Resolució de 5 d'octubre de 2016, d'estimació de la Reclamació 172/2016
Administración: Departament d'Ensenyament
Informació relativa a l'avaluació d'uns exercicis de música.
El règim de recursos i reclamacions previst pels articles 38 i 39.1 LTAIPBG té una lògica vinculada a sol·licituds prèvies d'informació formulades a òrgans superiors de les administracions afectades, però no exclou la possibilitat de sol·licituds d'informació adreçades a òrgans inferiors, les resolucions dels quals puguin ser susceptibles de recurs d'alçada; en la mida que aquests es puguin plantejar en el marc d'un procés d'accés a la informació pública, i la seva resolució no sigui exclosa de reclamació davant la GAIP, cal admetre aquesta possibilitat, ja que si les resolucions de recursos d'alçada en matèria d'accés a la informació pública, malgrat la literalitat de l'article 39.1 LTAIPBG, no podessin ser objecte de reclamació davant de la GAIP, es causaria un perjudici molt greu a la garantia del dret a la informació pública establerta per aquesta Llei.
Si la comissió avaluadora, el Conservatori de Lleida o la DGAFCE disposen d'un document on constin les errades objectives comeses per la filla de la persona reclamant, que motivin la nota obtinguda, té dret a accedir-hi, ja que és informació pública i no hi concorre cap límit legal d'accés; ara bé, si aquest document no existeix, i caldria redactar-lo expressament als efectes d'atendre aquesta Reclamació, llavors aquesta tasca no és inclosa dins del que garanteix el dret d'accés a la informació pública, ja que seria assimilable a les consultes o informes que segons l'article 29.2 LTAIPBG poden ser causa d'inadmissibilitat de la reclamació.
Els antecedents posen de manifest que en aquest cas d'exercici del dret d'accés a la informació pública s'haurien produït diverses actuacions (sol·licitud inicial d'informació, recurs d'alçada, Reclamació a la GAIP) per part de diverses persones (la mare i el pare de l'alumna afectada), de manera que abans que res cal valorar si es compleixen els requisits d'admissibilitat de les reclamacions establerts legalment i, en cas afirmatiu, precisar quina és exactament la informació reclamada.
La família reclamant fa una primera sol·licitud (que al mateix temps és de revisió i d'informació) al Conservatori de Lleida el 31 de maig, que és resposta el 3 de juny; donat que està en desacord amb la resposta obtinguda, el 21 de juny la família reclamant presenta un recurs d'alçada davant de la DGAFCE, que és resolt el 26 de juliol (notificat el 8 d'agost), i és contra aquesta resolució del recurs d'alçada que el 10 d'agost de 2016 es presenta aquesta Reclamació.
Tot i que no hi ha correspondència entre la sol·licitud inicial d'informació del 31 de maig (antecedent 2) i el recurs d'alçada del 21 de juny (antecedent 4), la resolució del recurs no objecta aquest fet, i en canvi sí que hi ha correspondència plena entre el que es demana al recurs d'alçada i el que demana la Reclamació (antecedent 6).
Tant per la seqüència dels fets, com per coherència entre el sol·licitat per les diverses accions, cal entendre que l'objecte d'aquesta Reclamació és la desestimació del recurs d'alçada interposat davant de la DGAFCE (antecedent 5).
L'article 39.1 de la Llei 19/2014, de 29 de desembre, de transparència, accés a la informació pública i bon govern (LTAIPBG) estableix que poden ser objecte de reclamació davant de la GAIP les resolucions expresses o presumptes en matèria d'accés a la informació pública i les que resolguin recursos de reposició contra elles.
Observem, per tant, que legalment no està prevista la possibilitat de plantejar reclamacions davant la GAIP en relació amb resolucions de recursos d'alçada, que és el cas que ens ocupa.
La literalitat de l'article 39.1 LTAIPBG obeeix al fet que l'article 32 de la mateixa Llei atribueix, com a criteri general, la competència per resoldre les sol·licituds d'accés a la informació pública als òrgans superiors de les administracions afectades, de manera que seria coherent amb aquesta atribució el fet que l'únic recurs administratiu previst expressament contra les resolucions de les sol·licituds d'accés sigui el potestatiu de reposició (article 38).
En aquesta lògica, és normal que l'article 39.1 esmentat només faci referència a les resolucions de les sol·licituds d'accés, o a les dels corresponents recursos de reposició, com a possibles objectes de les reclamacions davant de la GAIP.
En el cas que ens ocupa, nogensmenys, la sol·licitud inicial d'informació pública es planteja associada a una petició de revisió de la prova d'accés per part de la comissió avaluadora competent, i la normativa sectorial aplicable (Decret 25/2008, de 29 de gener, pel qual s'estableix l'ordenació curricular dels ensenyaments de música de greu professional i es regula la prova d'accés, i Ordre EDU/31/2009, de 4 de febrer, per la qual s'estableix l'organització de les proves específiques d'accés als ensenyaments professionals de música) situa aquesta comissió avaluadora en dependència jeràrquica de la DGAFCE, la persona titular de la qual en nomena els membres.
És a dir: malgrat que els estudis de música als quals es vol accedir es cursin a un centre municipal, i que part dels membres de la comissió avaluadora que ha de seleccionar les persones aspirants siguin professorat d'aquest centre (també hi és representada la inspecció educativa), la comissió és nomenada per la DGAFCE, de qui depèn, de manera que les seves resolucions són recurribles en alçada davant d'aquesta Direcció General, com s'especifica al peu d'elles (darrer paràgraf de l'antecedent 3).
Aquestes circumstàncies expliquen que l'objecte d'aquesta Reclamació sigui la resolució d'un recurs d'alçada, i no la d'un de reposició.
De les consideracions fetes als paràgrafs anteriors cal deduir-ne que el règim de recursos i reclamacions previst pels articles 38 i 39.1 LTAIPBG té una lògica vinculada a sol·licituds prèvies d'informació formulades a òrgans superiors de les administracions afectades, però no exclou la possibilitat de sol·licituds d'informació adreçades a òrgans inferiors, les resolucions dels quals puguin ser susceptibles de recurs d'alçada.
En la mida que aquests es puguin plantejar en el marc d'un procés d'accés a la informació pública, i la seva resolució no sigui exclosa de reclamació davant la GAIP, cal admetre aquesta possibilitat, ja que si les resolucions de recursos d'alçada en matèria d'accés a la informació pública, malgrat la literalitat de l'article 39.1 LTAIPBG, no poden ser objecte de reclamació davant la GAIP, es causaria un perjudici molt greu a la garantia del dret d'accés a la informació pública establerta per aquesta Llei.
Una altra circumstància del cas que ha de ser valorada als efectes de l'admissibilitat de la Reclamació és que les accions de la part activa d'aquest procés d'accés a la informació pública han estat exercides per persones diverses.
Efectivament, mentre que la sol·licitud inicial d'informació i revisió de la prova va ser presentada per la mare de l'alumna afectada (que seria menor d'edat), el recurs d'alçada i la reclamació davant la GAIP són plantejades pel seu pare.
Aquesta diversitat ha de ser reconduïda al fet que ambdós actors intervenen en representació de la mateixa persona (la menor interessada) i, tenint en compte a més que no plantegen qüestions discordants i que l'Administració no qüestiona la seva dualitat, no procedeix qüestionar la seva legitimitat.
Un cop fetes les anteriors precisions, cal concloure que no hi ha motius per qüestionar l'admissibilitat d'aquesta Reclamació, que es presenta en nom d'una persona física interessada a obtenir determinada informació pública, en relació amb una resolució dictada per una Administració obligada per l'article 3 de la mateixa Llei, i dins dels terminis d'impugnació establerts legalment.
L'article 18.1 LTAIPBG proclama el dret de qualsevol persona d'accedir a la informació pública, entenent per aquesta la definida per l'article 2. b de la mateixa Llei: "la informació elaborada per l'Administració i la que aquesta té en el seu poder com a conseqüència de la seva activitat o de l'exercici de les seves funcions".
D'aquest precepte cal ressaltar-ne dues idees: és informació pública aquella que materialment és a mans de l'Administració, per una banda, i el dret d'accés és proclamat precisament a la informació, concepte més ampli que el de documents, ja que comprèn tota informació en sentit ampli, amb independència del suport que la contingui o de la formalitat amb què sigui expressada, per l'altra.
Així mateix, l'article 20.1 LTAIPBG afirma que "el dret d'accés a la informació pública només pot ésser denegat o restringit per les causes expressament establertes per les lleis", de manera que si no concorren les causes específiques d'inadmissibilitat de l'article 29, ni els límits d'accés dels articles 21 a 24 LTAIPBG (o altres límits establerts per llei), la informació pública sol·licitada ha de ser lliurada.
Per una altra banda, l'article 36 LTAIPBG estableix el deure de l'Administració de subministrar la informació a la persona interessada "en el format en què l'hagi demanada", si bé la pot lliurar en un format diferent en determinades circumstàncies: si hi ha una alternativa més econòmica, sempre que no dificulti l'accés a les dades; si la informació demanada ja ha estat difosa o publicada, cas en el que seria suficient indicar la font d'informació; si es considera raonable, i així es justifica, lliurar la informació en un format diferent, o si es donen altres circumstàncies no aplicables a aquest cas.
És a la llum dels preceptes citats que cal valorar la procedència d'accedir a la informació demanada per la persona reclamant, exercici que requereix una anàlisi diferenciada de cada un dels apartats de la Reclamació.
També s'ha de tenir en compte que en aquest cas qui exerceix el dret d'accés és una persona interessada en un procediment administratiu previ, i en aquest context la informació demanada pot ser-li útil als efectes d'exercir el seu dret de defensa, circumstància que vindria a reforçar el seu dret d'accés, com ha reconegut la GAIP a diverses resolucions (és el cas de la relativa a la Resolució 17/2015 i moltes altres posteriors).
El primer apartat del recurs d'alçada i de la Reclamació demana "les errades objectives que va cometre la meva filla en els exercicis que han motivat la nota final de cadascun dels 10 apartats i que li van impedir d'assolir la nota màxima aplicada a cada apartat".
Segons manifesten els informes de l'Ajuntament de Lleida i de la DGAFCE, s'haurien facilitat a la persona reclamant les notes obtingudes a cada apartat i una explicació oral dels motius de la qualificació.
La informació donada no impediria el dret de la persona reclamant a obtenir una exposició clara i per escrit dels motius que han dut a la nota obtinguda, sempre i quan aquesta informació existeixi efectivament al sí de les administracions reclamades.
És a dir, si la comissió avaluadora, el Conservatori de Lleida o la DGAFCE disposen d'un document on constin les errades objectives comeses per la filla de la persona reclamant, que motivin la nota obtinguda, té dret a accedir-hi, ja que és informació pública i no hi concorre cap límit legal d'accés.
Ara bé, si aquest document no existeix, i caldria redactar-lo expressament als efectes d'atendre aquesta Reclamació, llavors aquesta tasca no és inclosa dins del que garanteix el dret d'accés a la informació pública, ja que seria assimilable a les consultes o informes que segons l'article 29.2 LTAIPBG poden ser causa d'inadmissibilitat de la reclamació (en aquest mateix sentit, la Resolució de la Reclamació 158/2016 emfatitza que el dret d'accés no inclou una garantia de motivació de les decisions administratives).
El segon apartat del recurs d'alçada i de la Reclamació demana "còpia literal de qualsevol document escrit relacionat amb l'examen fet per la meva filla".
Per les raons exposades anteriorment, en la mesura que aquestes còpies literals existeixin (començant pel mateix examen), i no afectin límits legals (cosa que no sembla ser el cas), s'haurien de lliurar.
Si bé l'informe de la DGAFCE manifesta que aquest punt de la sol·licitud és massa genèric, si és interpretat en el seu sentit literal que hi hagi una relació directa entre l'examen indicat i altres documents concrets a mans de l'Administració reclamada, no sembla que es pugui titllar de genèric.
Cal tenir en compte que en la resposta donada pel tribunal avaluador a la sol·licitud inicial d'informació (antecedent 3), s'afirma expressament que "referent a rebre una còpia física de la prova escrita que va realitzar l'aspirant, seguint les instruccions rebudes del Departament d'Ensenyament, no estem autoritzats a lliurar cap còpia ni original a cap persona".
Per tant, cal suposar que aquest document escrit (l'examen) hi és i si qui el demana és la mateixa persona que l'ha fet, no sembla que legalment se li puguin posar objeccions; si a més de l'examen hi hagués algun altre document relacionat directament amb aquesta prova, i no hi concorrin límits legals, també caldria donar-hi l'accés sol·licitat.
El fet que la persona reclamant hagi pogut tenir accés en forma de vista a aquests documents no treu que també tingui dret a demanar-ne còpia, ja que si la demana posteriorment a la vista és de suposar que deu voler tenir-hi un accés de major intensitat, i no sembla que en un cas com aquest hi concorri cap de les circumstàncies de l'article 36.2 LTAIPBG, que justifiquin la imposició administrativa d'un canvi de format (si la raó fos el cost, sempre es pot requerir a la persona reclamant la contraprestació econòmica que correspongui, en aplicació de l'article 37 de la mateixa Llei).
El tercer apartat del recurs d'alçada i de la Reclamació demana "còpia literal dels criteris d'avaluació, barems i puntuació".
L'informe de la DGAFCE assenyala que els participants a les proves d'accés haurien pogut consultar aquesta informació al web del Departament; tanmateix, a la resposta donada pel tribunal avaluador a la sol·licitud inicial d'informació, el 3 de juny de 2016 (antecedent 3), es manifesta que "els criteris de baremació i puntuació són documents interns del Departament d'Ensenyament de la Generalitat, que es poden consultar al centre, prèvia sol·licitud de cita o adreçant-se a la Inspecció educativa".
Aquest mateix document afegeix que el departament de corda del Conservatori de Lleida té aprovada una rúbrica d'exàmens, amb uns criteris més detallats de puntuació dels establerts amb caràcter general pel Departament d'Ensenyament.
Per tant, no està clar fins a quin punt tots els criteris de puntuació són accessibles a través del web.
En tot cas, hagin estat o no publicats al web del Departament d'Ensenyament o del Conservatori de Lleida, el cert és que hi ha criteris d'avaluació, barems i puntuació que han de ser aplicats per la comissió avaluadora de les proves d'accés al grau professional del Conservatori de Lleida i, en la mesura que és informació pública, la persona reclamant té dret a accedir-hi, de manera que o bé se li ha de donar còpia de tots els documents del Departament d'Ensenyament i del Conservatori de Lleida que hagi hagut d'utilitzar la comissió avaluadora per posar nota a les proves en què ha participat la seva filla, o bé se li ha de donar l'adreça electrònica on podrà consultar-los.
El quart apartat del recurs d'alçada i de la Reclamació demana "les notes que obtenen els alumnes del professor de violí present al tribunal, en aquest cas concret el professor JS, i les notes dels no alumnes, sense necessitat d'identificar el nom de l'alumne".
La DGAFCE manifesta que no disposa d'aquesta informació.
Tanmateix, si el professor JS és professor del Conservatori de Lleida, aquest centre sí que deu tenir coneixement dels i de les alumnes que hi ha tingut, i per tant cal suposar que disposa de la informació sol·licitada.
El fet que aquest professor no hagi estat objecte de recusació no pot impedir que no es puguin saber les dades demanades.
La informació demanada, a més a més, no afecta dades personals (ja que es demana anonimitzada), ni té res a veure amb una eventual nota posada individualment per aquest professor a cada aspirant, ni amb la naturalesa jurídica o el procés de formació de la nota col·lectiva posada per la comissió avaluadora.
Només es demanen dades objectives i presumptament a mans de l'Administració: una llista de les notes obtingudes pels aspirants que hagin estat alumnes del professor de violí JS, per una banda, i una altra llista de les obtingudes pels que no ho han estat (o que no li consta al Conservatori que ho hagin estat), per l'altra.
Aquestes llistes no han de contenir els noms dels i de les alumnes, que es poden identificar amb un simple número als efectes d'individualitzar-los.
En els termes indicats, la informació demanada és informació pública i no sembla que concorrin límits d'accés que puguin impedir de donar-la.
Sobre la base dels antecedents i fonaments jurídics exposats, el Ple de la GAIP, en la sessió de 5 d'octubre de 2016, resol per unanimitat: