Afectació de la costa catalana pel temporal marítim del 2018 (ICGC)
En aquest apartat, s'indica l'evolució històrica de les principals variables climàtiques a Catalunya i l'anàlisi d'altres variables que afins que mostren les evidències del canvi climàtic.
Segons el Butlletí anual d'indicadors climàtics corresponent a l'any 2019 (BAIC 2019), la variació de la temperatura mitjana de l'aire a Catalunya per al període 1950-2019 mostra un ritme d'increment de +0,25°C/decenni, un valor estadísticament significatiu.
Les dades provenen de 23 sèries de temperatura ben distribuïdes pel territori dels darrers 70 anys.
Així mateix, es disposa d'una àmplia cobertura temporal de sèries registrades tant a l'Observatori de l'Ebre i de l'Observatori Fabra que abasten un període de 100 anys.
Les dades mostren increments de temperatura de +0.15 oC /decenni a l'Ebre (1905-2019) i a Barcelona (1914-2019).
La tendència mitjana de la precipitació anual al conjunt de Catalunya per al període 1950-2019 presenta un valor negatiu de -1.6%/decenni.
Tot i això, aquest és un valor sense significació estadística.
Les dades provenen de 70 sèries de precipitació mensual que cobreixen el període 1950-2019.
La precipitació d'estiu és l'única que presenta una tendència clara i robusta a tot el país, disminuint en mitjana gairebé un 6% per decenni en els darrers 70 anys.
Amb un grau de confiança molt elevat, es constata un increment en tots els índexs relacionats amb l'augment tèrmic de dies i nits càlids i una disminució en els relatius a dies o períodes freds.
A l'Observatori de l'Ebre i a l'Observatori Fabra es registren entre 26 i 23 nits tropicals més que no pas al principi del s.XX, i les ratxes càlides són entre 10 i 11 dies més llargues.
En sentit contrari, la durada de la ratxa freda és entre 7 i 8 dies més curta i els dies de glaçada anuals han disminuït en 3 dies per al mateix període.
Altres estudis conclouen que el nombre de períodes de sequera a Catalunya durant la segona meitat del s.XX presenta una tendència significativa cap a l'augment a resolució anual i durant l'hivern.
La sèrie climàtica de la temperatura de l'aigua del mar de l'Estartit (Baix Empordà), amb registres continus d'aquesta variable a diferents profunditats des de 1974, i la posada en funcionament d'un mareògraf l'any 1990 converteixen aquest punt de la costa catalana en un referent per a analitzar l'evolució de la temperatura i el nivell de l'aigua del mar.
La temperatura de l'aigua del mar a l'Estartit ha augmentat de manera estadísticament significativa a un ritme de +0.32oC/decenni en superfície, +0,26 °C/ decenni als primers 50 m de fondària, una tendència que disminueix fins a +0,20 °C/decenni als 80 m de profunditat.
Així mateix, el nivell del mar mostra una tendència positiva estadísticament significativa de +3,3 cm/decenni
Les masses de gel i la neu a les àrees més elevades del Pirineu occidental català, que han pogut ser analitzades en detall a partir d'imatges i fotografies preses des del decenni de 1980.
En aquests moments, es pot afirmar amb rotunditat que a Catalunya ja no hi ha cap aparell glacial visible, i únicament s'intueix l'existència d'una glacera rocallosa al massís de Besiberri.
Al massís Aneto-Maladeta, dels 13 aparells glacials catalogats l'any 2008 s'ha passat a 11 aparells al final del 2014, amb una regressió contundent de tots (pèrdua de gruix i d'extensió), que ha generat fragmentacions i catalogacions inferiors a la de glacera.
Les pèrdues actuals de gruix de gel són d'1,5 cm/any i tripliquen les mitjanes del període 1985-2005.
En el període 2008-2014 el retrocés de la glacera oriental de la Maladeta ha estat de 81,5 m.