En un article escrit l'any 2007, l'historiador i politòleg irlandès Peter Mair exposà el que esdevindria un dels problemes principals de la Unió Europea: un excés de consens, o, dit d'una altra manera, la incapacitat de crear un espai de govern legitimat i un altre d'oposició real i efectiu.
Argumentava que de les tres peces claus identificades pel politòleg Robert Dahl per al desenvolupament apropiat de les institucions democràtiques —l'establiment del dret de la ciutadania a participar mitjançant el vot, del dret a ésser representat, i del dret a establir una oposició organitzada— la Unió Europa només havia assolit les dues primeres.
Aquesta manca d'un espai dins la Unió Europea on fer oposició, ens comentava Mair, portaria la gent a oposar-se a la Unió Europea.
Efectivament, malgrat la representació ciutadana directa i indirecta —a través del Parlament Europeu i el Consell de la UE, respectivament— persisteix entre els votants el neguit que la Unió Europea no representa adequadament els seus interessos.
Massa sovint, la resposta a aquest neguit ha consistit a minimitzar-lo i associar-lo a una manca d'informació sobre el funcionament de la UE.
Si bé és cert que hi ha un cert grau de desconeixença sobre molts aspectes de la UE, és ingenu pensar que aquest factor per si sol explica la percepció de la UE com a tecnocràtica i elitista.
De fet, es podria argumentar que aquesta percepció és, en certa manera, el resultat directe del marc institucional en el qual es va crear la Unió Europea.
L'anomenat "mètode comunitari" establia un rol central per a la Comissió Europa, quasi monopolístic en la iniciativa legislativa a escala europea, així com en el poder executiu.
Un mètode més aviat tecnocràtic i elitista, que no obstant això tenia sentit en l'època en què es va acordar, quan el record de les desavinences entre estats i de l'experiència de dues guerres mundials era encara molt vívid.
En un context com aquest, era clau trobar posicions comunes entre els diferents interessos i actors institucionals, així com evitar que la implementació dels acords caigués presonera de pressions polítiques.
Lluny de suscitar crítiques, aquest marc institucional estava àmpliament acceptat per una ciutadania que dipositava la seva confiança en les elits; eren els anys de l'anomenat " consens permissiu ".
Un consens, però, que va començar a trontollar amb l'aprovació de l'Acta Única Europea el 1986 i el Tractat de Maastricht el 1992, dos tractats que ampliaren exponencialment els àmbits d'actuació de la Unió Europea.
Tot i els canvis institucionals que es van fer —augmentant el pes del Parlament Europeu, entre altres— es palpava una creixent incomoditat ciutadana en com es prenien les decisions sobre àmbits políticament contenciosos en l'esfera europea.
Exemples d'aquest desconcert es troben en la dificultat d'aprovar el Tractat de Maastricht en alguns països, i en el rebuig de la Constitució europea a França i Holanda durant la primera dècada dels anys 2000.
Un desconcert que ha anat creixent amb el temps, amb una ampliació de la Unió Europea cap a l'est poc explicada pels governs als ciutadans i una crisi econòmica que ha donat lloc a unes mesures d'austeritat poc compreses i dictades per unes elits cada vegada més llunyanes.
Des de llavors, el marc institucional de la Unió Europea està pendent d'una renovació, que necessàriament passa per la seva politització.
Necessita deixar de ser, com diuen alguns intel·lectuals com Mair o la politòloga Vivien Schmidt, un " gegant sedat, adormit ", un "ens polític sense politització", i esdevenir un terreny de joc polític i polititzat.
El fet que aquesta transició encara no hagi tingut lloc és, segons Mair, un element que ha contribuït a l'augment de vot per a partits populistes: orfes d'opcions polítiques que ofereixin una oposició real a certes polítiques de la Unió Europea, els ciutadans escullen oposar-se a l'ens de la Unió Europea.
Aquest llibre verd i el Pla Europa del Govern de Catalunya pretenen contribuir a aquesta politització tan necessària de la UE, tot unint forces amb les altres iniciatives europees.
Des de la publicació, la primavera del 2017, del Llibre Blanc sobre el futur de la Unió Europa de la Comissió Europea i els subseqüents "documents de reflexió", les diferents institucions europees i alguns països han anat organitzant debats entorn del futur de la Unió Europea, tals com els debats "El Futur d'Europa" del Parlament Europeu, les campanyes del Comitè de les Regions "Reflexionant sobre Europa" i la "Iniciativa del Futur d'Europa".
El Llibre Blanc de la Comissió, el tret de sortida de facto d'aquesta etapa de debat europeu, i que té tant partidaris com detractors, aconsegueix fugir de la dicotomia de més o menys Europa, suggerint en canvi cinc escenaris que van des de continuar amb l' statu quo (escenari 1), passant per canviar i reduir l'abast i les prioritats de la Unió Europa (escenaris 2 i 4), fer una Europa a múltiples velocitats (escenari 3), fins a continuar tots units amb el procés d'integració europea (escenari 5).
D'acord amb la llarga tradició catalana proeuropea, el text que presentem està clarament dins l'òrbita dels escenaris que aposten per més integració Europea.
Pren la idea de "més Europa" com a punt de partida, i la desenvolupa per als diferents àmbits europeus.
Més concretament, el Llibre Verd detalla els reptes que hem d'afrontar com a societat, i per cadascun dels cinc àmbits que conformen els "documents de reflexió" que acompanyen el Llibre Blanc de la Comissió exposa, en primer lloc, la visió catalana sobre el tema, i, en segon lloc, la contribució catalana al projecte de la Unió Europea, detallant actuacions pioneres i rellevants en cada àrea.
Els "documents de reflexió" del Llibre Blanc de la Comissió giren entorn dels cinc àmbits següents: (1) unió econòmica i monetària, (2) dimensió social, (3) pressupost europeu, (4) seguretat i defensa, i (5) globalització.
Amb el propòsit d'adequar els temes a la realitat social, política i econòmica catalana, el Llibre Verd ha modificat l'enfocament d'alguns àmbits.
En primer lloc, dins de l'àmbit "Unió Econòmica i Monetària", hi afegim la dimensió política de la Unió.
Tal com hem esmentat anteriorment, des del Govern de Catalunya ens preocupa la crisi de legitimitat que pateix actualment la UE, i per tant concebem la Unió Europea com una Unió on la part econòmica és indestriable de la part política.
No podem parlar d'unió econòmica sense fer referència als reptes de legitimitat i democràcia que aquest aspecte suposa.
En segon lloc, l'àmbit de seguretat i defensa es modifica per enfocar-lo a la política de veïnatge.
Aquest canvi obeeix a dues raons.
Primerament, l'enfocament en seguretat per parlar de política exterior ens resulta en certa manera inadequat.
La securitització de la política és una visió esbiaixada que creiem que s'hauria de minimitzar en la mesura que sigui possible, ja que la política exterior representa reptes, però també oportunitats.
En comptes de parlar quasi exclusivament de seguretat, per tant, preferim parlar de política exterior, i més concretament, d'aquesta que ens afecta de manera més directa: la política de veïnatge.
Sense oblidar, és clar, els reptes en l'àmbit de la seguretat nascuts del fenomen del terrorisme i dels nous desafiaments geoestratègics.
En tercer lloc, hem acotat l'àmbit de globalització a aquests reptes de les anomenades "agendes globals" que afecten Catalunya de manera més directa: el canvi climàtic, l'agenda urbana i l'Agenda 2030.
Conservem, per altra banda, els àmbits de la dimensió social i pressupost europeu, ja que ens semblen absolutament imprescindibles i molt presents en la realitat social catalana.
Amb el Llibre Verd, per tant, esperem apropar el debat europeu a la ciutadania catalana i encetar un procés participatiu que, tal com deia Peter Mair, desperti aquest gegant sedat que és la Unió Europea, fent possible així un nou i sisè escenari: l'Europa de tots, l'Europa dels drets.