projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Detall dels arcs interiors de les Drassanes.
Façana de les Drassanes de Barcelona.
Les Drassanes Reials de Barcelona van ser la gran fàbrica de galeres que necessitava la Corona d'Aragó en plena expansió pel Mediterrani.
Situades davant de mar i als peus de Montjuïc, durant molts anys es va pensar que eren les drassanes medievals més grans i completes que es conservaven arreu del món.
Però les excavacions de l'any 2012 van evidenciar que, a finals del segle XVI, sobre l'antic edifici medieval, s'hi van aixecar unes noves drassanes que es corresponen a l'edifici actual.
El rei Jaume I va impulsar la creació de les Drassanes, tot i que va ser Pere III qui, en col·laboració amb la ciutat i la Generalitat, hi va donar l'empenta definitiva a finals del segle XIV.
El primer edifici d'aquesta infraestructura va ser una gran construcció emmurallada amb una torre a cada angle; posteriorment es començà a cobrir i a ampliar.
La gran sala gòtica de vuit naus que veiem actualment data del segle XVI, tot i que manté l' estil gòtic original.
És un espai ample i molt lluminós gràcies als grans finestrals i cobert amb sostre de fusta.
Actualment l'edifici és la seu del Museu Marítim de Barcelona.
La col·lecció es va iniciar el 1929 i s'ha anat enriquint al llarg dels anys.
En destaquen els models de vaixells, d'instruments nàutics, d'exvots, de pintura marítima, de mascarons o de cartografia.
També són molt populars la rèplica de la Galera Reial de Joan d'Àustria i el pailebot de Santa Eulàlia.
Descobreix la història marítima de Catalunya a partir de visites guiades i activitats adaptades a tot tipus de públic.
Vista del Conjunt de la Cova de Sant Ignasi.
Interior de l'església que forma part del conjunt.
Una església barroca, un residència-convent d'estil neoclàssic... i una coveta.
Aquests tres elements conformen la Cova de Sant Ignasi de Manresa, un conjunt arquitectònic convertit en Centre d'Espiritualitat, que és una de les estampes icòniques de la capital del Bages.
Situat al Puig de Sant Bartomeu, en una de les balmes formades per l'erosió de les aigües del Cardener, aquest conjunt es va aixecar al voltant del lloc on la tradició explica que Sant Ignasi de Loiola va viure 11 mesos meditant i escrivint part dels seus Exercicis Espirituals, entre el 1522 i el 1523.
A la coveta destaca el Relleu del Rapte de Sant Ignasi, un retaule d'alabastre de mitjans del segle XVII, esculpit pels manresans Joan Grau, el seu fill Francesc i Josep Sunyer.
L'església, construïda el segle XVIII amb disseny del vigatà Josep Moretó, combina un interior discret, on destaca un altar de la Santíssima, amb una façana barroca tan rica en elements com proporcionada en les mides.
Completen el conjunt la residència-convent dels jesuïtes, d'inspiració neoclàssica, i el vestíbul o passadís que uneix l'església i la cova, d'estil modernista i decorat amb marbres, mosaics, estucs, vidrieres i metalls.
- Les visites guiades ofereixen la possibilitat de conèixer el patrimoni històric, cultural i artístic de la Cova.
- Escoles, instituts, parròquies i grups disposen d'espais per a activitats espirituals per a adolescents i joves.
Descobreix l'experiència fundant del pelegrí.
Segment de la Façana de la Nativitat de la Sagrada Família amb les quatre torres.
La Basílica Expiatòria de la Sagrada Família és un dels exemples més brillants del modernisme català i ha esdevingut tot un símbol de Barcelona.
Segurament és el monument inacabat que atrau més visitants al món.
I és que Antoni Gaudí hi va abocar tots els seus esforços i coneixement fins al moment de la seva mort, tot i que només en va veure finalitzats la cripta, l'absis i la façana de la Nativitat amb un dels campanars.
Aquests espais van ser declarats Patrimoni de la Humanitat l'any 2005.
La construcció de la Sagrada Família comença el 1882 amb la cripta situada sota l'absis, segons un primer disseny neogòtic.
Quan l'encàrrec passa a mans de Gaudí el capgira totalment i adapta el projecte als seus ideals naturalistes.
Un dels tresors de la cripta és el mosaic d'estil romà del terra.
Tampoc es pot passar per alt el retaule dedicat a la Sagrada Família de l'escultor Josep Llimona.
Precisament en aquest entorn íntim i místic és on descansa actualment Antoni Gaudí, concretament a la capella del Carme.
Un cop acabada la cripta i l'absis, Gaudí es planteja un projecte més ambiciós i complex, basat en una minuciosa simbologia i grans audàcies constructives formals a partir de l'arc parabòlic.
D'aquí en neix la façana de la Nativitat.
Segons Gaudí: "Si enlloc de fer aquesta façana decorada, ornamentada i turgent hagués començat per la de la Passió, dura, pelada i com feta d'ossos, la gent s'hauria retret".
Així, la converteix en un llibre de pedra detallat sobre els episodis de la infantesa de Jesús.
Després de Gaudí, la construcció va passar per dècades de lenta evolució.
Amb la revifada de l'interès per l'obra de Gaudí, el nombre de visitants ha augmentat exponencialment en els últims anys i les obres de construcció del temple han avançat amb rapidesa seguint les maquetes i apunts que va deixar el mestre.
L' interior de la nau de l'església és un nou atractiu i està previst que el 2026 l'edifici que va somniar Gaudí estigui acabat.
- La basílica ofereix visites i activitats dirigides als més petits per gaudir del patrimoni en família.
- A través de materials didàctics, els alumnes dels diferents cicles poden aprofundir en Gaudí i la basílica.
- La Sagrada Família disposa d'un programa socioeducatiu que afavoreix la participació de projectes del tercer sector social.
Cinc generacions de barcelonins han vist la Sagrada Família aixecar-se
Ubicada al barri barceloní de Gràcia, la Casa Vicens va ser el primer treball important de l'arquitecte Antoni Gaudí.
L'habitatge és un dels set edificis obra del genial arquitecte declarats Patrimoni de la Humanitat per la Unesco l'any 2005.
Construïda entre els anys 1883 i 1885, la casa presenta diferents volums separats per angles esglaonats, en un concepte oposat al de La Pedrera en què predominen les línies ondulades.
La construcció desprèn un toc oriental i mudèjar, de moda a l'època, amb la façana coberta de rajoles verdes i blanques.
Una clara al·lusió a Manuel Vicens i Montaner, corredor de canvi i borsa i l'home que va confiar en Gaudí per dissenyar el seu futur habitatge.
Per a la decoració, Gaudí s'inspira en les plantes que creixen al jardí de la finca, aplicant per primer cop el seu criteri de fer servir la natura com a inspiració per a l'arquitectura.
A l'interior hi segueix predominant l'estil mudèjar, que es manifesta d'una manera molt acusada a l'habitació anomenada "fumador".
Als sostres, ornamentacions en forma de plantes i flors multicolors completen un conjunt exòtic i sorprenent que va fer furor entre l'elit barcelonina de l'època.
Bust de Dionís que hi ha davant del Pavelló neoclàssic del parc.
Situat a la falda de Collserola, el Laberint d'Horta és un parc històric de Barcelona i un dels jardins més antics que perduren a la ciutat.
Dissenyat el 1791 per Joan Antoni Desvalls, està format per 750 metres de xiprers retallats i s'inspira en el mite de Teseu: qui aconsegueix arribar al centre troba l'amor com a recompensa.
Desvalls, marquès de Llupià, del Poal i d'Alfarràs, va ser un noble amant de la ciència, la natura i l'art, passions que va conjugar en la construcció del Laberint.
Seguint les idees del neoclassicisme i en col·laboració amb l'arquitecte italià Domenico Bagutti, va idear un jardí amb un laberint de xiprers, escultures i relleus que representen personatges de la mitologia grecoromana i que simbolitzen els diversos nivells de l'amor.
Actualment, el parc ocupa una superfície de 9 hectàrees i es divideix en dues parts: el jardí neoclàssic i el jardí romàntic.
Hi destaquen la varietat botànica i l'abundància ornamental, així com els elements arquitectònics propis dels jardins romàntics (templets, canal d'aigua i escultures, a més del palau de la família Desvalls).
Tot i no ser el refugi de cap Minotaure posa a prova el sentit de l'orientació de qui hi entra.
- Les visites comentades pel Parc del Laberint d'Horta et permetran conèixer-ne tots els secrets i aprendre'n la història.
- El Parc ofereix l'opció que el visitin escoles i instituts.
Barcelona amaga un jardí on és possible sentir-se com Teseu.
Monument dedicat a Jacint Verdaguer, màxim exponent de la Renaixença, a Folgueroles.
Als segles XVIII i XIX una nova classe social, la burgesia, persegueix un art més personal, emocional, original i sobretot rebel, i reclama la identificació amb una pàtria i arrels comunes.
A Catalunya el Romanticisme té una clara connotació política: els literats catalans reivindiquen la recuperació de la llengua, la literatura i la cultura popular.
El primer poema romàntic en llengua catalana és Oda a la Pàtria, de Bonaventura Carles Aribau (1833), però l'arrelament no arriba fins a Lo Gaiter del Llobregat, de Joaquim Rubió i Ors.
En novel·la, les primeres obres romàntiques en català són d'autors com Antoni de Bofarull i Martí Genís i Aguilar.
Pel que fa al teatre, els exponents són dramaturgs com Víctor Balaguer, Eduard Vidal i Frederic Soler, "Pitarra".
La Renaixença comparteix amb el Romanticisme la voluntat de revifar la consciència nacional després d'una etapa de decadència, i de fet els dos moviments conviuen al llarg del segle XIX.
A Catalunya hi conviuen dues faccions: la conservadora (Bofarull), i la reivindicativa (Balaguer).
Comparteixen la voluntat de recuperar els Jocs Florals com a instrument per projectar socialment el català i estimular la producció editorial.
L'empenta definitiva d'aquest esdeveniment literari arriba el 1877, quan són premiats Jacint Verdaguer i Àngel Guimerà.
Sala principal del Liceu després de la reconstrucció del 1999 plena de públic.
Construït el 1847 a la Rambla de Barcelona, el Gran Teatre del Liceu es va convertir des dels seus inicis en símbol de l'emergent burgesia barcelonina i catalana.
L'origen del Liceu cal situar-lo en el "Liceo Filarmónico Dramático Barcelona de SM la Reina Isabel II", una organització creada per cobrir la necessitat d'un conservatori de música a la ciutat.
L'èxit de la iniciativa va desembocar en la construcció d'un nou teatre, que es va finançar mitjançant accions mercantils: les llotges i butaques eren de propietat.
En els seus més de 150 anys d'història ha viscut tres tràgics accidents: l'incendi de 1861, la bomba anarquista del 1893, o el devastador incendi de 1994.
La darrera reconstrucció, que va durar cinc anys, ha modernitzat l'edifici mantenint al màxim la seva essència original.
En destaquen el Saló dels Miralls i la decoració amb motllures de guix daurades i policromades.
Amb 2.292 localitats, actualment és un dels teatres d'òpera més grans del món, i cada any s'hi representen més de quaranta espectacles d'òpera, a més de dansa, recitals, concerts i espectacles infantils.
- Les visites al Liceu inclouen espais com el Vestíbul, la Sala de Concerts, el Saló dels Miralls, el Cercle del Liceu i el Foyer.
-El servei educatiu ofereix una programació especial d'espectacles, sessions de formació per al professorat i material pedagògic.
Vídeo de presentació del gran teatre d'òpera de Barcelona
La sarsuela de peix és un plat típic de l'opulència culinària buscada a l'època modernista.
Menús opulents, inspiració en la cuina francesa i menyspreu per la tradicional i casolana.
Al segle XIX la burgesia catalana i els grans restaurants opten per una gastronomia luxosa i fastuosa, que no aconsegueix popularitzar-se.
En canvi, la cuina catalana popular i de qualitat continua viva a les fondes de sisos, que l'apropen a tothom amb menús casolans a preus assequibles.
Aquests establiments popularitzen plats com la botifarra o llom amb mongetes, el bacallà a la llauna o els macarrons gratinats al forn.
La creativitat i el sentit de l'humor destaquen en els noms dels plats com la barretina (trinxat amb arengada) o la samarreta amb allioli (tripa al forn).
A les fondes de sisos també neixen costums com la paella dels dijous, una acció comercial que busca atraure més clients en un dia de la setmana habitualment fluix.
Les primeres referències al pa amb tomàquet també són del segle XIX.
Segons el gastrònom Nèstor Luján, el plat català per excel·lència apareix al món rural en una època d'abundància de tomàquets, que s'aprofiten per estovar el pa sec.
Al parc hi ha més de 2.500 plàtans, la majoria plantats el 1850.
La Devesa de Girona és el parc urbà més gran del Principat.
Amb més de 2.500 arbres centenaris, el principal pulmó de la ciutat és un recinte dedicat a l'esbarjo on la natura es manifesta en tota la seva esplendor.
Llargues fileres de plàtans omplen les 40 hectàrees del Parc.
La seva distribució origina veritables avingudes i passejos vegetals a la confluència dels rius Ter, Güell i Onyar, a l'oest del nucli històric de la ciutat.
Els arbres d'aquest oasi verd son híbrids de les espècies americana i oriental, la majoria plantats el 1850.
La poca distància entre ells els ha fet créixer en vertical, arribant a alçades que ronden els 55-60 metres.
Diverses avingudes organitzen el conjunt, on amb el pas dels anys s'hi han anat aixecant construccions de tota mena.
L'entrada, de 1898, conserva una de les dues casetes bessones que donaven la benvinguda al visitant i al Camp de Mart hi trobem les instal·lacions esportives construïdes el 1942.
Al Parc de la Devesa també s'hi ubiquen camps de tir i d'aeromodelisme, el camp municipal de futbol Fèlix Farró, les instal·lacions de la Societat Hípica de Girona, el recinte de Fira de Girona, l'Auditori i el Palau de congressos.
Passeja, fes esport o aprofita per relaxar-te llegint o admirant els plàtans de la Devesa de Girona, el parc urbà més gran de Catalunya.
Pavelló dels Lloros, dins del parc.
Vista de l'estany que hi ha a l'interior del parc.
Entre Cambrils i Montbrió del Camp hi trobem una de les millors mostres de jardineria romàntica del Mediterrani.
El Parc Samà és una barreja de jardí botànic i zoològic i bosc autòcton, que avui dia segueix seduint els seus visitants gràcies a la bellesa i l'harmonia del conjunt i al seu delicat exotisme.
El promotor del parc va ser Salvador Samà i Torrents, marquès de Marianao, pertanyent a una família d'indians que s'havia establert a Cuba i que va voler traslladar al Baix Camp l'ambient de l'antiga colònia.
El projecte el va executar Josep Fontserè i Mestre, autor de la gran cascada del Parc de la Ciutadella de Barcelona.
Al 1881 es va començar la plantació del Parc amb llargues fileres de plàtans, mandariners, til·lers, castanyers d'índies, nenúfars, palmeres i iuca, entre d'altres espècies vegetals.
Posteriorment, el parc va acollir els animals del zoo privat del marquès, que s'exhibien en diversos habitacles i gàbies.
Igualment importants en la composició del parc són els elements arquitectònics: el palau, l'estany i la cascada, el Pavelló dels Lloros i la Torre de l'Angle en són els més destacats.
Concerta una visita per passejar pels 14.000 m2 de flora i fauna exòtiques que hi ha al Parc Samà.
Entrada del Casal de la Dona i Escola de la Colònia Vidal.
Passejant pel Museu de la Colònia Vidal de Puig-reig podem conèixer com eren la vida i el treball en una colònia tèxtil catalana de principis del segle XX.
Espais com l'escola, la fàbrica o els habitatges són testimonis de la Revolució Industrial a Catalunya.
Instal·lada al peu del riu Llobregat per utilitzar la seva aigua com a font d'energia, la Colònia Vidal forma part d'una de les principals concentracions de colònies tèxtils d'Europa.
En el conjunt arquitectònic destaquen edificis com la torre de l'amo, la torre del director, la fàbrica, l'església, el casino teatre i el casal de la dona/escola.
El Museu va obrir el 1995, i forma part del Sistema Territorial del Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya.
Proposa un itinerari que mostra al visitant serveis de la colònia obrera com els habitatges, l'escola, la biblioteca, la peixateria, el safareig o les dutxes.
La visita també inclou una exposició permanent que explica el dia a dia dels homes i les dones que treballaven a la fàbrica.
- Les visites guiades proposen un recorregut per l'interior de la Colònia Vidal.
- El servei educatiu inclou materials didàctics, tres tipus de visites: guiada, teatralitzada i lúdica.
En aquest espai del Museu de la colònia Vidal s'explica tot el procés tècnic de confecció de fils i teixits.
Façana del Museu Episcopal amb l'estàtua de l'Abat Oliba.
Just al costat de la catedral de Vic, el Museu Episcopal és un referent en l' art medieval català i exposa obres mestres de pintura i escultura del romànic i del gòtic (entre els segles XII i XV).
El centre, amb un fons de més de 29.000 peces, està especialitzat en art litúrgic.
L'extens fons romànic permet seguir amb precisió l'evolució iconogràfica i estilística del romànic català.
Una de les peces estrella del museu és el grup escultòric del Davallament d'Erill la Vall.
Descobert per l'expedició de l' Institut d'Estudis Catalans a la Vall de Boí del 1907, aquesta obra del Mestre d'Erill és considerada un dels conjunts escultòrics més importants del romànic europeu del segle XII.
Com destacat és també el Baldaquí de l'església parroquial de Ribes, una de les obres mestres que custodia el museu.
Altres peces a tenir en compte són el frontal d'altar de Sant Andreu de Sagàs, el frontal de Sant Pere de Ripoll o la Mare de Déu de Santa Maria de Lluçà.
A banda del seu fons de primer ordre, el museu destaca també per un projecte museològic modern i innovador.
Per això, va ser guardonat el 2001 amb el Premi Nacional de Patrimoni Cultural per la seva contribució a la difusió de l'art medieval català.
No et perdis la programació d'activitats permanents que permeten descobrir un espai modern i una proposta museística innovadora.
Descobreix un museu únic amb obres mestres de pintura i escultura del romànic i del gòtic català
Retrat d'Eurgeni d'Ors fet per Ramon Casas i conservat al MNAC a Barcelona.
El Noucentisme, el moviment cultural i polític de principis del segle XX (1906-1923) neix amb la voluntat de superar el panorama artístic català dominant fins llavors.
Segons els postulats definits per Eugeni d'Ors, calia recuperar les arrels del món clàssic i crear un nou univers lingüístic i iconogràfic.
L'assaig i la poesia són els principals gèneres literaris del Noucentisme català, i noms com Josep Carner, Enric Prat de la Riba o Pompeu Fabra marquen els inicis del moviment.
Si el Noucentisme trenca amb el Modernisme, les Avantguardes trenquen amb el Noucentisme.
Sorgeixen a Europa entre la Primera i la Segona Guerra Mundial com a reacció contra el poder i els gustos estètics de la burgesia.
Inclouen moviments artístics com el cubisme, que reinterpreta l'espai i utilitza formes geomètriques; el Futurisme, que desafia la bellesa clàssica; el Dadaisme, caracteritzat per la negació i la confusió; i el Surrealisme, que aposta per la l'absència de la raó en la creació.
A Catalunya els principals noms del moviment literari avantguardista són poetes com Joan Salvat-Papasseit, Carles Sindreu, Joan Josep M. Junoy o J.V. Foix.
Vista del Pavelló des de l'estany.
Vista de l'estàtua de Georg Kolbe a l'interior del pavelló.
El pavelló és una estructura horitzontal d'una sola planta que descansa sobre 8 pilars d'acer que suporten tot el pes de la coberta plana.
No hi ha cap espai tancat, ni tampoc portes, i gairebé no existeix una separació entre l'interior i l'exterior.
La geometria pura i la senzillesa dominen l'edifici.
Murs de vidre, marbres verds, ònix daurat de l'Atlas, travertí romà, ciment, acer cromat i aigua són els 'ingredients' utilitzats per Ludwig Mies Van der Rohe per dissenyar un edifici auster però amb notables qualitats expressives.
Aquesta obra tan singular es va aixecar amb motiu de l' Exposició Universal de 1929 a Barcelona.
El Pavelló Alemany de Mies Van der Rohe va ser un "cop de modernitat" enmig de les sumptuoses construccions noucentistes que van definir la urbanització de Montjuïc.
Tot i ser concebut com un edifici efímer (es va desmuntar un cop acabada l'Exposició Universal) va tenir prou temps per convertir-se en un referent del racionalisme arquitectònic (anys 20-30 del segle XX).
Tant és així que el 1954, amb motiu del 25è aniversari de l'Exposició, l'arquitecte Oriol Bohigas n'impulsa la reconstrucció.
Aquesta es va fer realitat al cap de més de 30 anys, el 1986.
A través de visites guiades, descobriràs les particularitats d'aquest exponent del racionalisme.
També s'ofereixen recorreguts especialitzats per a arquitectes.
- Ocasionalment el Pavelló pot acollir presentacions i exposicions temporals.
Cristian Cirici, un dels arquitectes que van portar a terme la reconstrucció del Pavelló, ens mostra per què aquest edifici es va convertir en referent de l'arquitectura mundial.
Vista del Museu a la Plaça de les Glòries.
Consagrat a la cultura de l'objecte, el Museu del Disseny de Barcelona ofereix al visitant unes col·leccions úniques i de ressò internacional formades per més de 70.000 peces que abracen, cronològicament, des del segle IV aC fins a l'actualitat.
L'objecte i tot allò que significa per a la societat és el denominador comú de totes les col·leccions: des de la seva concepció, creació i producció fins al seu ús segons l'època.
Contemplar moltes de les peces del museu és retornar, sovint, a l' entorn quotidià: la motocicleta Impala de Montesa, el cartell de la inauguració del Camp Nou o el Cobi olímpic, entre molts d'altres, són objectes que apel·len directament a la memòria sentimental de l'espectador.
El vast patrimoni d'aquest nou museu de Barcelona està format per la integració de les col·leccions del Museu de les Arts Decoratives, el Museu de Ceràmica, el Museu Tèxtil i d'Indumentària i el Gabinet de les Arts Gràfiques.
Però si el contingut és excepcional, el continent del Museu del Disseny no es queda enrere: l'edifici, dissenyat per l'equip MBM arquitectes i conegut popularment com la grapadora, és ja una nova icona de l' arquitectura contemporània de la ciutat.
Visites guiades a les col·leccions i a les mostres temporals i activitats pensades per als més petits són l'oferta d'un centre consagrat a l'objecte d'ahir i d'avui.
Plaça de les Glòries Catalanes, 37-38
L'objecte i els seus usos tant en l'etapa artesana i preindustrial com en la industrial o la digital.
Construïda entre 1932 i 1936 al districte de Sant Andreu de Barcelona, la Casa Bloc és un dels exemples paradigmàtics de la primera arquitectura racionalista a Catalunya.
És obra de Josep Lluís Sert (1902–1983), Josep Torres Clavé (1906–1939) i Joan Baptista Subirana (1904–1978), membres del GATCPAC (Grup d'Arquitectes i Tècnics Catalans per al Progrés de l'Arquitectura Contemporània).
Es tracta d'un col·lectiu que, juntament amb la Generalitat de Catalunya, va impulsar la introducció de l'arquitectura moderna al país a principis dels anys 30.
Durant la Segona República, va ser un projecte social innovador, integrat en l'entorn urbà i amb habitatges funcionals concebuts com a allotjaments estàndard per a obrers.
Una 'nova' arquitectura que definia la morfologia urbana moderna, pròpia del segle XX, contraposada a l'Eixample del segle XIX.
Actualment es pot visitar l'habitatge 1/11 de la Casa Bloc, reconvertit en un pis-museu i gestionat pel Museu del Disseny de Barcelona.
La museïtzació ha retornat l'estructura i l'aspecte originals a l'habitatge, i el presenta tal com l'havien pensat els seus creadors.
Recorre amb atenció l'Habitatge 1/11 de la Casa Bloc.
Et faràs una idea de com era la vida quotidiana allà als anys 30.
Només es pot veure amb visites guiades prèvia reserva.
Museu del Disseny de Barcelona – Casa Bloc
C. de l'Almirall Pròixida amb el pg. de Torras i Bages