projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
L'objectiu de l'article és presentar un model numèric que permeti elaborar un índex teòric d'ús del català (ituc), per tal de contrastar-lo amb dades de caràcter empíric.
La variable dependent és l'ús lingüístic interpersonal, definit com l'ús que no es produeix en representació de cap mena d'ens o institució (sigui pública o privada), sinó a causa d'una relació personal.
Les variables independents són vuit: C (el nombre total de catalanòfons); C1 (el nombre de catalanòfons que inicien les seves converses en català, i el mantenen); C2 (el nombre de catalanòfons que inicien les seves converses en català, encara que no el mantinguin en converses bilingües); N1 (el nombre de no catalanòfons que saben parlar en català i que el mantenen, quan hom els hi parla); N2 (el nombre de no catalanòfons que saben parlar en català, però no el mantenen, quan hom els hi parla); N3 (el nombre de no catalanòfons que no saben parlar en català); N4 (el nombre de no catalanòfons que no entenen el català); i p (la proporció entre el nombre de relacions que estableixen els catalanòfons dintre del seu grup lingüístic, i el nombre total de relacions que tenen amb membres d'ambdós grups lingüístics).
L'elaboració del model consta de dues fases: en un primer moment, es tracta de fer totes les combinacions possibles (de dos en dos) de les sis primeres variables, tot assignant un valor lingüístic a cada combinació (1, 0, 0,5), la qual cosa ens condueix a l'equació (1); atès, però, que en contrastar l'ituc amb les dades empíriques de Catalunya, i les ciutats de Manresa, Sabadell i Santa Coloma de Gramenet, aquell sempre resultava inferior, s'introdueix la setena variable p; la segona fase consisteix en analitzar els canvis algebraics necessaris que permetin estudiar una situació on les interaccions dels catalanòfons amb els membres del seu grup lingüístic no siguin totalment aleatòries.
Finalment, el model s'expressa mitjançant l'equació (10), que permet la seva contrastació amb les dades empíriques de la ciutat de Santa Coloma de Gramenet a l'any 2001.
En aquest article, abordem des de diversos punts de vista el dret comparat rellevant per al camp de la traducció.
L'enfocament que presentem està basat en aspectes conceptuals i combina tres perspectives significatives per a l'estudi de la construcció i el desenvolupament del significat en el camp del dret: les influències de la cultura jurídica, les influències dels aspectes epistèmics sistemicofuncionals, i les influències de la comunicació interpersonal del coneixement.
L'article centra l'atenció a aportar una base argumental que justifiqui aquestes tres perspectives i proposar mètodes d'una importància especial per als diferents punts de vista.
A fi de presentar els antecedents a partir dels quals es construeix aquest enfocament, l'article comença amb una descripció general de les últimes contribucions al camp del dret comparat i que han estat rellevants per a la traducció jurídica.
Un dels aspectes que formen part de la normalitat d'una comunitat lingüística és que sigui identificada i reconeguda més enllà dels seus límits territorials.
És lògic, per tant, l'interès que sovint manifesten per la projecció exterior institucions i organismes responsables de processos de normalització o d'expansió lingüística.
El grau de prioritat d'aquest aspecte s'ha incrementat durant els darrers temps a causa de la creixent permeabilitat de les fronteres de les comunitats lingüístiques afavorida pel procés de globalització; a més, aquest aspecte té una especial importància en el cas de comunitats immerses en un procés de normalització, com és la situació de la comunitat lingüística catalana.
L'article planteja la conveniència, per a la millora del coneixement exterior de la realitat lingüística catalana, d'aprofitar, com a destinataris i vehicles de la difusió, les persones al·lòctones que en visiten el territori com a turistes o s'hi instal·len de forma més o menys provisional.
Més de vint-i-sis milions de turistes visiten anualment els territoris de parla catalana, però una part important deuen retornar al seu lloc de procedència sense adonar-se'n.
La poca presència del català en el paisatge lingüístic o el comportament de molts de ciutadans i organitzacions de protegir els al·lòctons del contacte amb el català són, entre d'altres, factors que ho expliquen.
Tenint en compte aquestes circumstàncies, a l'article s'argumenta sobre la necessitat de capgirar la situació i d'entendre les actuacions a l'àmbit turístic —que fins ara han estat molt escasses— en el doble sentit: com a actuacions per a la normalització interna i per a la projecció exterior.
L'article es complementa amb propostes generals i actuacions concretes, algunes de les quals ja ha estat portades a la pràctica, principalment a les Illes Balears.
Els resultats del capítol lingüístic de l'enquesta de la Regió Metropolitana de Barcelona (RMB) de l'any 2000 han tingut un gran ressò.
La lectura que majoritàriament se n'ha fet és que el català retrocedeix, i això ha encetat una discussió, en força mitjans de comunicació, sobre el futur i l'ús social del català.
En aquest article hem revisat els resultats de l'Enquesta referents a l'ús lingüístic familiar, potser els que han tingut menys protagonisme en el debat públic.
De l'anàlisi que hem fet es desprèn que, malgrat que a la RMB es transmet més el castellà que el català, hi ha un conjunt d'aspectes que dibuixen un panorama encoratjador per a la continuïtat de la llengua.
D'aquests aspectes, en voldríem destacar quatre: (1) la transmissió intergeneracional de la llengua primera és superior en els catalanoparlants que en els castellanoparlants; (2) d'entre els informants que cessen la transmissió de la seva llengua primera, els procedents de nuclis catalanòfons es reparteixen entre el castellà i l'opció bilingüe, mentre que els procedents de nuclis castellanòfons es decanten sobretot pel català; (3) els bilingües familiars opten preferentment per l'ús del català amb els seus fills, i (4) la franja de 30 a 39 anys, que actualment està tenint fills, és la que transmet més el català.
En aquest treball s'exposa la situació d'una part del llenguatge periodístic, el relatiu al tractament de la immigració en premsa.
S'aborda l'assumpte tenint en compte el marc ètic i deontològic existent en el qual es pot moure el professional de la informació.
Atès que la premsa escrita contribueix a la construcció de la imatge de l'immigrant és oportú fer referència als mecanismes que actualment poden ser utilitzats per tal de millorar el tractament de les notícies que relacionen de manera clara o més difusa el fenomen migratori amb la delinqüència.
L'escrit gira entorn de l'anàlisi, des de diferents disciplines de les ciències socials i especialment des del dret, de la rutina d'anomenar il·legals determinades persones que han immigrat.
La llengua és un dels factors que contribueix a la formació de la identitat nacional.
En el cas dels EUA no és un element decisiu (l'anglès no és llengua nacional), però d'importància canviant en la història del país.
Els EUA, com a país d'immigració, constitueixen des dels seus inicis una societat multiètnica i multilingüe.
Tot i que l'anglès ha estat sempre la llengua principal, des de la fundació del país llengües de tot el món hi han tingut molta presència (l'espanyol de forma molt especial perquè és la segona llengua més important).
La identitat nacional en relació a la llengua ha anat evolucionant.
D'entrada cada grup ètnic aporta una llengua que pot utilitzar lliurement, però es fa necessària l'existència d'una llengua comuna a tots nivells.
La integració nacional sembla portar al monolingüisme.
Les primeres mesures en aquest sentit són de finals del XIX (grans onades migratòries), quan es comença associar l'anglès a patriotisme i americanisme.
Al segle XX, les noves onades migratòries costen més d'integrar lingüísticament.
La por de la pèrdua d'identitat americana dóna més força a l'anglès com a llengua única.
A partir de la Segona Guerra Mundial, es defineixen dues posicions enfrontades: els bilingüistes i els de l' English-only (només l'anglès).
El bilingüisme es recolza en la legislació sobre igualtat constitucional: el desconeixement de l'anglès pot portar a desigualtat d'oportunitats.
D'altra banda, l'anglès és el camí de l'èxit, se n'ha d'assegurar el coneixement.
Ambdós arguments, segons la lectura legal que se'n faci, poden ser a favor de l'educació bilingüe o només en anglès.
En definitiva: un debat permanent a cavall entre la identitat nacional i la tolerància envers la diversitat.
L'ensenyament en valencià a la Comunitat Valenciana ha augmentat des de l'aprovació de la Llei d'ús i ensenyament del valencià (1983), però encara hi ha molts problemes que dificulten el compliment de la legislació vigent.
Els indicadors de coneixement de l'idioma (parlar i llegir) han augmentat, i les últimes enquestes indiquen que un 82% de valencianoparlants ha après l'idioma a l'escola.
L'educació primària i secundària bilingüe, en quatre modalitats diferents, es concentra en els centres públics i més a la província de Castelló (84%) que a València o a Alacant.
Els centres privats i de prestigi només ensenyen en castellà.
A secundària només un 9% de l'ensenyament és bilingüe.
La causa és bàsicament la manca de professorat capacitat per ensenyar en valencià.
El Govern valencià no exigeix el coneixement del valencià per atorgar places de professorat; la Llei del 1983 preveu una moratòria fins al 2005 per a l'acreditació de coneixement de l'idioma, i fins al 2011 en les zones de parla castellana, on l'ensenyament del valencià es preveu més lent i no obligatori.
La manca de professorat, la lentitud en l'aplicació de la legislació, la manca de materials escolars en valencià i les discussions entorn de la unitat del català –no reconeguda pel Govern valencià- són factors que dificulten l'ensenyament en valencià a l'escola.
A l'àmbit universitari s'ha produït un augment de la demanda d'ensenyament en valencià en els darrers deu anys (1990, 12'5%; 1998-99, 25'8%).
La manca de professorat en dificulta l'oferta.
Hi ha una pugna entre la Universitat de València, que vol exigir el coneixement del valencià al professorat, i la Generalitat Valenciana, que no és partidària de l'obligatorietat per raons legals.
En aquest article, les autores descriuen el procés de disseny i elaboració d'un corpus de textos jurídics multilingüe per a traductors.
El corpus es concep com una eina de treball amb la qual el traductor jurídic pot tenir accés immediat a través d'internet a la documentació rellevant per a la traducció de tota mena de text jurídic: textos doctrinals, obres de referència, glossaris especialitzats i documents paral·lels i auxiliars en els diferents idiomes de treball (castellà, català, anglès, francès i alemany).
La particularitat del corpus és que s'estructura entorn del concepte cultural de gènere, atès que les autores consideren que en la traducció jurídica esdevé fonamental respectar les convencions inherents a aquest, una qüestió que no ha rebut fins al moment l'atenció que mereix.
Aprofitant els bons desitjos de renovació i millora que la Real Academia de la Lengua manifesta al pròleg a la 21a edició del seu diccionari, l'autora ha analitzat alguns trets sexistes que apareixen en aquesta vint-i-unena edició del diccionari, com ara la definició del terme "dona", els adjectius i locucions pejoratives i despectives amb les quals es qualifica a la dona, el caràcter arcaic i desfasat de vestuari, complements, cosmètica i ornaments femenins, les condicions socioculturals de la dona, l'efeminament, els tractament del sexe, la coqueteria, el flirteig, lligar, les expressions tòpiques sobre la natura femenina, els conceptes de l'"honor" i l'"honra" a la dona, etc.
L'autora suggereix la necessitat peremptòria de rectificar i renovar moltes definicions d'aquest diccionari, tant en la forma com en la tècnica i en els continguts, i apunta algunes idees per dur a terme aquesta transformació.
L'autora espera també la mateixa col·laboració que en altres ocasions ha tingut de lingüistes, filòlegs, lexicògrafs i semantistes catalans per dur a terme aquesta tasca gens fàcil per les inèrcies i reticències que s'esperen des de molts centres neuràlgics.
Els avanços en la recuperació de la llengua catalana a les Illes Balears en els primers vint anys de vigència de l'Estatut d'autonomia, aprovat el 1983, han estat històrics.
En el treball s'analitzen els canvis positius en aquest període en la regulació jurídica de l'ús social de les llengües, en la consciència social, en la competència lingüística i en l'ús social i oficial de la llengua.
Però també les limitacions del mateix marc legal, les socials i polítiques que no han permès d'assolir encara la plena normalitat lingüística prevista per aquest marc legal i institucional.
En el moment que una important immigració s'afegeix a la d'etapes anteriors i aquesta i la mundialització caracteritzen un nou marc de relacions socials, el català no és encara una llengua universalment coneguda entre la població, ni s'ha convertit en la llengua comuna d'ús habitual en tots els àmbits públics.
Es proposen, doncs, les grans línies d'actuació amb vista a l'etapa històrica que ha començat i que constitueixen els reptes que es presenten actualment a les Balears per a la llengua catalana, els quals depenen de la consecució d'un marc global de sostenibilitat lingüística que faciliti el reconeixement igualitari del català en l'àmbit estatal, europeu i internacional, i de la cohesió de conjunt de l'espai lingüístic català.
La transmissió de la llengua als ciutadans d'incorporació recent, la presència normal del català en la cultura de masses i en el món del treball haurien de ser els objectius primordials d'una política lingüística capaç de generar confiança en el futur i de mobilitzar la societat.
Buscar culpables és una pèrdua de temps, el que és important i útil és posar remei a la situació, i la situació és que molts llicenciats en Dret no dominen bé la llengua amb què treballaran: desconeixen algunes normes ortogràfiques i ortotipogràfiques, cometen errors sintàctics i tenen un lèxic una mica pobre.
Per això, alguns bufets i associacions d'advocats s'han preocupat d'elaborar llibres d'estil que ajudin els professionals a aconseguir un espanyol excel·lent als seus documents.
També una universitat —la Pompeu Fabra, de Barcelona— ha donat el primer pas per a la introducció a Espanya d'una nova matèria en els estudis de Dret: la Redacció Jurídica i Documental, perquè els estudiants corregeixin el que van aprendre malament o no van aprendre mai en les etapes anteriors a la seva arribada als estudis superiors.
Per intentar d'aplicar les orientacions metodològiques existents en el panorama lingüístic actual a l'estudi del llenguatge administratiu, l'autora explica àmpliament les tendències generals d'investigació lingüística en matèria de metodologia, tècnica i teoria.
Per aquest motiu, abans resol el caos que hi ha en la terminologia metodològica i aclareix els tres termes que acostumen d'emprarse no del tot diferenciadament: teoria, mètode i pràctica o procediment.
Explica els encerts i els errors de les tres grans teories lingüístiques, ara ja de baixa, del segle xx: racionalisme lingüístic, estructuralisme i marxisme materialista.
A la dècada dels anys seixanta (període postgenerativista) s'introdueixen a la teoria lingüística dues nocions noves: el subjecte parlant i la societat amb la qual es relaciona.
Apareixen ciències paralingüístiques (sociolingüística, lingüística textual, psicolingüística, filosofia del llenguatge) i ciències aplicades a la Lingüística (lingüística matemàtica, estadística lingüística, lingüística automàtica).
Una vegada explicats els objectes de les ciències esmentades, enumera les qüestions (ontològiques, deontològiques, axiològiques i epistemològiques) pendents d'estudi del llenguatge administratiu i proposa les metodologies lingüístiques que es podrien emprar per resoldre cada una d'aquestes qüestions.
La metodologia i tècniques que s'han d'emprar també depenen de la perspectiva teòrica de l'investigador i el docent, del corpus lingüístic o dels nivells lingüístics seleccionats com a material de treball, del propòsit teòric o pràctic de l'estudi o la docència i, per acabar, dels mitjans materials de què es disposa per a la investigació i la docència.
A Àustria, i particularment a l'estat federat de Caríntia, la senyalització viària bilingüe és una qüestió conflictiva des del final de la Segona Guerra Mundial.
El sud de Caríntia constitueix una zona d'assentament tradicional del grup ètnic eslovè.
Segons la vigent Llei federal de grups ètnics de 1976, la senyalització bilingüe no era aplicable a les demarcacions municipals que, tot i comptar amb població de llengua eslovena, no arribaven al nou llindar previst del 25% del total de la població.
Aquest ha estat el règim aplicat fins ara.
Tanmateix, el Tribunal Constitucional austríac pronuncià el 13 de desembre de 2001 una sentència sobre la senyalització viària bilingüe a Caríntia que obliga a replantejar aquesta restrictiva regulació prevista i aplicada fins ara.
La Sentència estima que aquesta exigència legal és incompatible amb una norma de rang constitucional que no inclou cap tipus de restricció, i que en la pràctica internacional s'ha establert un percentatge rellevant d'entre el 5 i el 25%.
Per tant, una localitat que, considerada durant un període llarg de temps, presenta un percentatge de minoria superior al 10%, constitueix una població mixta en el sentit de la norma constitucional i, per tant, ha d'estar subjecta a la senyalització viària bilingüe.
La Sentència ha provocat una controvèrsia juridicopolítica i mediàtica inaudita en aquell país.
Malgrat que el Tribunal Constitucional austríac manifesta en aquesta sentència una actitud molt favorable a la protecció de les minories, determinats sectors socials i polítics, i fins i tot algunes veus acadèmiques, han reaccionat amb una virulència inusitada, que ha arribat fins als atacs directes al seu president i a la institució.
Independentment de les repercussions polítiques, la Sentència és rica en facetes i presenta interès des de la perspectiva del dret de la protecció de les minories, del dret internacional i del dret constitucional processal i material.
Aquest treball no pretén abordar aquestes múltiples facetes, sinó només la qüestió de la senyalització viària i les llengües minoritàries.
Amb aquesta finalitat s'exposa, en primer lloc, el règim jurídic de la senyalització viària a Àustria i la pràctica desenvolupada fins ara; a continuació s'analitza el contingut de la Sentència del Tribunal Constitucional austríac sobre la senyalització bilingüe a Caríntia; i, finalment, es reflexiona des d'una perspectiva general sobre alguns aspectes suscitats per la Sentència.
En aquest espai trobareu els materials de les jornades realitzades a l'Escola en els darrers anys, classificats d'acord amb les funcions temàtiques amb què es defineixen les activitats formatives de l'Escola i, dins de cada funció, seguint l'ordre cronològic invers.
També podeu accedir als recursos en obert de l'Escola.
Barcelona, 28 de febrer de 2019
Barcelona, 27 de febrer de 2020
Barcelona, 19 de febrer de 2020
Barcelona, 14 de febrer de 2020
Barcelona, 13 de febrer de 2020
Barcelona, 3 de desembre de 2019
Barcelona, 31 d'octubre de 2019
Barcelona, 30 d'octubre de 2019
Temes tractats: Formadors interns, avaluació de la formació, l'aprenentatge, bones pràctiques en formació, intercanvi de coneixements
Temes tractats: Innovació, compra intel·ligent, planificació, reputació, responsabilitats, lideratge, transparència,
Temes tractats: Ocupació, prevenció de riscos laborals, jubilació, polítiques de dones, gestió de persones, seguretat i salut al treball
Temes tractats: reforma legal dels consorcis, racionalització i sostenibilitat de l'administració local, transparència
Temes tractats: Responsabilitat comptable, gestió tributària, finançament, el patrocini i el mecenatge,
Temes tractats: Treball col·laboratiu, xarxes socials, Administració Oberta de Catalunya, Innovació,
Temes tractats: Innovació, simplificació, gestió i millora de processos, administració electrònica, arxiu
Temes tractats: diversitat religiosa, Canalempresa, protecció de dades, polítiques sobre les dones
Temes tractats: traducció automàtica, consultes en línia
Temes tractats: Ordenació del litoral, urbanisme, contaminació acústica, telefonia mòbil, habitatge
Temes tractats: estudis territorials i urbanístics, gestió i dret local, alta funció directiva, documents electrònics
Aquest 2020 l'Escola desenvolupa dos nous programes de mentoria per a subdirectors i caps de servei.
Amb aquests programes d'aprenentatge entre iguals esperem disposar d'una bossa important de mentors per afrontar els grans reptes del present i aconseguir una Administració oberta, digital i eficient.
També continuem oferint un ventall d'activitats amb què volem donar resposta a la demanda dels diferents àmbits de l'Administració i cobrir les necessitats formatives dels comandaments intermedis, agrupades en les línies d'aprenentatge següents: noves maneres de treballar, direcció de persones i lideratge, recursos per als comandaments, noves metodologies agile i ètica pública.
Enguany posem a disposició de tots els comandaments una píndola sobre resiliència en format virtual, amb una edició cada dos mesos i un nou recurs d'autoaprenentatge, en obert, sobre l'ús de l'eina OneDrive.
A banda, els comandaments intermedis també tenen accés a bona part de les activitats programades per al personal directiu.
Conèixer els fonaments jurídics i organitzatius de la interoperabilitat.
Conèixer quines són les plataformes d'intermediació de dades que faciliten la interoperabilitat.
Conèixer com es concreta la interoperabilitat a les administracions catalanes i, en particular, a la Generalitat de Catalunya i el seu sector públic.
- Conèixer quines dades i documents estan disponibles i, per tant, la presentació dels quals no es pot exigir a la ciutadania.
- Conèixer el funcionament de la Plataforma d'Integració i Col·laboració Administrativa (PICA), en especial en el seu vessant de consums d'interoperabilitat.
Consulta de dades personals a la PICA-Catàleg de dades i doc. electrònics (v)(10113-1)
Conèixer els fonaments teòrics per entendre què és un document administratiu a la llum del nou context jurídic i tecnològic.
Saber quan cal signar un document electrònic i conèixer les eines disponsibles per fer-ho.
Saber quan cal fer una còpia autèntica o una digitalització i conèixer les eines disponibles per fer-ho.
Saber com cal gestionar l'expedient/el document electrònic i com arxivar-lo.
El document electrònic, la identificació i la signatura electròniques, l'e-Còpia (v)(10112-1)
Per al personal de l'Administració de la Generalitat, la informació sobre els certificats d'activitats formatives organitzades per l'Escola d'Administració Pública de Catalunya es troba incorporada al seu expedient personal que és consultable des del portal ATRI.
Així mateix, els certificats posteriors a 1/1/2005 es poden obtenir electrònicament des de l'apartat Formació del portal ATRI.
Si us cal obtenir un certificat anterior a l'1/1/2005, heu d'emplenar i enviar el formulari de sol·licitud de certificats i se us enviarà el certificat al vostre lloc de treball.
Conèixer els fonaments jurídics i organitzatius de la interoperabilitat..
Conèixer quines són les plataformes d'intermediació de dades que faciliten la interoperabilitat..
Conèixer com es concreta la interoperabilitat a les administracions catalanes i, en particular, a la Generalitat de Catalunya i el seu sector públic..
Conèixer quines dades i documents estan disponibles i, per tant, la presentació dels quals no es pot exigir a la ciutadania..
Conèixer el funcionament de la Plataforma d'Integració i Col·laboració Administrativa (PICA), en especial en el seu vessant de consums d'interoperabilitat.
Consulta de dades personals a la PICA - Catàleg de dades i documents electròni(10201-1)