucional com de la seva normativa sectorial.
D'aquesta anàlisi se'n desprèn l'estabilitat dels seus principis i normes fonamentals.
A més, l'article destaca la capacitat d'adaptació del sistema lingüístic de la Unió a l'ampliació successiva del nombre de les seves llengües oficials, amb un plantejament respectuós de la igualtat jurídica formal de les llengües alhora que pragmàtic.
Com a principal anomalia de la seva evolució, l'article remarca la marginació de les llengües que, tot i ser oficials en un estat membre, no tenen, al mateix temps, la consideració de llengües oficials de la UE.
Aquesta conclusió continua destacant-se com a rellevant en la segona part de l'article, dedicada a les relacions del dret lingüístic de la Unió amb la llengua catalana.
En aquest sentit, a més de descriure la posició jurídica d'aquesta llengua en el sistema lingüístic de la Unió, l'article planteja la possibilitat que es pugui qüestionar la legalitat de les normes sectorials de la Unió Europea que, en no tenir en compte la condició d'oficialitat de la llengua catalana –o, per extensió, de les llengües europees que disposen d'un estatus d'oficialitat semblant en un dels seus estats membres– poden arribar a tenir com a conseqüència restringir el seu àmbit d'oficialitat interna.
Aquest article explora els models a través dels quals es relacionen l'autonomia política i la diversitat lingüística.
Per tant, constitueix una aproximació a la relació entre diferents formes d'autonomia (territorial, no territorial) i els models educatius que separen o uneixen estudiants amb diferents passats lingüístics (a través de polítiques d'immersió).
Reflecteix dos conceptes de llarg recorregut: el de la imaginació d'una pàtria (homeland) i el de llengua materna (on l'idioma és l'essència d'un grup determinat).
S'hi fan servir quatre paràmetres: d'una banda, els principis de territorialitat i personalitat relatius a l'autonomia i als drets lingüístics i, d'una altra, els principis de separació i immersió relatius a la política de l'ensenyament públic en matèria de llengües.
Seguint la idea que el contacte entre grups ètnics diferents promou la integració, advoca per sistemes educatius basats en la immersió que promouen la integració amb el respecte pertinent als drets lingüístics i a la identitat nacional, ètnica o lingüística tant dels estudiants minoritaris com dels estudiants que constitueixen la (relativa) majoria.
L'autor ens presenta una relació sobre les llengües i la glotopolítica al Tirol del Sud que ve a ser una contribució a la discussió sobre la «cooficialitat de les llengües corses i franceses.»
La història de la majoria de pobles minoritaris ve determinada per tres moments importants, ja sigui des del punt de vista de la formació de la consciència col·lectiva, ja sigui per a la creació de la condició actual de minoria: d) moment heroic/ mític (sentiment de pertànyer a un mateix grup cultural i lingüístic i que determina una autoconsciència nacional); b) moment històricament determinant (creació de la condició de ser minoritari); c) moment «constituent» (coexistència jurídica de diferents grups ètnics i lingüístics sobre la base de la igualtat i la proporcionalitat).
Al Tirol del Sud s'ha optat pel pluralisme lingüístic estructurat per criteris institucionals.
Actualment, hi ha un increment de la població de parla alemanya a causa d'una taxa de natalitat superior a la de parla italiana i a una lleu emigració italiana.
Per tant, la subdivisió lingüística del territori és molt variada: la manya, amb diferents dialectes.
L'alemany del Tirol del Sud pot ser classificat com una llengua minoritària en el context nacional tenint una llengua de referència majoritària internacionalment i com una llengua majoritària en el context regional, al contrari de l'italià.
Les normes de les Nacions Unides són la base internacional de protecció de les llengües minoritàries.
Però aquesta protecció no és la mateixa per a totes les llengües: molt sovint els interessos de l'estat centralitzat no permeten l'autonomia lingüística i aquest és el punt crucial del plurilingüisme del Tirol del Sud.