La biografia de Josep Carner Puig-Oriol i la biografia literària de Carner s'expressen en tres segments:
Jo llegia perquè la meva mare llegia, i escrivia de veure-ho fer al meu pare (Carner a Tomàs Garcés, Revista de Catalunya, 1927).
Josep Carner i Puig-Oriol neix a Barcelona, al número 8 del carrer d'Aribau, el 9 de febrer de 1884, únic fill de Sebastià-Josep Carner i Tort, 1850-1935, i Maria-Anna (Mariagna) Puig-Oriol i Oliver, † 1912.
En el solar de la casa natal s'hi alça actualment un immoble de nova planta de la Universitat de Barcelona.
Un edifici que porta el nom del poeta i que allotja aules i despatxos de la Facultat de Filologia.
El pare, farmacèutic al mateix carrer d'Aribau, deixa aviat la farmàcia pel periodisme, un ofici més proper a la inclinació que sentia per l'art dramàtic.
Potser aquest canvi representa també el trasllat de la família a un nou domicili, a la ciutat vella, al petit eixample del Raval, al carrer del Dr.
De petit l'atreia el món meravellós de Les mil i una nits i el Romancer popular ( cançons feudals cavalleresques ), editat per Marian Aguiló i aparegut el 1893.
Ell, lector precoç, contagiat del gust per l'escriptura, llegeix per no deixar-se devorar per l'avorriment, i envia, d'amagat dels pares, les primeres provatures literàries a L'Aureneta, una revista que s'imprimia al seu carrer.
I n'hi envia tantes, totes signades amb pseudònims (un hàbit innat), que el director comença a sospitar.
S'hi posa en contacte des de la pàgina de la revista, però ell no es vol donar a conèixer.
I quan el director finalment l'enxampa, publica la notícia entusiasmat: «Un geni en embrió», on passa llista, meravellat, dels treballs escrits per «un noi de 12 anys! que es diu Josep Manel Carner».
A tretze anys el 1897 obté els dos primers premis literaris: dos accèssits al certamen «científico-literari» de la revista L'Atlàntida, i aquest mateix any, després d'haver obtingut el grau de batxiller, es matricula a la Universitat, on es gradua en Dret el 1902 i en Filosofia i Lletres el 1904.
El 1903 es trasllada a Madrid per llicenciar-se en Dret i posteriorment per doctorar-s'hi.
Durant els anys universitaris, Carner es relaciona amb altres joves (Emili Vallès, Joan Alzina, Rafael Masó), que seran els primers companys en empreses culturals, i amb Jaume Bofill i Mates (Guerau de Liost en poesia), amic entranyable i interlocutor literari.
Va conèixer també persones que van tenir un paper destacat en la seva formació: el bisbe Torras i Bages, mentor de la joventut catòlica catalanista, que postulava una funció pedagògica de l'art; Miquel Costa i Llobera, el poeta català que Carner més admirava en aquests anys; i la seva ombra tutelar, Enric Prat de la Riba, home fort de la Lliga Regionalista, director de l'òrgan periodístic del partit i futur president de la Mancomunitat.
Prat va creure en la capacitat intel·lectual del poeta i li va confiar càrrecs de responsabilitat fins a la seva mort prematura el 1917.
Al seu empar, Carner es va convertir molt aviat, el 1903, en col·laborador assidu de La Veu de Catalunya, i durant vint-i-sis anys hi publica tota mena d'escrits: articles d'actualitat política i cultural, editorials, assajos, i també obres de creació, com les breus proses dels inicis, que després formaran L'idili dels nyanyos (1903) i Deu rondalles de Jesús infant (1904).
El seu primer imprès solt, però, és una peça de teatre intitulada Al vapor (1901), «una joguina en un acte i en prosa», signada Pere de Maldar, i estrenada «ab molt bon èxit, la nit del 11 de febrer» del mateix any per la companyia de l'actor Enric Guitart i publicada per una col·lecció teatral.
El mateix 1901 guanya premis a dos certàmens de Sarrià (Barcelona) per dues obretes més: Trista i La llàntia que s'apaga.
I tancant aquesta etapa de dedicació al teatre, cal fer esment de tres adaptacions escèniques, dues llegendes, El comte l'Arnau (1905) i Lo miracle del Tallat (1906), i una rondalla, La Fustots (1906), que es representen, musicades, en el marc dels «Espectacles i Audicions Graner».
A finals de 1902, poc satisfet de les revistes on col·labora més o menys activament, Universitat Catalana i Montserrat, engresca un grup d'amics universitaris per crear-ne una ex novo, que superi les existents i que puguin sentir com a pròpia.
Catalunya, 1903-1905, és un projecte editorial ambiciós, una revista literària amb una especial atenció a la poesia, i farcida de textos seus.
Participa a tants certàmens literaris com pot.
És important en aquests inicis la Flor obtinguda a Olot el 1901 amb 'Els primers versos', el poema que encapçala el primer llibre.
El 1901 obté a Sarrià una altra Flor amb un jurat de luxe: Guimerà, Verdaguer i Rubió i Lluch.
El 1902 una nova Flor s'afegeix a la llista, la dels Jocs de la revista L'Enderroch de Girona, que són el preludi dels Jocs Florals de la ciutat.
El 1903 obté un premi ordinari al més prestigiós dels certàmens poètics catalans, els Jocs Florals de Barcelona, amb 'La Sacra Espectació dels Patriarcas', i el segon arriba l'any següent amb " Corones ".
El 1905 va estar a punt d'obtenir el tercer i el títol de Mestre en Gai Saber.
El debat entre els membres del Jurat va ser dur i es va saldar amb la insòlita dimissió de tres dels quatre membres, els que defensaven el poema de Carner.
El seu primer llibre de versos, Llibre dels Poetas (1904), es posa a la venda el 1904, per bé que «demorà» a la impremta un any i mig abans de ser «finalment» enllestit, segons explica l'autor, amb humor, al colofó.
El Llibre és un exercici retòric on el poeta assaja gairebé totes les possibilitats mètriques de la llengua: és un llibre admirable.
La majoria dels poemes que el conformen van ser escrits, en efecte, als disset o divuit anys.
I havien estat donats a conèixer anteriorment, abans de ser revisats i incorporats al Llibre.
Un procés de revisió, conscient i apassionat, que es repetirà a cada nou llibre de poemes, i que ens informa de l'evolució que ha experimentat el text, un procés imprescindible per entendre els poemes en tota la seva magnitud.
El Primer (1905) i el II llibre de sonets (1907) formen una col·lecció de cent cinquanta composicions, que no són sinó una part del gran nombre de sonets que poblaran la seva obra posterior.
I com a prefaci d'aquests dos llibres, una colla de joves confrares saluden i celebren amb sonets i sonets una mena de naixement formal del gènere (amb la pomposa gravetat de qui condueix per primera vegada el vehicle).
Els dos llibres, en qualsevol cas, són un exercici d'adaptació a un tipus de composició poètica que havia estat molt poc conreada en català i que el poeta s'afanya a dominar en un esforç encaminat a sincronitzar la poesia catalana amb la gran tradició europea (de Petrarca a Baudelaire).
Carner s'instal·la còmodament en el sonet i instaura de fet la voga sonetista a Catalunya.
Entre aquests dos llibres publica Els fruits saborosos (1906), «una mena de formal bateig meu en literatura», que va ser rebut com a model de poesia classicitzant i li va proporcionar fama entre els seus col·legues i els altres lectors de poesia catalana.
Ell mateix va relatar, al pròleg a la segona edició (revisió) del recull (1928), l'entusiasme unànime que va suscitar entre els poetes de la seva generació i entre els més consolidats i admirats: Costa, Alcover, Maragall, Alomar.
Així, doncs, Carner, tot i la seva joventut, era ben considerat entre col·legues de més edat.
No solament per la seva poesia, tan nova, sinó també per la intel·ligència, la ironia, la conversa.
Els confrares més joves l'admiraven i el reconeixien com a capdavanter indiscutible de generació.
A les Memòries, Sagarra ho expressa així: «Carner no era per nosaltres l'excèntric ni l'incomprès de les velles generacions floralesques; era el joveníssim capità d'un moviment que nosaltres pressentíem que també seria el nostre».
Dirigeix una nova revista cultural de curta durada, Empori (1907-1908), tot i que a la capçalera hi figura un altre director.
El 1908, precisament, i després d'haver incorporat i assentat el sonet a la seva paleta artística, apareixen els primers assaigs d'un altre gènere líric fonamental: la cançó amorosa, i aquestes provatures, presentades en certàmens literaris o aparegudes a la premsa a partir de 1908, s'incorporen al llibre següent: Verger de les galan i es.
El primer a adonar-se de la importància d'aquesta consecució va ser un joveníssim Carles Riba que, en el seu primer article de crítica literària escrit arran de la publicació de La paraula en el vent (1914), fa una valoració del guany capital d'aquesta aportació de Carner a la poesia catalana: «a una literatura li és més fàcil pujar fins a l'encelada entonació de l'oda heroica, que conquistar la simplicitat de la cançó».
Un altre camp creatiu que omple de cap a cap la seva trajectòria d'escriptor és la traducció, per ofici i per passió («la traducció és el millor mètode per entrenar-se a ben escriure», De l'art de traduir ).
La primera traducció publicada a la premsa és del primer any que ell es declara escriptor, el 1896.
Deu anys més tard, tradueix tres obres de Shakespeare per compte de l'Editorial Domènech (que publicava les obres del dramaturg anglès traduïdes per diversos autors): El somni d'una nit d'estiu (1908), Les alegres comares de Windsor (1909) i La tempesta (1910).
Són uns temps en què pro pane lucrando intensifica la dedicació a traduir: Menjar de franc (1909) de Tristan Bernard, El malalt imaginari (1909) de Molière, Les floretes de sant Francesc (1910).
Signa també per l'Editorial Domènech, on exercia de director literari, la traducció castellana de Jacobé (1909) de Ruyra, una prosa que admirava.
I salda el deute contret amb Verdaguer, referent indispensable en l'aprenentatge dels rudiments de la llengua poètica catalana, adaptant al teatre Canigó (1910), amb una especial dramatúrgia que incorpora al poema dues terceres parts de versos seus i conserva una tercera part de Verdaguer.
Musicada pel mestre Pahissa, l'obra es va representar a Figueres i a Barcelona.
Ruyra, Verdaguer... precisament, sobre aquests dos grans autors i sobre Carner, Rodoreda, al pròleg de Quanta, quanta guerra..., 1980, expressa: «Encara que no vingui a tomb voldria retre homenatge a tres grans figures que m'han ajudat en la meva feina.
Homes de gran categoria, de molta classe, que van picar pedra a la pedrera de l'idioma i van descobrir-hi vetes d'or.
Per aquesta herència els vull significar tot el meu respecte i tot el meu agraïment».
El 1910 Carner té 26 anys i lluita per guanyar-se la vida, no pas amb les carreres que va estudiar, com anem veient, sinó amb col·laboracions a la premsa i amb treballs editorials.
Usa la seva llengua per a la creació, en poemes i proses, obres de teatre i traduccions (en vers i en prosa), però també se serveix subsidiàriament del castellà («el catalán de todos los tiempos que ha escrito mejor el castellano», dirà d'ell, anys més tard, Ortega y Gasset, com hem llegit a la Presentació d'aquest Any Carner).
En aquesta època continua participant molt activament als nombrosos certàmens literaris que s'organitzen a moltes poblacions de Catalunya.
Als primers temps, hi participa per veure ratificada la seva obra per un jurat de persones si fa no fa doctes en la matèria, però molt aviat ell i una colla de poetes amics seus s'adonen que l'obtenció d'un gerro artístic com a premi, per molt preciós que fos, és un incentiu molt menys preuat que la prosaica remuneració en metàl·lic, i aconsegueixen, amb el temps, d'instaurar aquesta nova modalitat de premis.
Guanya la Flor Natural als Jocs de Barcelona de 1910.
Essent el seu tercer premi ordinari, li donava dret a ser nomenat Mestre en Gai Saber.
No pas sense polèmica, perquè havia signat el poema premiat ('L'estranya amor') amb un pseudònim (Oleguer Recó), i el procediment va fer dubtar el jurat a l'hora de concedir-li el premi.
Carner era amb prou feines tolerat pel Consistori dels Jocs, i les tensions es van fer més evidents el 1915 quan va decidir, amb altres poetes, de proposar al Consistori (un escleròtic reducte de tradicionalistes antinormistes), d'adoptar les normes ortogràfiques de l'Institut.
En no aconseguir-ho, va optar per no tornar-hi a participar fins que les normes no hi fossin admeses (fet i fet, set anys: hi va guanyar un premi el 1922).
El 1907, Prat de la Riba, poc després d'haver estat nomenat president de la Diputació de Barcelona, havia creat l'Institut d'Estudis Catalans, i el 1911 en constituir la Secció Filològica, Carner n'és nomenat secretari.
Però el membre més destacat d'aquesta institució capital és Pompeu Fabra, que el 1912 publicava la importantíssima Gramática de la lengua catalana.
Nomenat responsable de les Oficines Lexicogràfiques, Fabra és l'autor, per bé que no explícit, de l'eina cabdal en la fixació del català modern, les Normes ortogràfiques, fetes públiques per l'Institut el gener de 1913 mitjançant un breu opuscle, i divulgades per la premsa catalanista.
Tomàs Garcés recull a «Conversa amb Josep Carner» ( Revista de Catalunya, 1927) l'opinió que Fabra i la seva labor normalitzadora mereixien al poeta:
Tinc l'honor d'haver estat, cronològicament, el primer ministerial de l'obra de Pompeu Fabra.
Per mi, la qüestió de la fixació de la llengua era, políticament, l'afer més greu que podien escometre els catalans.
El cas d'en Fabra s'ha donat poques vegades, tan perfecte, en la història de les literatures: és un cas d'equilibri magnífic entre la ciència i el gust.
Sota la direcció d'en Fabra el progrés del català ha estat evident.
Abans de la «batalla normista», el poeta publica un text que, en certa manera, es relaciona amb la discussió de la llengua i els criteris científics que l'han de regir: La malvestat d'Oriana (1910), una llegenda prosimètrica que l'autor fingeix irònicament haver copiat de manuscrits medievals «ab escrupolosa pietat arqueològica, a guisa dels scients».
El pastitx és, d'altra banda, l'única narració llarga que Carner ha deixat escrita.
El llibre següent, Verger de les galan i es (1911), és el primer format íntegrament per poemes d'amor, el seu primer cançoner amorós.
Les monjoies (1912), més heterogeni que l'anterior, conté espurnes del gran Carner de Nabí.
L'agost de 1911 inicia a La Veu la rúbrica «Rims de l'hora», signada amb el pseudònim Two, que es perllonga fins a 1915.
Es tracta de la rúbrica i del pseudònim poètic de més durada que Carner consolida a la premsa.
S'hi van apuntar altres poetes, molt esporàdicament de forma.
El primer, amb pseudònim reservat, One: Guerau de Liost.
La rúbrica sempre sortia a la primera plana del diari i prop de la glossa d'Eugeni d'Ors.
El 28 d'abril de 1912 moria la seva mare.
La seva inquietud viatgera es desperta i es plasma l'estiu següent, el de 1913, en un viatge que li descobreix ciutats i cultures europees, França, Gran Bretanya, Bèlgica: Tolosa, Bordeus, París, Londres, Edimburg, Anvers, París.
I durant el bienni 1913-1914 dirigeix Catalunya, continuació en català de La Cataluña (1907-1910), després Cataluña (1911-1912), setmanaris en castellà pensats per exportar a Espanya les idees de la Lliga Regionalista.
Eren els temps en què Carner va ser batejat com a «Príncep dels poetes», sobrenom que ha perdurat en la memòria dels lectors de poesia.
Era el 1914, l'any de la creació de la Mancomunitat.
L'any del seu assentament com a poeta: l'any de les Auques i ventalls i de La paraula en el vent, apareguts, respectivament, el gener i el juny.
El primer d'aquests dos llibres retrata amb humor la ciutat i els seus personatges, i reelabora gèneres tradicionals i populars; el segon, on senyoreja la cançó i el sonet, però també el romanç i l'epigrama, ens és presentat pel poeta, al llindar del recull, com «una història planyívola d'amor».
Són potser moltes històries d'amor, però, en alguns poemes, es pot afirmar, perquè una dada incontrovertible ho confirma, que Anna Domènech, canetenca, filla del propietari de l'Editorial on ell havia treballat, és la noia cantada pel poeta.
Tots dos llibres tenen en comú un ús especialíssim de la ironia.
I el fet de representar, als trenta anys, el perfecte acompliment de l'aprenentatge literari.
A principis de juny de 1915 s'embarca cap a Santiago de Xile disposat a casar-se amb una noia xilena, nascuda al si d'una família de diplomàtics i banquers, Carmen de Ossa y Vicuña, que havia viscut un temps breu a Barcelona amb la seva germana, casada amb el cònsol xilè.
La capacitat comunicativa i la talla intel·lectual (i unes quantes cartes de recomanació: Unamuno i Torras i Bages) li obren les portes del periodisme argentí i xilè, i de l'alta societat xilena, i el converteixen en centre d'atenció dels cercles cultes de Santiago.
Es casen el primer de setembre de 1915.
Al cap de poc, retornen a Barcelona i s'instal·len al número 16, actualment 24, del carrer de Pomaret, a Sarrià.
El 1916 hi naixia la seva filla Anna Maria i el 1919 el seu fill Josep.
El poeta continua guanyant-se la vida treballant a La Veu i fent feines per editorials, com Muntañola, on adapta obretes infantils al català i al castellà.
Però el 1917 es produeix el cataclisme: la mort de Prat de la Riba, el seu gran valedor.
I amb la seva mort comença a decaure la presència i la influència de Carner a La Veu.
Ell sempre s'havia identificat més amb Prat que no pas amb el partit, i ara es veu confinat pels nous capitostos de la Lliga a la direcció literària d'un projecte cultural de primer ordre concebut per ell mateix i per Prat de la Riba.
Es tracta de l'Editorial Catalana, una empresa amb accionistes del partit regionalista, nascuda amb la voluntat de publicar revistes i col·leccions literàries: la «Biblioteca Catalana» i sobretot la «Biblioteca Literària», que publica cada mes un llibre d'un escriptor estranger de renom amb traduccions «d'autor» (Riber, Lleonart, Morera i Galícia, Riba, ell mateix) amb tiratges alts, que atenyerien els dos mil exemplars.
Tradueix una mitjana d'un llibre cada dos mesos els primers dos anys de vida de l'editorial (1918-1919).
Algun testimoni coetani (Josep Pla) ha relatat, admirat, com solia traduir Carner, llibre en mà, dictant directament a una secretària i repassant el mecanoscrit abans de lliurar-lo a la impremta.
Aquesta aptitud excepcional, juntament amb les seves dots d'orador i conversador prodigiós, forma part de la mitologia carneriana.
Assumeix la direcció, el primer any, de la revista més emblemàtica de l'editorial, D'Ací d'Allà (1918-1936).
I aquell mateix any publica Les planetes del verdum (1918), un recull de contes que havien anat apareixent a les pàgines de La Veu...
Dos nous i admirables llibres de poesia, Bella terra bella gent (1918) i L'oreig entre les canyes (1920), són els dos primers publicats després d' Auques i ventalls i de La paraula en el vent, i configuren amb Verger de les galanies i Les monjoies, la primera dècada prodigiosa de l'autor.
Josep Carner amb unes amigues al jardí de Mercè Coll. © Hereus de Josep Carner
El 1920, de manera totalment inesperada, es presenta a oposicions al cos consular, a l'últim moment, quan ja es tancava el termini d'inscripció.
Les raons d'aquest sobtat determini de reorientar la seva carrera professional, que comporta haver-se'n d'anar a viure a l'estranger, s'han de buscar en el fet que Carner feia gairebé vint anys que vivia migradament de la ploma.
Ell, que és essencialment un poeta, és també un professional del periodisme i de la traducció.
Però aquesta és una mena de professió econòmicament precària per una família amb dos fills i el pare, ja vell (la mare havia mort el 1912).
En els anys subsegüents es produeixen dues menes de reaccions davant la decisió presa per Carner: hi va haver qui ho entenia com una deserció, i qui comprenia perfectament la determinació del poeta, que no feia sinó posar de manifest la incapacitat de Catalunya per assegurar el futur dels seus intel·lectuals més rellevants.
El cas és que Carner va encetar una carrera que el va portar a viure regularment fora de Catalunya (i els avatars de la història van fer que hi hagués de viure més de mitja vida): exerceix de vicecònsol a Gènova (1921-1924), primera destinació d'una carrera que el du a San José de Costa Rica (1924-1926), Le Havre (1927-1932), Hendaia (1932-1934), Madrid (1934-1935), Beirut (1935-1936), Brussel·les (1936-1937), París (1937-1938).
Aquesta mobilitat de destins professionals contribueix a crear la imatge d'un Carner cosmopolita, coneixedor de llengües, de gent, de cultures, i que tot i viure a l'estranger, no deixa de tenir una innegable presència a Catalunya.
Carner sempre era notícia i els diaris de l'època donaven compte dels seus continus viatges.
En realitat, no va deixar mai de sentir-se vinculat a Catalunya com a ciutadà, com ho demostra el fet que, a través del seu gran amic Jaume Bofill i Mates, abonés l'escisió de la Lliga i s'adherís a la creació d'un nou partit, Acció Catalana, des d'una posició ja absolutament contrària als plantejaments polítics de la vella formació.
El seu nom seguia despertant l'atenció dels lectors (els articles de Carner, els poemes de Carner, primer al diari de sempre, La Veu de Catalunya; més endavant a La Publicitat, i aquest canvi representava trencar l'últim vincle que encara l'unia amb la Lliga, que no li va perdonar mai la desconnexió).
Ell continuava tirant (presentant poemes inèdits) a certàmens literaris.
I l'aparició de llibres no deixava de ser regular: dos volums de proses, La creació d'Eva i altres contes (1922) i Les bonhomies (1925), constituïts com tots els anteriors per textos apareguts a La Veu, i, en el camp de la poesia, La inútil ofrena (1924), una extensa antologia de poesia amorosa, amb un important pròleg de l'autor.
El poeta hi escomet per primer cop una ordenació temàtica dels seus poemes, revisant-los lleument.
Durant la dictadura del general Primo de Rivera (1923-1930), Carner segueix enviant articles a la premsa barcelonina, La Veu, després La Publicitat, i a El Sol de Madrid.
De vegades posant en perill la seva condició de funcionari, col·laborant en tribunes d'opinió obertament contràries a la dictadura i al Partido de Unidad Patriótica (PUP), els pupins com ell els deia.
A La Veu, el 1925, hi publica breus proses d'una causticitat extrema contra el règim militar i contra la censura militar (l'Anastàsia).
Més tard les reunirà en llibre, signat Bellafila: Tres estels i un ròssec (1927).
Abans, havia aparegut un nou llibre de poemes, El cor quiet (1925), i també un llibret lliurat als assistents d'una sessió poètica i musical celebrada al Palau de la Música i dedicada a la seva figura, Sons de lira i flabiol (1927), breu antologia poètica amb uns quants textos inèdits.
Després, encara sota la dictadura, escriu el llibret d'una òpera d'Eduard Toldrà, El giravolt de maig (1928), estrenada al Palau amb figurins de Xavier Nogués.
Li va fer molta il·lusió de retrobar-se amb el món del teatre, del teatre líric, amb una obra que ell qualifica simpàticament com a petita òpera mozartiana.
Aquest mateix any, sotmet a revisió un dels seus primers llibres, Els fruits saborosos (1906, 1928).
I en un dels seus darrers treballs a La Veu..., 'Bastir-se un clos', reivindica el dret al control de la pròpia obra i el dret a ser remunerat per les revistes que publiquen textos sortits de la seva ploma.
L'article suscita un debat sobre la professionalització de l'escriptor que el mateix Carner rebla en un altre article: 'El clos ja apunta', una de les seves primeres col·laboracions a La Publicitat, diari pròxim a Acció Catalana, on col·laborarà fins a finals del 1936.
En aquests anys no deixa d'exercir tampoc l'ofici de traductor.
Tradueix Robinson Crusoe (1925) de Defoe, Alícia en terra de meravelles (1927) de Carroll, Pickwick (1931) de Dickens, que són veritables models de la llengua literària anterior a la guerra civil (de fet, i sobretot, són mostres de la més característica prosa carneriana).
Republicà convençut de molt abans de l'adveniment de la República (1931), el nou règim polític no li comporta cap canvi significatiu en el terreny professional ni tampoc, esclar, en el literari.
S'esvaeixen, en canvi, alguns temors, alimentats per la dictadura, sobre una destinació consular a alguna ciutat poc desitjada i poc salubre (com Pernambuco, al Brasil).
I en el terreny literari, el 1933 guanya la Flor Natural dels Jocs de Barcelona, els del centenari de la Renaixença.
Entre aquest any i el 1936 apareixen cinc llibres de poemes, El veire encantat (1933), Lluna i llanterna (1935), una adaptació de poemes xinesos, «Represa de temes xinesos», feta a partir de traduccions franceses i angleses.
I els primers volums d'una col·lecció (Poemes de Josep Carner I-III), estroncada per la guerra: Auques i ventalls (1935) i Bella terra bella gent (1936), dos llibres anteriors revisats, i un llibre nou, La primavera al poblet (1935).
Aquest projecte de seriar els llibres de versos conduïa a una ordenació de la seva obra diferent de la que segueix més endavant.
Viu amb la seva família al Líban.
Era el cònsol d'Espanya a Beirut, càrrec que va exercir del 20-v-1935 al 10-ix-1936.
D'aquests mesos, tenim una extraordinària col·lecció de proses enviades a La Publicitat i acollides en una rúbrica diarística »Del Pròxim Orient«.
I una segona col·lecció, on continua ressonant l'impacte de l'Orient Mitjà: »Confidències«.
Els temps anteriors a la guerra són durs íntimament per Carner, degut a un seguit de fets luctuosos.
El 2 d'abril de 1933 mor el seu gran amic Jaume Bofill i Matas, a qui, vint anys abans, li havia escrit (destil·lant una mica d'ironia): «sense la teva dolça companyia | fóra enujosa la immortalitat».
El 15 de gener de 1935 mor el seu pare, Sebastià J. Carner, i poc després, el caputxí Miquel d'Esplugues (el venerable amic del poema onomàstic d' El cor quiet ).
El cop més dur, però, arriba el 26 d'octubre: Carmen, la seva muller, moria, a Beirut, com a conseqüència d'una nefritis aguda, esdevinguda en una zona muntanyosa del Líban, sense possibilitats de poder arribar amb rapidesa a un centre hospitalari...
Carner havia donat suport a la candidatura del Front Popular i va seguir fins al final sent fidel a la República des dels seus càrrecs, un dels pocs diplomàtics de carrera que s'hi va mantenir lleial.
En aquests temps de guerra, obté algun ascens important: Secretari d'Ambaixada a Brussel·les, del 18-ix-1936 al 29-vi-1937, ciutat on coneix Émilie Noulet, la seva futura esposa, aleshores ajudant del professor Gustave Charlier a l'Université Libre de Bruxelles.
A mesura que avançava el conflicte, el poeta sent la necessitat de recloure's en un silenci respectuós i expectant i deixa de publicar proses o poemes a la premsa de Barcelona: Viu a París, d'on és Ministre-Conseller de l'Ambaixada de la República Espanyola, i on, el 10 d'agost de 1937, es casa amb Mlle.
La tardor de 1938 enllesteix a París el seu poema màxim, Nabí.
A mitjan octubre, el poeta lliura el poema, aleshores intitulat Jonàs, a la Institució de les Lletres Catalanes per mitjà de Carles Pi i Sunyer, Conseller de la Generalitat.
A Barcelona, Armand Obiols procedeix a l'edició del llibre: les proves d'impremta, miraculosament conservades, són testimoni de la publicació, avortada manu militari amb l'entrada a Barcelona, el 24 de gener de 1939, de les tropes franquistes de Yagüe.
El poema no s'editaria fins el 1941, a Buenos Aires, un any després d'haver-se publicat la traducció espanyola a Ciutat de Mèxic.
La difusió a Catalunya devia ser ben escassa, fins i tot ho devia ser la circulació de l'edició clandestina impresa a Barcelona el 1947 (amb falsa data de 1938, per despistar la censura), que es venia furtivament a la rebotiga d'algunes llibreries.
Fins el 1957, en què aparegué no com a llibre solt, sinó dins de Poesia, Nabí (ara amb accent a la - í: a les tres edicions anteriors el poema s'intitulava Nabi ) no serà posat regularment a la venda.
Aquesta és, a grans trets, l'atzarosa història editorial d'una de les obres mestres més absolutes de la literatura catalana de tots els temps.
El novembre d'aquell fatídic 1938 havia estat nomenat Ambaixador a Bucarest, però ja no va pendre possessió del càrrec.
La imminència del desenllaç de la guerra i el triomf del bàndol nacional, amb totes les conseqüències funestes que ja es podien preveure, el van fer decidir a donar per acabada la seva carrera diplomàtica.
Pel maig de 1939, com tantes altres víctimes de la guerra civil, Carner s'exilia a Amèrica, a Mèxic, fugint d'una Europa que començava a mostrar la seva cara més hostil.
S'embarca, en unes condicions de confort més que acceptables, en un vaixell de vapor de bandera holandesa, contractat pel govern de Lázaro Cárdenas.
El Veendam salpa de Rotterdam el 6 de maig; a la Bretanya, a Saint-Nazaire (Sant-Nazer), recull els viatgers, tots ells personalitats de la cultura i la diplomàcia espanyola.
Integraven una comissió oficial de la Junta de Cultura Espanyola, un organisme clau per al trasllat i la manutenció de personalitats, presidit per un membre de la Delegació cultural de l'Ambaixada Republicana de París: José Bergamín, ànima de Cruz y Raya, assagista i aforista sagaç.
El vaixell fa escala a Southampton i a Halifax (al Canadà), i arriba a Nova York el 19 de maig; els recullen dos autocars que els porten a Ciutat de Mèxic on arriben el 26.
Carner hi arriba sense la família.
La seva segona dona, hi va viatjar unes setmanes després.
Havien fet arribar a Josep Carner fill la consigna que l'esperarien a París, i el noi, de vint anys, que va lluitar fins a darrera hora amb l'exèrcit de la República, no va poder arribar a la capital francesa fins molt més tard del que havien previst, i Carner havia d'abandonar França tan aviat com fos possible.
I Anna Maria, la filla, de vint-i-dos anys, estudiava als Estats Units: a Beirut, havia obtingut una beca a la Universitat americana.
Acostumat al nomadisme a què l'havia avesat la carrera consular i diplomàtica, el poeta s'adapta fàcilment a Mèxic.
Es fa amic d'Alfonso Reyes, de la seva mateixa generació.
Es guanya la vida dirigint diverses editorials, traduint una vintena d'obres de disciplines molt variades.
S'ocupa de promoure-hi algunes publicacions catalanes i de col·laborar-hi.
És nomenat professor extraordinari de la Facultat de Filosofia i Lletres, hi professa Història Política del Segle XIX i Literatura Comparada.
És membre del prestigiós Colegio de México.
I en homenatge al país d'acollida, escriu la seva més gran obra de teatre, basada en una llegenda precolombina, Misterio de Quanaxhuata (1943), més endavant reescrita en català, El Ben cofat i l'Altre (1951).
I després traduïda al francès, L'Ébouriffé (1963).
El setembre de 1945, acabada la segona guerra mundial, retorna a Europa amb la muller.
Émilie Noulet, estudiosa de poesia francesa contemporània, reingressa com a professora de la Université Libre.
Carner exerceix de professor a la mateixa universitat i hi ostenta el càrrec de director de l'Institut Hispanique fins a la jubilació acadèmica el 1954.
I a Brussel·les, «grisa d'aigua», Carner hi viu els vint-i-cinc darrers anys de la seva vida, esperant allò que no s'esdevingué: «Si fossin el meu fat les terres estrangeres, | m'agradaria fer-me vell en un país |...».
Els anys següents al retorn a Europa són anys de reflexió sobre l'obra poètica i sobre la conveniència de revisar-la profundament.
Paliers (1950), publicat a Brussel·les, Llunyania (1952), a Santiago de Xile, i Arbres (1953), a Barcelona, el primer llibre amb inèdits que hi publica després de la guerra civil, són tres llibres que mostren que el procés de revisió ha començat a fer camí: comparteixen la característica de combinar poemes nous amb vells poemes revisats.
Arbres passarà a formar una de les seccions del gran llibre que Carner ja està preparant.
De fet, tots tres són l'avantsala de Poesia (1957), els replans cap al seu llibre de llibres, que conté 896 poemes, molts dels quals, 795, havien estat publicats anteriorment i ara són revisats a fons pel poeta.
Al pròleg de Llunyania (1952), Carner, immers en la dràstica revisió de la seva obra, exposa les raons d'aquesta «saludable irreverència envers el meu passat».
Poesia es presenta com un primer volum d'unes Obres Completes, mai no completades per l'autor.
El llibre s'organitza en tretze seccions, que no mantenen ni el títol ni l'estructura dels llibres anteriors, llevat de dos casos que conserven el títol i el mateix nombre de poemes que el seus homònims, »Els fruits saborosos« (I) i »Nabí« (XI).
Dues seccions més, »Auques i ventalls« (III) i »Lluna i llanterna« (XII), conserven el mateix títol, però el nombre i la disposició dels poemes hi ha variat.
Els títols de les altres nou seccions són genèrics i emparen poemes de diversa procedència i de temàtica afí: »Lloc« (II), »Llegendari« (IV), »Ofrena« (V), »Llunari« (VI), »Arbres« (VII), »Cor quiet« (VIII), »Verb« (IX), »Mar« (X), »Absència« (XIII).
Poesia no és, doncs, una juxtaposició de llibres anteriors, sinó la construcció d'una nova estructura poemàtica formada bàsicament per poemes revisats que havien format part de llibres anteriors.
Escriure, revisar, reescriure, serà encara i de nou la seva activitat prioritària, fins i tot més enllà de Poesia.
De fet, la revisió del text és el tema central de la poesia de Carner.
En els anys següents, depassada llargament la setantena, Carner continua donant mostres de la seva vitalitat creadora.
Una plaqueta intitulada Lligam (1961), de vint-i-tres poemes, nou dels quals inèdits (els altres revisats), n'és la nova primera mostra.
Abans, apareix la traducció francesa de Nabi (1959), traduïda per Émilie Noulet sota l'ull de l'autor.
El 1962 una comissió d'intel·lectuals catalans decideix de presentar la candidatura de Carner al premi Nobel de Literatura.
S'hi van adherir algunes universitats i institucions culturals europees, professors i intel·lectuals d'altres llocs del món.
Es van editar antologies poètiques en diverses llengües per donar a conèixer la seva poesia, però res no va ser prou ni res no hagués estat suficient per vèncer la forta pressió contrària exercida per la dictadura espanyola i, en definitiva, per poder superar l'handicap d'haver escrit en una llengua sense Estat.
Els dos anys següents són de fèrtil activitat editorial.
El 1963 publica dues traduccions teatrals i un llibre de versos en dues redaccions: el breu Museu zoològic (1963), que té un germà espanyol, Museo zoológico, escrit també per ell el mateix any que apareixia a Brussel·les la traducció de Coup de vent, una peça de teatre que es publicaria més endavant en la llengua original.
L'any del seu vuitantè aniversari, el 1964, se celebra doblement, amb el nou llibre animalístic, ara molt més poblat, Bestiari, de 154 poemes, i amb la trentaunena traducció catalana en llibre, David Copperfield, de Dickens, traduïda trenta anys abans i abandonada al calaix de l'editor.
En aquests anys, l'amnèsia fa discrets actes de presència, com també la bronquitis, i l'asma...
El 18 d'agost va sortir a passejar pel gran parc proper de casa seva, i ja no va saber tornar...
El van localitzar trenta hores després, esgotat, i ja no es va recuperar del tot d'aquesta crisi de salut.
Incapaç de fer un treball intel·lectual seguit, no va controlar El tomb de l'any (1966), ni una darrera obra, aquella que s'havia publicat abans en francès, Cop de vent (1966).
Ni amb l'«omnibus», per al qual tan havia maldat Josep Maria Cruzet, editor i propietari de Selecta (que havia desaparegut el 1961).
L'«omnibus» serà una realitat el 1968, però en aquestes, soi-disant Obres completes ( Poesia.
Teatre ), completades de qualsevol manera, i veritable antologia de l'error i de l'horror textuals, Carner ja no hi tindrà res a veure.
El 3 d'abril de 1970, malalt, retorna a Catalunya, després de més de trenta anys d'absència, i després d'haver-se negat repetidament a retornar a Catalunya en vida del dictador.
Aterren a l'aeroport del Prat, amb la seva muller, per a una estada d'un mes i mig, massa llarga pel seu estat de salut i l'agenda d'actes que li havien programat.
Una estada emotiva, amb moments de lucidesa i moments d'opacitat, que es va fer coincidir amb el lliurament del segon Premi d'Honor de les Lletres Catalanes, una magnífica ocasió de retre un homenatge al gran poeta.
Però algun membre del jurat va considerar que un vell malalt no havia de ser cridat a la festa, i el seu nom va ser vergonyosament arraconat.
Retornen d'urgència a Bèlgica el 20 de maig, per una forta crisi bronquítica, la vella afecció del poeta.
I dos mesos després d'haver arribat a Barcelona i d'haver-se retrobat amb la terra i la seva gent, el dia 4 de juny de 1970, a 86 anys, Josep Carner mor a casa seva, al nou i darrer domicili amb prou feines estrenat, al carrer Lincoln 64, al municipi d'Uccle / Ukkel, a Brussel·les.
Text refós de la «Biografia mínima» de l'edició d' Arbre s, 2004, i de la «Introducció» de l'edició d' El cor quiet, 2017).
Josep Carner durant la seva estada a Mèxic, [ca.