Vaig néixer a Santa Eugènia de Ter (Girona) l'any 1946.
Durant la infantesa, la família, tot i restar molt vinculada a Girona, es traslladà a Sabadell; allí vaig cursar els estudis primaris i el batxillerat a l'Escola dels Pares Claretians.
Més tard vaig iniciar els estudis filosòfics al Seminari dels Claretians a Solsona.
L'any 1970 vaig entrar al monestir de Montserrat com a monjo, i vaig professar solemnement l'any 1975.
Del 1976-1977 vaig col·laborar a l'Institut Ecumènic de Tantur (Jerusalem).
Vaig ser ordenat sacerdot l'any 1981.
Després dels estudis eclesiàstics fets a Montserrat mateix, em vaig traslladar a Roma, on em vaig llicenciar en Teologia, especialitat Sacramentologia, pel Pontifici Ateneu de Sant Anselm.
Des de l'any 1996 exerceixo el càrrec de Visitador de la Província Hispànica de la Congregació de Subiaco.
En diversos períodes he estat membre del Consell de l'Abat de Montserrat.
Vaig ser elegit abat de Montserrat, en substitució del P. Sebastià M. Bardolet –que va renunciar al càrrec–, el dia 16 de maig del 2000 i vaig rebre la benedicció abacial el 13 d'agost del mateix any.
Durant 16 anys vaig ser responsable de la formació monàstica dels joves monjos de Montserrat com a Mestre de Novicis i Prefecte de Juniors, tasca que vaig compaginar amb la docència a l'Escola Filosòfica i Teològica de l'Abadia de Montserrat, de la qual vaig ser el Prefecte durant set anys, a l'Institut Superior de Litúrgia i al de Teologia Espiritual de Barcelona.
De 1992 al 2003 vaig ser Vicepresident de la Societat Espanyola d'Estudis Monàstics (SEDEM).
He col·laborat com a sotsdirector a la revista "Studia Monastica" i he publicat articles sobre temes d'espiritualitat i de litúrgia en diverses revistes especialitzades.
M'aporta una gran riquesa de coneixements i de contactes.
I això a diversos nivells: en el diàleg amb els monjos de la comunitat, amb les persones que pugen a Montserrat, amb les relacions institucionals, religioses i culturals que l'abat té a nivell de Catalunya i a nivell internacional.
És important afavorir la col·laboració sincera entre uns i altres.
Dins el pluralisme de la societat cal buscar allò que és bo per al conjunt.
I és important, també, superar l'agressivitat creixent a tants nivells.
Cal posar al centre la persona humana, amb la seva dignitat.
En aquest sentit, cal treballar perquè l'economia estigui al servei de les persones.
L'any que vaig passar a Jerusalem, a l'Institut Ecumènic de Tantur, on Montserrat tenia una petita comunitat.
Però em va obrir uns horitzons nous a nivell de la vivència cristiana, del diàleg entre cristians de diverses confessions, del coneixement del món jueu i àrab, amb la descoberta que hi ha àrabs musulmans i àrabs cristians, amb relacions a nivell mundial.
Això em va donar, a més, un coneixement més ple de la situació de l'Orient Mitjà.
També va impactar-me el coneixement de la geografia bíblica.
A més de treballar pel dia a dia, a Montserrat tenim un projecte molt engrescador.
El 2025 farà mil anys que hi ha una comunitat de monjos, de manera pràcticament ininterrompuda fins avui.
No volem reduir-ho només a una commemoració festiva.
Per això ja hem començat a reflexionar i a dialogar sobre diversos àmbits: la renovació i el dinamisme comunitaris, l'acolliment dels visitants tant en l'àmbit de les persones i grups com de l'adaptació d'alguns edificis, l'aspecte cultural, un projecte social que voldríem que tingués continuïtat en el temps.
D'una banda, destacaria l'exposició " Oliba episcopus " que s'ha pogut veure al Museu Episcopal de Vic.
Es tracta de l'abat fundador de Montserrat i bisbe de Vic, que va treballar tant per la Catalunya Central al segle XI.
L'exposició ha fet veure la importància del personatge a nivell eclesial, social, cultural i polític de l'Europa occidental del seu temps.
D'altra banda, voldria esmentar una commemoració més modesta, però que em sembla molt significativa: els cinquanta anys consecutius de la renovació de la Flama de la Llengua Catalana, el passat 24 de febrer.
La Flama, encesa a la tomba de Pompeu Fabra, a Prada del Conflent, és portada cada any per membres dels centres excursionistes de Catalunya fins a Montserrat, on crema permanentment a l'atri de la basílica.
El conjunt d'actes té una dimensió festiva, però també, donada la situació, reivindicativa en favor de la llengua catalana i la cultura que s'hi expressa.
Ho ha estat per a mi, tant com la Girona de la meva infantesa i el Sabadell de la meva adolescència.
Diverses circumstàncies m'han portat a viure un cert temps a Vic, a Solsona, a Sallent, i sobretot a Montserrat.
Cadascun d'aquests llocs té les seves característiques i una personalitat pròpia, que m'ha enriquit i m'ha fet créixer humanament i espiritual.
Evidentment, Montserrat, amb la seva muntanya que va canviant segons les hores, els dies i les èpoques de l'any, amb el seu Santuari i el seu monestir.
El paisatge, l'espiritualitat, la cultura, la vida fraterna m'entren molt endins.
Però també El Miracle, al Solsonès, amb els seus boscos alternant amb els camps, els seus paisatges, el seu silenci, la seva pau.
Llegir i passejar pel jardí del monestir, per la muntanya o per altres indrets.
Sóc de llibres i de diaris de paper.
Però també consulto els digitals.
L'ús que en faig de les xarxes socials és molt limitat; només hi entro quan és estrictament necessari per a la meva feina.
Però demana sinceritat i coherència.
Parlar, i més encara enraonar, és propi de l'ésser humà.
Així es comunica, comparteix, construeix espais de col·laboració i d'entesa, supera els problemes...
És important la distinció que he fet; perquè parlar pot significar dir paraules buides.
En canvi, enraonar –aquesta paraula tant pròpia de la nostra llengua– significa parlar pensant el que dius i pensant el que diu l'altre, cosa que demana escoltar-lo i intentar comprendre'l.
En el fons, suposa posar paraules al que la raó pensa.
Que es puguin resoldre en bé de les persones totes les situacions de pobresa, d'atur, de marginació, de violència...
I un altre: que es trobi una sortida justa i dialogada a la situació actual de Catalunya.