El Centre d'Investigacions Film-Història del Departament d'Història Contemporània de la Facultat de Geografia i Història de la Universitat de Barcelona va organizar el IV Congrés Internacional d'Història i Cinema, que es va celebrar entre els dies 3 i 5 de setembre, amb el tema Memòria històrica i cinema documental.
I va tenir el suport del Vicerectorat de Relacions Institucionals i Culturals de la UB i del Memorial Democràtic.
Els directors del IV Congrés d'Història i Cinema, Josep Maria Caparrós, catedràtic d'Història Contemporània i Cinema de la UB, i Magí Crusells ̧ vicedirector del Centre d'Investigacions Film-Història, van elaborar un ampli programa d'activitats que es van desenvolupar a l'Aula Magna de la mateixa Facultat.
Durant aquests tres dies es reflexionà sobre el paper que el cinema i els documentals exerceixen en la recuperació de la memòria històrica.
Per a això, el congrés va comptar amb la presència d'especialistes i investigadors en el camp del setè art, entre ells Jean-Claude Seguin, catedràtic de l'Université Lumière de Lió, que va ser l'encarregat de l'obertura del congrés amb la seva conferència «Els germans Lumière, o la gènesi del cinema documental».
Les ponències van anar a càrrec dels professors José Carlos Suárez (Universitat Rovira i Virgili) — «La representació visual de la memòria històrica i el poder de les imatges»—, Esteve Riambau (Universitat Autònoma de Barcelona/Filmoteca de Catalunya) —«Els documentals de reconstitució històrica a Catalunya» —, Sasa Markus (Universitat Pompeu Fabra) —«Com recordar?
Les pel·lícules de la Guerra Civil espanyola des de la postmodernitat»— i Magí Crusells (Universitat de Barcelona) —«Franco, protagonista del NO-DO?»—.
Finalment, el congrés va concloure amb la pon è ncia «Com fer cinema amb la memòria» d'Albert Solé, periodista, productor i director de documentals, i amb la conferència de María Dolors Genovès (Universitat Ramon Llull), «La Televisió de Catalunya i el cinema documental».
Així mateix, aquest congrés es va completar amb nombroses activitats paral·leles com ara la presentació de llibres, la projecció de documentals, la preestrena a la Filmoteca de Catalunya del documental Cinema en temps de guerra (2014), de Bartomeu Vilà, i el lliurament del Premi Film-Història com a Millor Recerca 2013 a Fernando Sanz Ferreruela, professor de la Universitat de Saragossa.
El congrés va comptar amb més d'un centenar de participants i amb una forta presència tant internacional —amb més de trenta comunicants procedents dels Estats Units, Brasil, Mèxic, Equador, Taiwan, Colòmbia, Xile, Gran Bretanya, França, Itàlia, Eslovàquia i Hongria—, com nacional —amb més de quaranta comunicacions de l'àmbit estatal.
Secretari del Centre d'Investigacions Film-Història
La pel·lícula documental del realitzador Bartomeu Vilà reviu les vivències d'un dels darrers directors de fotografia del cinema de la república, Joan Mariné, testimoni d'excepció d'un moment de la història del cinema català que, tot i la precarietat econòmica, la manca de mitjans i les difícils circumstàncies internacionals, va caracteritzar-se per la seva alta producció, mai superada, i la seva innovació en les formes i els continguts.
A través dels records i les experiències de Joan Mariné (Barcelona, 1920), el documental fa un recorregut per les pel·lícules que va filmar durant aquells anys de la contesa, tant amb el Sindicat d'Espectacles de la CNT-FAI, com després amb la productora de la Generalitat republicana, Laya Films.
Testimoni d'excepció, Joan Mariné va ser també l'encarregat de la recuperació i restauració de gran part del material fílmic realitzat durant els anys de la guerra, que van arribar a les seves mans quaranta anys després, quan treballava de restaurador i conservador a la Filmoteca de Madrid, des d'on va reconstruir, pla a pla, la història del cinema català durant la Guerra Civil espanyola.
Fragments cinematogràfics inèdits, recentment descoberts, com un de Paquete, el fotógrafo público número uno (1937), d'Ignacio F. Iquino, film protagonitzat pels llavors joves i desconeguts actors Mary Santpere i Paco Martínez Soria, són inclosos també en el documental, que mostra fragments de més de 40 pel·lícules, alguns d'ells també inèdits.
En els dos anys, vuit mesos i quinze dies que va durar la Guerra Civil espanyola, es van realitzar més de 350 pel·lícules, produïdes pels sindicats, pels partits polítics i pel mateix govern, que van veure en el cinema una poderosa eina de propaganda enfront dels militars franquistes.
Una extensa producció que és rememorada al documental a través de les aportacions d'experts historiadors i familiars dels realitzadors de l'època.
El documental Cinema en temps de guerra (2014), que ha comptat amb la col·laboració del Centre d'Investigacions Film-Història de la Universitat de Barcelona i del Memorial Democràtic de la Generalitat de Catalunya, vol rescatar de l'oblit els seus autors i les seves pel·lícules, contribuint així a la recuperació de la memòria històrica d'un cinema que va ser intencionadament marginat i silenciat.
La preestrena d'aquest film va tenir lloc a la Sala Laya de la Filmoteca de la Generalitat el 5 de setembre com a cloenda del IV Congrés d'Història i Cinema.
Memòria Històrica i Cinema documental.
Va comptar amb la presència del mateix director, Bartomeu Vilà, i d'un Joan Mariné emocionat pel reconeixement que el públic, amb els seus aplaudiments, li va mostrar.
Guió: Bartomeu Vilà i Cristina Mora
Director de continguts: Magí Crusells
Postproducció: Ana María Pérez Narváez
Producció: BV Produccions Bartomeu Vilà (2014).
Secretari del Centre d'Investigacions Film-Història.
Malauradament només es va exposar entre març i juny d'aquest any al Castell de Montjuïc.
Possiblement aquesta sigui l'única creu d'aquesta gran exposició.
Ja no es podrà, per exemple, respirar l'ambient de l'aula de l'escola franquista reproduïda en una de les sales, però per sort podem comptar amb l'impecable catàleg editat per Efadós o podem visitar l'exposició virtual a través del web creat per l'Ajuntament de Barcelona.
L'exposició s'inseria dins un projecte global que duia el mateix nom i era fruit de la col·laboració entre la Fundació Carles Pi i Sunyer i el Sistema Municipal d'Arxius de l'Ajuntament de Barcelona.
El projecte va comptar amb quatre exposicions que es van poder veure al llarg de 2013 i 2014 («Una crònica fotogràfica» a l'Arxiu Fotogràfic de Barcelona; «La cultura oficial de la Barcelona franquista» a l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona; «La ciutat després de la desfeta» a l'Arxiu Municipal Contemporani de la Ciutat de Barcelona; i «Viure a les Corts en el primer franquisme» a l'Arxiu Municipal del Districte de les Corts) i que culminaven amb l'exposició del Castell de Montjuïc.
En el projecte, dut a terme en motiu del 75è aniversari de la caiguda de Barcelona en mans de les tropes d'ocupació franquistes, hi participaren grans especialistes en la història de la postguerra (com Eulàlia Pérez i Vallverdú, Francesc Vilanova i Vila-Abadal, Mireia Capdevila i Candell o Aram Monfort).
L'exposició comptava amb documentació i imatges inèdites —els fons de l'Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona són una mina— i s'estructurava en sis àmbits: 1) Caiguda, entrada i repressió; 2) Poder i gestió de la ciutat; 3) Els nous amics: nazis i feixistes; 4) La nova Barcelona; 5) Una ciutat sotmesa al franquisme i al nacionalcatolicisme; i 6) La vida quotidiana: entre el luxe i la misèria.
Una de les grans virtuts d'aquesta exposició era sens dubte la capacitat per transportar el visitant i expressar una lliçó d'història que va més enllà de les lliçons morals del que alguns teòrics han anomenat humanisme postmodern.
A la guerra hi ha vencedors i vençuts, no tothom hi perd, i en aquesta exposició queden retratats els guanyadors de la guerra, el seu projecte polític, cultural i social, i com el va patir bona part de la població.
Organització: Arxiu Municipal de Barcelona i Fundació Carles Pi i Sunyer
Direcció: Joaquim Borràs i Gómez (Direcció del Sistema Municipal d'Arxiu), Francesc Vilanova i Vila-Abadal (Arxiu Carles Pi i Sunyer), i Marc Puig i Guàrdia (Direcció de Comunicació i Atenció Ciutadana).
Comissariat i documentació: Mireia Capdevila i Candell (Arxiu Carles Pi i Sunyer)
Coordinació general: Anna Noguer i Núria Bosom (Direcció del Sistema Municipal d'Arxiu)
Disseny de l'exposició: Víctor Vilaseca i Conxita Balcells (DVA Associats)
Ressenyes dels llibres de David Rieff; Bartolomé Clavero; Manel Risques; i Alexander von Plato, Almut Leh i Christoph Thonfeld.
Malgrat que la renovació en la metodologia de recerca històrica s'inicia ja a partir dels anys seixanta, existeixen encara avui certs tabús en l'ús de fonts històriques considerades com a menors (testimonis, cartes, diaris...).
Afortunadament, però, són moltes les obres que es basen en aquestes fonts, resolent algunes de les qüestions que planteja la història social.
En aquesta línia, Las cartas de la Pirenaica utilitzen com a base fonamental de la recerca les cartes que els oients de la Radio España Independiente, la Pirenaica, van enviar a l'emissora durant la seva existència (1941-1977), un fons de 15.000 cartes que havia passat desapercebut fins al moment.
El llibre aconsegueix estructurar en temàtiques els continguts de les cartes, defugint el relat cronològic del període franquista, de tal manera que les vivències en primera persona d'un esdeveniment (l'assassinat del líder comunista Julián Grimau) o d'una situació (la immigració), constitueixen un ampli espectre de l'opinió de l'antifranquisme a Espanya (construïda parcialment per l'emissora).
Al mateix temps, els testimonis dels oients en relació a la Guerra Civil, la postguerra i la repressió, constitueixen una font de primer nivell per a la història local (dades sobre fosses comunes), la història social (condicions de vida en camps de concentració o en les barraques de Barcelona) o les memòries polítiques dels militants antifranquistes.
Els capítols ens mostren com la Pirenaica havia aconseguit estructurar una xarxa de col·laboradors dins l'Espanya franquista, o com l'emissora servia per enviar crides per buscar familiars desapareguts, o per deixar testimoni de la repressió de la guerra i la postguerra, aspectes ja coneguts en altres recerques.
L'encert principal dels autors és presentar estructurades aquestes memòries de l'antifranquisme i identificar alguns dels oients amb biografies de militants d'interès, fet que contrasta, però, amb la falta d'anàlisi d'una font suficientment àmplia com per donar-nos conclusions sobre la composició social de l'antifranquisme o la capacitat d'influència de la ràdio en la construcció del discurs antifranquista.
L'aportació del llibre és la descoberta i la valoració d'un fons amb suficient interès per apropar-s'hi amb altres mirades i des d'altres disciplines, esdevenint el catàleg de referència per a l'estudi d'aquesta font històrica.
Sociabilitats i memòries col·lectives a la Catalunya del segle XX.
Tarragona: Publicacions Universitat Rovira i Virgili, 2012, p.
Montserrat Duch és catedràtica d'Història Contemporània de la Universitat Rovira i Virgili i entre les seves obres destaquen les dedicades a la història del republicanisme, als estudis de gènere i als usos públics de la història.
En el cas en què ens trobem, Quimeres és un assaig històric compost per reelaboracions de contribucions a congressos i d'articles publicats per l'autora a diverses revistes.
Tal com s'indica en el subtítol del llibre, dos són els eixos temàtics que el travessen: un és la sociabilitat i l'altre la memòria —de fet, l'autora ha publicat enguany dos llibres que segueixen per separat aquests dos camps de treball (per un cantó, ¿Una ecología de las memorias colectivas?
El llibre parteix amb un elogiós pròleg de l'historiador Borja de Riquer, qui presenta l'obra i aprofita també per donar una clatellada a cert neorevisionisme de la Guerra Civil que s'està instal·lant en determinats àmbits acadèmics.
L'obra s'estructura en tres parts (Republicanisme; Dictadura Franquista; Democràcia) i un epíleg sobre els usos públics de la Història.
En la primera part, Duch analitza les societats d'assegurances mútues a Catalunya i la seva relació en la construcció d'una identitat obrera, analitza també els mecanismes de politització de les classes populars i investiga els llocs de memòria durant la Guerra Civil.
En la segona part estudia el calendari commemoratiu i la pervivència de la toponímia franquista, la campanya dels «25 Años de Paz» organitzada per la dictadura el 1964 i com als anys seixanta es van crear noves expressions de sociabilitat popular.
I en la darrera part, l'autora ens parla d'uns temes que coneix de ben a prop, com el cas del Cens de simbologia franquista de Catalunya, projecte del Memorial Democràtic en el qual va col·laborar i que resum aquí parant especial atenció al cas singular de les Terres de l'Ebre.
Fent ús d'una extensa bibliografia, amb una prosa agradable i apropant el lector a autors fonamentals (des de Walter Benjamin fins a Reinhart Koselleck, passant per E.P. Thompson, Alberto Melucci, Maurice Agulhon, Pierre Nora i un llarg etcètera), Duch combina la temàtica de la sociabilitat amb la memòria de forma àgil i sense esquivar qüestions com el pobre tractament que ha tingut la memòria republicana en democràcia i plantejant dubtes importants sobre la compatibilitat d'una política pública de memòria amb el mite del consens.
Un llibre molt recomanable, d'alta divulgació i de lectura amena.
Barcelona: Editorial Anthropos, 2014, pàg.
L'exhumació científica d'una fossa de la Guerra Civil a la localitat lleonesa Priaranza del Bierzo l'any 2000 va commocionar l'opinió pública.
Les imatges dels cossos que anaven sent desenterrats colpiren una societat que va ser conscient del desconeixement que tenia respecte a aquests fets.
A partir d'aquest instant les demandes per recuperar la memòria dels vençuts, dels represaliats i dels desapareguts de la guerra i posterior dictadura franquista foren constants.
Des d'aquest moment, les exhumacions de fosses comunes de la Guerra Civil han estat un dels temes més delicats i controvertits de la primera dècada del segle xxi.
Tot i que hi ha antecedents d'exhumacions durant la guerra i la posterior dictadura franquista, i fins i tot durant alguns moments de la transició, les exhumacions contemporànies s'han distingit per la presència d'equips interdisciplinaris de treball formats per historiadors, arqueòlegs i forenses.
Tots aquests aspectes són presentats i analitzats de manera clara en el llibre de Francisco Ferrándiz, El pasado bajo tierra.
En l'obra s'analitza amb detall l'impacte que han tingut sobre la societat espanyola l'obertura de les fosses comunes durant aquests darrers anys.
A través de diversos exemples, es realitza un repàs de l'empremta que han deixat les exhumacions en els mitjans de comunicació, en l'administració pública i especialment en els indrets on es produïa la intervenció.
L'aparició dels especialistes en aquests llocs ha permès, entre altres coses, que la memòria relacionada amb les fosses es fes pública.
Es tracta doncs d'un assaig necessari per mostrar les múltiples repercussions que han tingut en els darrers anys aquestes excavacions.
Per ensenyar totes les conseqüències del procés, el llibre incorpora des de l'anàlisi del context en què es produïren les exhumacions i les iniciatives polítiques, judicials, mediàtiques i associatives impulsades per aquestes en relació a les demandes de recuperació de les víctimes.
Una aportació que era indispensable per explicar la història dels darrers anys relacionada amb els desapareguts de la Guerra Civil, la lluita de les seves famílies, la localització dels llocs d'enterraments, els processos d'exhumació, anàlisi i identificació de les restes —amb totes les problemàtiques associades— i de restitució de les restes als familiars per poder inhumar els seus parents en un lloc digne.
Les dades recollides durant aquests anys per l'autor serveixen per donar una visió general del tema de les fosses en aquesta darrera dècada.
Un procés que s'explica minuciosament, i que ajudarà a comprendre de millor manera la història més recent del nostre país.
Més enllà de l'assaig, hi ha dues maneres d'encarar el passat a partir de la literatura: les memòries personals fetes novel·la i la recreació novel·lada del passat a partir del coneixement que en fa el novel·lista.
En el primer grup hi trobem excel·lents exemples com Els vençuts de Xavier Benguerel (que acaba de reeditar Edicions de 1984) o gran part de la literatura de Milan Kundera.
I en el segon hi podem trobar un Jaume Cabré amb Les veus del Pamano o un W.G. Sebald, que escriuen sobre un passat que no se'n va, que segueix latent, però ocult.
En aquest darrer grup podem incloure també a Kirmen Uribe amb El que mou el món.
La novel·la pren el fil de la història real de Karmentxu Miranda, una de les tantes nenes evacuades d'Euskadi pel govern basc del lehendakari Aguirre durant la Guerra Civil, i segueix amb la història també real de Robert Mussche.
Karmentxu, com milers d'evacuats, és temporalment acollida per militants socialistes flamencs a Gant (Bèlgica), en concret per Robert Mussche.
Aquest primer gest de solidaritat de l'escriptor s'incrementa amb el compromís cada cop més ferm com a intel·lectual en la lluita contra el feixisme.
Així, es converteix en corresponsal de la guerra d'Espanya, cobrint els esdeveniments des de Catalunya.
El final de l'enfrontament bèl·lic a Espanya i els sorolls dels tambors de guerra a Europa conviden a retornar Karmetxu.
Mussche s'enrola voluntari dins de l'exèrcit belga, influït pel compromís que va conèixer a l'Espanya republicana.
La claudicació del govern belga davant els nazis situa l'escriptor dins del país ocupat, on es casa i esdevé pare d'una nena, a qui li posen Carmen, durant els primers anys de l'ocupació.
La nova situació familiar no li impedeix enrolar-se en la Resistència, però com a la vida real, el de Mussche no és un final feliç.
Uribe construeix aquesta novel·la a partir dels relats dels protagonistes reals d'aquesta història, tant entrevistes a nens de la guerra, com fent d'historiador amb Carmen Mussche per completar els fragments de la biografia del seu pare Robert, de qui no en conserva cap record viscut.
L'escriptor basc novel·la les zones desconegudes d'una memòria fragmentària, una manera gens acadèmica de fer història, però un excel·lent recurs per transmetre millor els sentiments que els fets.
Diu el psicoanalista Adam Philipps que «Sebald és més un nou tipus d'historiador que un nou tipus de novel·lista» (New Yorker, 14/12/2011).
Es tracta d'una afirmació exagerada, però les novel·les, com la memòria oral o les memòries personals, tenen la capacitat de penetrar en la profunditat dels receptors millor que l'assaig històric.
I si com vol transmetre l'escriptor, el que mou el món és el compromís, benvingudes siguin les aproximacions al passat de novel·listes de la talla d'Uribe.