La commemoració de l'Onze de Setembre, Diada Nacional de Catalunya, recorda els fets de l'11 de setembre de 1714, dels quals moltes persones van ser protagonistes.
En aquest espai podreu trobar les biografies d'alguns dels prohoms de l'efemèride, per bé que el veritable protagonista d'aquells fets va ser el poble català, que es va mobilitzar per lluitar i resistir un setge llarg i ferotge en defensa de les constitucions i llibertats de Catalunya.
La ciutat de Barcelona compta amb dos carrers a l'Eixample dedicats als herois de 1714: Rafael Casanova i Antonio de Villarroel.
Els carrers són paral·lels i van des de la Diagonal fins a la Ronda de Sant Antoni.
Moià (1660) - Sant Boi de Llobregat (1743)
Fill d'un propietari rural i antic batlle de Moià, va estudiar dret a Barcelona, on es va instal·lar per exercir l'advocacia.
El 1696 es casà amb la vídua Maria Bosch i Barba, filla d'una casa benestant de Sant Boi de Llobregat, amb la qual tingué quatre fills.
Quan triomfà l'austriacisme a la Barcelona de començaments del 1706, va ser nomenat conseller terç (tercer) arran de la mort del seu predecessor.
L'arxiduc Carles, després de derrotar les tropes borbòniques que assetjaven Barcelona, el recompensà nomenant-lo ciutadà honrat, per la qual cosa pogué assistir a les sessions del Braç Reial i de l'última Junta de Braços, celebrada l'estiu del 1713, que decidí la resistència a ultrança de la ciutat.
Casanova també va ser un dels cinc membres de la junta secreta que havia de valorar les propostes del cap militar, Antonio de Villarroel.
Sis mesos després assolí el seu zenit polític quan el Consell de Cent el nomenà conseller en cap de Barcelona en substitució de Manuel Flix, partidari de rendir la ciutat, càrrec que implicava, de facto, la màxima autoritat sobre la famosa milícia ciutadana dels gremis, anomenada Coronela.
A finals d'agost del 1714 les autoritats de la ciutat van desatendre el seu suggeriment d'acceptar un armistici temporal per tal de reorganitzar la tropa, mentre s'esperava l'arribada d'un comboi aliat procedent de Mallorca.
Tot i que la seva proposta va ser desestimada, Casanova mantingué una actitud coratjosa en els darrers dies del setge, i l'11 de setembre, enarborant la bandera de Santa Eulàlia i escortat pels prohoms de la ciutat, encapçalà el contraatac final al terraplè de Jonqueres.
Allà va ser ferit a la cuixa i el van traslladar al col·legi de la Mercè.
A les tres de la tarda, el coronel Pau Thoar, seguint l'opinió del comandant general Antonio de Villarroel, feia la crida a parlamentar i iniciar les converses per capitular davant del duc de Berwick.
Casanova no va reaparèixer públicament fins al 1719, quan aprofità una amnistia per exercir de nou com a advocat.
Posteriorment, tornà a Sant Boi, on morí amb més de 80 anys.
L'any 1863 Víctor Balaguer va dedicar un carrer del nou Eixample, del Pla Cerdà, en memòria de Rafael Casanova, situat al costat del carrer de Villarroel.
El 1888, l'Ajuntament de Barcelona va erigir una estàtua en honor de Casanova, que va ser exposada públicament amb motiu de l'Exposició Universal.
L'estàtua es va ubicar al Passeig de Sant Joan, davant de l'Arc de Triomf.
Un any després, el 1889, l'estàtua va ser el punt de concentració final de la manifestació convocada per la Lliga de Catalunya en protesta per la promulgació a Madrid de la reforma del Codi civil espanyol.
A partir de la Diada de 1901, es va refermar la tradició de retre tribut a la memòria de Casanova amb rams de flors i branques de llorer davant l'estàtua.
La Diada de l'11 de Setembre de 1914 l'estàtua es traslladà a la Ronda de Sant Pere, prop del lloc des d'on comandà personalment el contraatac contra les tropes borbòniques el 1714.
L'estàtua va romandre al mateix lloc durant la dictadura militar de Miguel Primo de Rivera, tot i la prohibició de fer-hi homenatges, i durant la II República, quan es van oficialitzar els actes en record de la figura de Casanova; fins que va ser retirada per Franco el 1939.
El 1977 va ser restituïda al seu emplaçament i acull una ofrena floral cada any l'11 de Setembre.
Altres homenatges a Casanova són:
Placa als peus de l'estàtua de Rafael Casanova a la Ronda de Sant Pere (Barcelona)
Ofrena floral l'estàtua de Rafael Casanova.
Ofrena floral a la tomba de Rafael Casanova (Sant Boi de Llobregat).
Fill d'un militar benestant procedent de Galícia, Antonio de Villarroel y Peláez va néixer a Barcelona per raons circumstancials i va acabar defensant-la contra els francesos.
Va començar la guerra com un general dels exèrcits borbònics, a les ordres del duc d'Orleans.
Però l'any 1710, Villarroel aprofità l'ocupació de Madrid per les tropes austriacistes i la fugida de Felip V per presentar-se davant de l'arxiduc Carles i posar-se al seu servei.
Quan les tropes de Carles III van haver de deixar Madrid i replegar-se de nou cap a Catalunya, s'encarregà en part de l'evacuació d'Aragó, on va ser fet pres junt amb els seus homes tot i que poc després va ser alliberat en un intercanvi de presoners.
Després d'un any sol·licitant la tornada al servei actiu, va ser nomenat Inspector General de la Infanteria Imperial, tot i que per poc temps, ja que a principis de l'estiu de 1713 les forces austriacistes abandonarien Catalunya després de pactar la seva retirada amb l'exèrcit borbònic.
Quan s'inicià el setge de Barcelona va ser nomenat general comandant de les forces catalanes i responsable, per tant, de la defensa de la ciutat.
El 12 d'agost del 1714 els borbònics van intentar assaltar la ciutat, en un combat conegut com la batalla del baluard de Santa Clara; malgrat l'èxit dels defensors, que van aconseguir repel·lir-lo, es van fer evidents les nombroses bretxes a la muralla i la imperfecció de les defenses.
L'1 de setembre de 1714 i després d'una falsa alarma d'assalt general per part de l'exèrcit borbònic, Villarroel va convocar un consell de guerra en secret a casa seva per discutir la conveniència de capitular o no.
La conclusió dels militars va ser que la ciutat no resistiria un assalt.
El 4 de setembre del 1714 l'assetjant, el duc de Berwick, proposà negociar la capitulació de la ciutat però les autoritats civils de Barcelona s'hi van oposar.
Antonio de Villarroel es va negar aleshores a donar la resposta i va presentar la seva dimissió.
Tot i així, durant l'assalt definitiu de l'11 de setembre va optar per quedar-se al costat de les tropes catalanes que havia liderat fins aleshores.
En l'atac contra el pla d'en Llull va ser ferit, i quan li van comunicar que Rafael Casanova també havia estat ferit donà l'ordre de capitular.
Les tropes borbòniques el van capturar juntament amb vint-i-cinc caps militars més, infringint les garanties atorgades en la capitulació.
Antonio de Villarroel i els seus companys van ser traslladats al castell d'Alacant, on van arribar el 29 d'octubre de 1714.
El mes següent el van enviar a la presó de la Corunya, on va romandre deu anys.
Fou alliberat arran del Tractat de Pau de Viena de 1725 però la seva salut era tan precària que va morir poc després, el 22 de febrer del 1726.
El comandant Villarroel disposa d'un carrer en el seu honor a l'Eixample barceloní des de 1863, dins del que va ser conegut com el Pla Cerdà, ideat per Ildefons Cerdà.
Víctor Balaguer va ser l'encarregat de posar noms als carrers, amb la càrrega ideològica del nacionalisme romàntic del moment.
Els carrers tenen els noms de les institucions de la vella Corona d'Aragó (Diputació, Consell de Cent, Gran Via de les Corts Catalanes...), dels territoris que la componien (Aragó, València, Rosselló, Mallorca...) i de mar a muntanya de personatges que consoliden la visió històrica de la Renaixença: Balmes, Aribau, Pau Claris, Rocafort, Urgell, Casanova, Villarroel...