La festa de Corpus va ser establerta pel papa Urbà IV el 1264 i Joan XXII la va universalitzar l'any 1316.
Vic va ser el primer lloc a Catalunya a celebrar-la, dos anys després d'aquesta confirmació, el 1318.
Girona i Barcelona ho van fer el 1320 i poc després també ho feien Lleida, Tortosa, València i Perpinyà, fins que cap a 1370 la majoria de parròquies catalanes celebraven la festa del Corpus Christi.
El 1330 el bisbe i Capítol de canonges de Vic van ordenar fer una processó per Corpus cada any, que sortís per la porta major de l'església i passés per les cases de la partida dels Malla, per la plaça i carrer de Jaume de Cardona, cap el Mercadal, es passés pel Call Nou i el carrer de la Ramada i tornés a la Seu per la porta major.
El 1413, quan el canonge i sagristà Bernat Despujol va regalar una preciosa custòdia, s'establí la litúrgia que havia de regir la cerimònia, amb les vestimentes i ornaments que calia portar i també els cants que l'havien d'acompanyar.
Trobem altres disposicions posteriors i regulacions de 1588 i 1602.
Veiem també com el Cerimonial de Consellers de la Ciutat de Vic de 1496 disposa que el dia de sant Miquel de maig els consellers deliberin si en la festa de Corpus s'han de fer entremesos o representacions -que es feien havent dinat- i que en cas afirmatiu ho comuniquessin al Capítol.
En aquest supòsit havien de preparar un cadafal a la plaça de Santa Maria per als consellers i oficials i establir que alguns ciutadans posessin ordre en les representacions.
Els consellers havien de proveir els ciris blancs i establir l'ordre en què les autoritats municipals havien de participar en la processó.
El dia abans de Corpus havien d'anar a la Seu a oir vespres i després recórrer els carrers per on havia de passar la processó perquè estiguessin en condicions i, en cas contrari, ordenar la seva neteja o millora; operació que l'endemà matí revisarien l'obrer i el mostassaf.
Una altra funció dels consellers era donar ordre que la vigília de Corpus els joglars anunciessin la festa i acompanyessin el que l'endemà portaria la bandera al vespre, quan fa la volta al cavall.
Després de les representacions baixaven a la Seu i, juntament amb el notari, establien qui portaria els bordons i tàlem amb ells i el veguer i es llegia el memorial d'ordenació de prohoms que portaven ciris blancs davant la custòdia.
També d'encarregaven de què algú conduís els músics, que anaven amb dalmàtica i camis davant la custòdia tocant amb el llaüt, rabeu, viola, flauta i instruments de corda i rebien una petita remuneració.
Sabem que la figura del banderer, o cavaller de Corpus, es va regular el 1509, després d'una controvèrsia que resolgué que havia de portar la bandera a la processó l'últim beneficiat que hagués entrat a la seu de Vic sense tenir cap altre benefici previ.
Es disposà el 1558 que l'acompanyessin dos patges i els músics decentment ornamentats i que hagués de cavalcar.
També el 1657 i 1686 es precisava quina litúrgia havia d'acompanyar a qui portava la bandera de Sant Pere.
El 1781 es resolgué que anés a la processó, però no pas a la cercavila, davant del dubte de què calia fer, ja que els gegants i animals no anirien ni a la processó ni a la cercavila.
El 1795 hi ha un altre dubte entre els càrrecs de bordoner i cavaller de Corpus, ja que tots dos recauen en l'últim beneficiat entrant, i s'estableix que aquest pugui substituir el càrrec que cregui millor.
Va participar a la processó fins al 1830, quan se'n discutí la figura i se'n va fer burla.
El cavaller de Corpus va reaparèixer a les processons de 1867 i 1868, anys en què els assistents havien de portar vestit decent de color negre o fosc i els nens no podien portar vestits de caire teatral.
En aquest temps, obrien el seguici els gegants, seguits dels membres de l'Església, la creu del clergat, els gamfarons i el pendó de Sant Pere; seguia la Societat de Catequesi i els nens de Casa Caritat, amb els artesans de la ciutat no agremiats.
Després els diferents gremis, seguits pels propietaris, empresaris, juntes de beneficiència i Junta d'ensenyança.
I acabava amb el pendó dels Sants Màrtirs de la ciutat, membres del jutjat, noblesa, militars, càrrecs eclesiàstics, el pendó del Santíssim Sagrament, el bisbe de Vic i representacions de l'Ajuntament.
Fins el 1860 el tancava la tropa de guarnició; porteriorment, la Banda de Música de l'Ajuntament.
Malgrat el seu nom, d'arrel popular, la seva funció no es limitava a la festa del Corpus, ja que també portava la bandera en altres festes i solemnitats que ho requerien.
Va tornar a sortir el 1910, amb motiu de les festes del centenari del naixement de Jaume Balmes, portant la bandera de la ciutat de Vic acabada d'estrenar.
Des de 1911, va tornar a participar-hi amb la bandera de la ciutat en la processó de Corpus i precedia, amb els gegants, la comitiva d'autoritats d'anada i tornada a la catedral per a l'ofici de sant Miquel.
Al segle XX es va ampliar el recorregut de la processó, però va ser reduït amb la renovació de la litúrgia del Concili Vaticà II.
Els costums es van anar modificant i es va introduir la tradició que s'afegissin a la processó els nens i nenes que pocs dies abans havien celebrat la seva primera comunió amb els vestits tradicionals de la cerimònia.
Hi havia també guarnicions florals i enramades pels carrers.
El costum de tapissos florals fou instaurat en la post-guerra.
Amb el declivi de la processó de Corpus, cap al 1965 es va arraconar la figura del cavaller.
Es va recuperar altre cop el 1987 per obrir la comitiva d'autoritats que assistien a l'ofici de sant Miquel a la catedral, amb una nova indumentària feta per Conxita Alemany que consta d'una dalmàtica verda amb serrell d'or i l'escut reial del segle XVIII al pit.
També porta una gorra verda amb rivet daurat i ploma blanca.
El 2005, en tornar-se a fer la processó de Corpus, el cavaller va a tornar a portar la bandera de la ciutat a cavall, com es feia antigament.
Des de l'any 2016 existeixen rèpliques infantils del Macer, el Trompeter i el Banderer de la ciutat i surten durant el seguici infantil.
- CERVERA, Xavier: "Cavallers, macers i trompeters, figures seculars de l'heràldica vigatana ".
- TORRENTS, Jacint: Gegants i caps de llúpia.
- VILA, Antoni: Cerimonial de Consellers de la Ciutat de Vic.
Vic: Patronat d'estudis Ausonencs (Monografies/12), 1989.
Ajuntament de Vic. https://www.vic.cat/viure-a-vic/educacio/fitxers/consistori-infantil/20161/2011617consistori-infantil-imatgeria-estiva [data de consulta 03/06/2020].
Invitació a la processó de Corpus de 1896
Invitació del pendonista a la processó de Corpus de 1930
Cartell en què s'estableix l'ordre que cal seguir en la processó de Corpus, 1916.
Processó de Corpus al Passeig, el 1943, amb els pendonistes d'una de les escoles participants i nenes vestides de primera comunió.
Processó de Corpus al Passeig, el 1943, amb la desfilada d'autoritats militars, que porten un ciri a la mà.
Processó de Corpus al Passeig, el 1943, amb els assistents agenollats en passar el pal·li.
El cavaller de Corpus amb el seguici de la processó, pujant pel carrer del Cloquer des de la plaça de la Catedral, en el centenari de la mort de Jaume Balmes, el 1948.
El cavaller de Corpus al carrer Verdaguer, amb la bandera de la ciutat, en el centenari de la mort de Jaume Balmes, el 1948.
Processó de Corpus al Passeig de Vic, amb el pal·li amb custòdia i vetllada per soldats, amb el bisbe Masnou que els segueix.
Invitació a la processó de Corpus de 1951
El cavaller en la processó de Corpus a Vic en l'actualitat.
L'any 1348 es va fundar l'Hospital de la Santa Creu de Vic a partir de les disposicions testamentàries de Ramon de Terrades, mercader vigatà establert a Mallorca.
Des dels seus inicis, l'Hospital va comptar amb un patrimoni que li permetia obtenir unes rendes amb les quals sufragar les despeses que comportava l'assistència als obres malalts de la ciutat de Vic i les seves rodalies.
Les propietats i els drets, en aquest temps, s'escripturaven sobre pergamí; aquest document original era la garantia per a la seva explotació.
Hi havia diferents maneres de controlar aquest patrimoni, els seus drets i la documentació que ho acreditava.
Trobem, per exemple, els specula en què es portava el registre dels pergamins o algun capbreu, que eren confessions a qui tenia el domini directe d'un bé per part de qui en tenia el domini útil i n'especificava el document de cessió del dret.
L'expansió de l'Hospital d'en Ramon de Terrades va veure's afavorida pels nombrosos llegats testamentaris que va anar rebent.
L'esperit caritatiu de la gent va ser qui va engrandir el patrimoni de l'Hospital, cosa que li va permetre convertir-se en una de les grans institucions civils de Vic i el seu entorn immediat.
El testament, per tant, és una de les tipologies documentals més importants per justificar el patrimoni de l'Hospital; amb ell arribava patrimoni ben divers i la documentació que l'acreditava.
Així doncs, podem veure com, a banda de les rendes llegades, arriben altres pergamins a l'arxiu de l'Hospital.
Un dels llegats més importants va ser el de Joan Saplana, parent de Ramon de Terrades, que va deixar diverses propietats de la Plana de Vic per finançar l'Hospital i situar-lo en una institució de referència.
Els censals són un dels principals instruments financers en època medieval i moderna.
En un període en què la usura era una pràctica rebutjada pel conjunt de la societat, calien sistemes acceptats que permetessin la gestió de les rendes i del diner.
El censal permetia deixar o rebre quantitats monetàries entre persones i/o institucions, garantides per un patrimoni, i rebre anualment un rèdit amb la possibilitat de redimir l'instrument financer, de manera que no es parlava d'interès i no es considerava usura.
En institucions com l'Hospital, amb molt patrimoni i drets per administrar, el censal era una bona manera d'assegurar-se unes rendes periòdiques.
La gestió de les pensions de censals, a partir de llevadors, era una part molt important de l'administració de la institució.
No és estrany, doncs, que aquests llibres per controlar les rendes tinguessin una cura especial.
Ramon de Terrades va establir en el seu testament com s'havia d'organitzar l'administració de l'Hospital.
En una època en què l'Església controlava bona part de les institucions caritatives i assistencials, va explicitar que no hi hagués participació eclesiàstica i hi hagués un control per part del Consell de la ciutat de Vic.
Posteriorment, el Capítol va entrar enla seva administració.
Fins als nostres dies, l'alcalde o màxim representant de la ciutat n'ha estat el president.
EL 1539 la Santa Creu va passar a ser l'advocació principal de l'església de l'Hospital i va donar-li aquest nom.
Des del segle XVII tenim els llibres d'acords d'aquestes juntes d'administració, que han estat els òrgans encarregats de vetllar per l'Hospital.
Hi veiem reflectides diferents qüestions sobre l'administració de l'Hospital i les decisions que s'han pres per adpatar-se a les necessitats de cada època.
El juliol de 1633 té lloc un fet molt important per a la història i prestigi de l'Hospital de la Santa Creu.
En una missa a l'església de l'Hospital succeeix el miracle del Sant Crist.
Trobem documentat judicialment, a partir de testimonis, com el capellà tenia uns corporals blancs i nets sota la imatge del Sant Crist.
I, de sobte, procedents de la imatge, van caure-hi unes gotes de sang.
De seguida, doncs, va iniciar-se tot un procés per acreditar aquest miracle, el de les gotes de sang vessades pel Sant Crits sobre els corporals.
Aquest miracle va augmentar molt la devoció popular per l'Hospital de la Santa Creu, de manera que va propiciar que la gent piadosa augmentés les seves deixes a l'Hospital.
Al llarg del temps, la imatge ha estat molt venerada i s'hi han celebrat nombroses festes al seu voltant per tal d'exaltar la devoció i l'ànima caritativa de la gent vers l'Hospital de la Santa Creu.
La gestió interna de l'Hospital de la Santa Creu és un altre aspecte que veiem reflectit en la documentació.
Per al personal de l'Hospital era important portar un control sobre qui s'atenia i com.
Així doncs, des del segle XVII trobem llibres de registre d'ingressats que ens indiquen diferents dades sobre els malalts, com qui eren, d'on procedien, els dies que van estar hospitalitzats, quines cures van rebre o si hi van morir.
Trobem, al llarg del temps, documentació ben diversa que ens explica la història dels malalts.
Altres tipologies poden ser el llibre de baptismes que tenien lloc a l'església de l'Hospital de nens expòsits o el llibre de defuncions de malats que eren enterrats a la mateixa església.
L'atenció als malats pot ser enfocada des de punts de vista molt diversos i podem acostar-nos, a través de la documentació, a les atencions mèdiques que han anat rebent al llarg del temps.
Una de les facetes més significatives de l'Hospital en època moderna i contemporània ha estat l'assistència als soldats.
La funció d' Hospital Militar ha estat més intensa i significativa segons com han evolucionat els conflictes bèl·lics al llarg del temps.
En alguns períodes en què les guerres eren properes geogràficament veiem com directament són els mateixos ferits en batalla qui s'allotgen o reben cures a l'Hospital.
En altres moments de més calma es tracta simplement de l'ús de les instal·lacions com a lloc d'allotjament de soldats; es comptaven els dies en què els soldats hi havien estat allotjats i les despeses que havien causat a la institució.
Circumstancialment, es tracta de batallons situats en zones properes que hi destinen aquells soldats que, per malaltia, necessiten cura hospitalària com qualsevol altra persona.
Una altra tasca assistencial a tenir en compte és la cura dels nens abandonats.
En un temps en què les circumstàncies de vida eren dures, no totes les famílies tenien una situació econòmica prou suficient per fer-se càrrec dels propis fills, alguns dels quals eren abandonats.
A això hem d'afegir-hi aquells nens que eren tinguts fora del matrimoni, en múltiples causalitats diferents.
Els expòsits, doncs, eren aquests nens que arribaven a l'Hospital amb pocs dies de vida i eren sostinguts pels recursos de la institució.
Acostumaven a ser batejats i entregats a dides de diferents pobles de la comarca.
Les dides obtenien una petita remuneració per fer-se càrrec de l'alletament i, en alguns casos, fins i tot arribaven a adoptar l'infant.
Els nens solien créixer a l'Hospital i se'ls intentava donar un futur digne.
Molts d'ells treballaven en diferents tasques de la institució.
Un dels càrrecs principals de l'Hospital de la Santa Creu, sobretot als segles XVIII i XIX, és el de prior o procurador.
És la persona encarregada de portar la gestió més administrativa de l'Hospital juntament amb altres figures com l'interventor o el secretari.
Destaquen sobretot els llibres dels procuradors en què s'anoten les entrades i sortides que té la institució.
Permeten veure amb detall quins eren els ingressos que es rebien, d'on procedien, com s'explotaven les rendes i el patrimoni.
I també quines eren les despeses que l'Hospital havia d'afrontar com, per exemple, els proveïments de diferents productes.
Darrera de l'assistència hospitalària hi havia tota una feina de gestió molt necessària.
Hem de pensar que la institució era realment gran, amb tot un patrimoni i un dia a dia per gestionar, que era allò que realment aguantava econòmicament la tasca assistencial diària.
En el segle XX l'administració pública pren pes en la gestió del sistema sanitari.
L'Estat assumeix un paper molt més intervencionista i regulador d'allò que vehicula les institucions assistencials com l'Hospital de la Santa Creu.
Trobem l'adaptació a una nova realitat, cosa que queda palesa, per exemple, en els convenis signats amb la Diputació Provincial de Barcelona el 1931 o amb els diferents pobles de la comarca per als quals la funció de l' lHospital Comarcal.
També és important ressaltar al paper que va jugar coma Clínica Comarcal, ja que l'Hospital de la Santa Creu disposava de material quirúrgic i personal qualificat que s'anava adaptant als avenços mèdics i podia introduir noves intervencions i prestacions.
Les noves necessitats socials i la progressiva evolució cap a un estat del benestar van anar afavorint canvis i un pes creixent de l'administració pública.
Les generacions més joves ja no ho recorden, però la ciutat de Vic també tenia la seva plaça de toros.
Des del segle XVII eren habituals a Vic les curses de braus; el primer document que en coneixem és d'un correbous de les festes de Sant Joan de l'any 1624.
Els correbous tenien lloc en places muntades a la Plaça Major o altres indrets als afores, com en un solar del carrer Morgades.
Aquestes places eren construïdes amb taulons de fusta d'una manera provisional, de manera que en acabar els actes taurins es tornava a deixar el lloc tal com estava.
Les curses no agradaven pas a tothom: el bisbe Antoni Pasqual se'n queixava el 1686.
Tampoc Balmes era partidari dels toros.
Més endavant, el 1908, la Junta de Catalunya Vella també es mostrava en desacord amb les decisions d'un Ajuntament tauròfil que promocionava les corrides per davant d'altres iniciatives culturals en una visita a la ciutat del rei Alfons XIII.
Tot i aquestes discussions, una colla d'amics del Cafè Constància van decidir promocionar l'edificació d'una plaça de toros.
Així doncs, Joaquim Costa i Mas decideix construir una plaça de braus en un terreny de la seva propietat, al costat de la via del ferrocarril, i demana permís el 15 de novembre de 1916 al'Ajuntament i, posteriorment, a la Divisió de Ferrocarrils.
Les obres devien anar molt ràpid, ja que la inauguració de la plaça tingué lloc el divendres 6 de juliol de 1917, amb l'actuació de Manolete II i Machito de Córdoba.
Van ser molts, i de renom, els toreros que van actuar a la plaça de toros vigatana.
Entre ells, però, cal destacar el vigatà Josep Boixader i Españó, conegut pel sobrenom de Niño dela Brocha, que tingué molt d'èxit.
Algunes festes taurines tingueren una finalitat benèfica.
Per exemple, el 1922 es torejà a benefici de la Creu Roja i a principis de l'estiu de 1936 també hi havia programades tres corrides els dies 5, 12 i 25 de juliol que anaven a benefici de l'Hospital dela Santa Creu de Vic.
L'última no es dugué a terme per l'inici dela Guerra Civil.
Calia llogar la plaça, els toreros, comprar els braus...
(Podeu veure documentació en un pdf adjunt.)
En la postguerra continua l'activitat taurina.
Moltes activitats eren organitzades per la Peña Taurina Vicense i, als anys cinquanta, per la Penya Camacho.I no només braus, a la plaça també s'hi desenvolupaven tot d'altres activitats populars: concursos de cant, circ, concerts musicals, boxa, sardanes, competicions esportives o presentacions de bestiar.
El decaïment va tenir lloc als anys 60, quan comença a quedar abandonada.
Finalment, el 30 de març de 1966 la seva propietària, Concepció Costa Roca, demana permís per enderrocar-la, per trobar-se " en estado deplorable de conservación y observándose evidentes muestras de ruina " i afegeix encara que hi ha una resolució del Governador Civil de la província de Barcelona que ha prohibit expressament que s'hi organitzessin espectacles públics per no posar en perill els assistents.
A més, el Pla Especial de vies de Comunicació aprovat el 1965 no permetia fer-hi les obres necessàries.
El Ple Municipal autoritza la demolició el 22 de setembre de1966.
ACOS, Col·lecció de Fotografia Històrica de l'Ajuntament de Vic: anonim7_0197, anonim7_0198, pal0049, pal0065, pal0385, pal0386, pal0387, pal0388, pal0558, pal0559, pal0560, pal0562, pal0563, pal0564, pal0565, pal0566, pal0567, pal0567, pal0571, pal0573, pal0574, rob0484, rob0485 i valle0066.
ACOS, Fons de l'Hospital de la Santa Creu de Vic, UD 913, 2551/14, 4636, 5578 i 5644.
Arxiu Municipal de Vic: expedients 7/1916 i 193/1966.
MASRAMON, Cristina: "Del correbou de la plaça Major a la Plaçade Toros de la ciutat", L'Abans.
Instància de Josep i Antoni Pasqual Campo, metges de l'Hospital de Vic, exposant els beneficis que aporta la música en la curació i benestar dels malats
Document manuscrit de set pàgines subscrit per Josep i Antoni Pasqual, metges de l'Hospital de la Santa Creu de Vic i germans, van viure a Vic entre els segles XVIII i XIX.
A 31 de maig de 1796 redacten una instància dirigida a l'administrador de l'Hospital de la Santa Creu de Vic, la qual és, com podreu llegir vosaltres mateixos, un autèntic corpus de "musicoteràpia integral".
Josep Pasqual, avalat pels seus vint-i-cinc anys de praxis com a metge, i Antoni, pels tres que aleshores comptava, exposen, en primer lloc, la situació dels malats ingressats, tant des d'una perspectiva física com anímica, i proposen la música com a teràpia o bàlsam als seus sofriments.
A continuació, desglossen els beneficis que la música té sobre els malalts, tinguin la malaltia que tinguin, però en especials els que pateixen de l' ànima.
Però no es queden aquí, continuen exposant l'abast dels beneficis de la música per la salut i l'esperit dels cuidadors, metges i altre personal de l'Hospital.
I acaben aquesta part parlant del guany que experimentaria la imatge corporativa de la institució.
Finalment, proposa l'orgue com a instrument ideal perquè és l'expressió de l'ànima i la veu de Déu.
Però per si l'exposició no fos prou avançada per l'època, introdueixen un nou concepte ancorat amb les incipients teories higienistes del moment: l'aire que surt dels tubs de l'orgue quan es toca afavoreix la ventilació de les estances dels malats.
Nota biogràfica del Doctor Josep Pasqual Campo:
Neix a Sallent a finals primera meitat del segle XVIII i mort a Vic a la segona dècada del XIX,
L'any 1766 es va doctorar en medicina a la Universitat de Cervera i l'any 1771 va ocupar una plaça de metge a l'Hospital de Vic.
Membre actiu de l'Acadèmia Mèdica Pràctica de Barcelona.
Pasqual fou un metge investigador de les epidèmies que van assetjar a la comarca i també molt preocupar pel benestar del pacients.
Destacat i a vegades polèmic metge pels seus tractaments innovadores alguns d'ells no massa ben acceptats per la classe mèdica vigatana.
Signatura arxivística: Arxiu Comarcal d'Osona.