A Espanya no s'han acomplert les exigències de l'anomenada justícia transicional com a procés dirigit a resoldre els abusos del passat que inclou el dret a la veritat, la reparació i la justícia.
La cerca de la justícia penal ha obert la porta a l'actuació complementària del principi de justícia universal exercida per altres estats, com per exemple l'Argentina.
Mercedes García Arán, catedràtica de Dret Penal de la Universitat Autònoma de Barcelona
El Reial decret 1891/2004, de 10 de setembre, va crear la comissió interministerial per a l'estudi de la situació de les víctimes de la Guerra Civil i el franquisme, que l'any 2005 va ser seguit d'algunes altres disposicions reparadores per als anomenats "nens de la guerra" (Llei 3/2005, de 18 de març), els sindicats (RD 13/2005, de 28 d'octubre), i la Generalitat de Catalunya pels documents de l'Arxiu de Salamanca (Llei 21/2005, de 17 de novembre).
Després d'un complicat procés parlamentari i al final de la legislatura, s'aprovà la Llei 52/2007, de 26 de desembre, coneguda com a Llei de la memòria històrica (d'ara endavant, LMH), (1) a la qual s'afegeix, com a fita destacable pel que aquí ens interessa, la Interlocutòria de 16 d'octubre de 2008 del Jutjat Central d'Instrucció núm. 5 de l'Audiència Nacional, coneguda com a iniciació del procés penal pels crims del franquisme.
En efecte, els primers anys del segle XXI coneixen una revitalització de la memòria col·lectiva sobre les conseqüències del franquisme que no havia tingut lloc ni durant la Transició ni durant la consolidació posterior del règim democràtic.
Van haver de passar gairebé trenta anys des de la mort del dictador, el 1975, perquè les víctimes del franquisme i els seus familiars es fessin visibles, no solament per a la classe política, sinó també per a la societat espanyola, encara que les normes creades fins al moment ni han estat lliures d'oposició, ni han exhaurit les reivindicacions.
Per aquesta raó, el 14 d'abril de 2010, alguns familiars de víctimes, a qui posteriorment es va unir l'Associació per a la Recuperació de la Memòria Històrica, van presentar una querella per genocidi i/o delictes de lesa humanitat davant de la jurisdicció de la República Argentina, i n'instaven la persecució en aplicació del principi de justícia universal, querella admesa a tràmit pel Jutjat Federal núm. 1 i en la descripció de qual també ens detindrem.
En suma, els trenta anys de silenci posteriors al canvi de règim polític i les normes dictades sobre alguns aspectes parcials han deixat aspectes importants per resoldre, entre els quals destaca l'escandalosa existència de desapareguts imputables a actuacions posteriors a la Guerra Civil.
Les pàgines que segueixen pretenen relacionar la inexistència de la justícia transicional a Espanya amb l'apel·lació a la justícia universal com a última ràtio.
Segons la Secretaria General de l'ONU, (3) la justícia transicional "inclou tota la varietat de processos i mecanismes associats amb els intents d'una societat per resoldre els problemes derivats d'un passat d'abusos a gran escala, a fi que els responsables retin comptes dels seus actes, de servir a la justícia i aconseguir la reconciliació".
El concepte de justícia transicional s'encunya entre els anys vuitanta i noranta del segle passat, especialment a partir dels processos de canvi polític a Llatinoamèrica, l'Àfrica i Àsia, amb les modificacions consegüents de règim polític.
(4) En efecte, segons el document esmentat més amunt, no és possible consolidar la pau si la població no confia a obtenir reparació de les injustícies "a través d'estructures legítimes encarregades de l'arranjament pacífic de les controvèrsies i la correcta administració de justícia", el que requereix enfortir l'estat de dret després d'una situació de conflicte (epígraf 2).
Hi ha consens a configurar la justícia transicional com un procés complex que pot incloure diferents instruments: accions penals, comissions de la veritat, programes de reparació, justícia de gènere, reforma institucional i iniciatives de commemoració, (5) que han d'adaptar-se a les condicions de la transició de cada país i poden reconduir-se a tres grans blocs: dret a la veritat, dret a la justícia i dret a la reparació.
Sembla clar que el dret a la justícia és el més difícilment realitzable i, d'altra banda, seria un error centrar la justícia transicional exclusivament en l'assoliment de la justícia penal i el càstig als culpables de violacions de drets humans.
Però, abans d'entrar en el cas espanyol, convé indicar que el Comitè de Drets Humans de l'ONU ha recordat l'obligació dels estats d'investigar les violacions de drets humans amb rapidesa i efectivament mitjançant òrgans independents i imparcials, obligació que es deriva de l'art. 2.3 del Pacte internacional de drets civils i polítics de Nova York, de 16 de desembre de 1996, que va entrar en vigor a Espanya el 27 de juliol de 1977 (BOE de 30 d'abril).
Quant al dret a la veritat, és vital per a la societat conèixer els crims comesos per evitar les circumstàncies que podrien propiciar-ne la repetició, així com resulta vital per a les víctimes el reconeixement públic de la seva condició com a tals i el sofriment a què van ser sotmeses.
L'instrument fonamental del dret a la veritat són les comissions de la veritat, constituïdes a molts països que han patit conflictes amb greus violacions de drets humans: segons Amnistia Internacional, entre 1974 i 2007 assoleixen la xifra de trenta-dues comissions a vint-i-vuit països.
(8) Traslladem ara els apunts anteriors sobre la justícia transicional a la realitat espanyola.
Senyor reivindicant l'amnistia durant les manifestacions de febrer de 1976 © Pepe Encinas.
Al meu parer, la Transició espanyola —i les seves moltes insuficiències— es diferencia d'altres processos transicionals en que el règim dictatorial que acabava havia sorgit d'una Guerra Civil que, a més d'altres repercussions històriques òbvies, havia dividit la societat espanyola en un enfrontament cruent que continuava pesant en la memòria col·lectiva en iniciar-se la Transició.
Tanmateix i als efectes de reparació històrica, no pot considerar-se un conflicte simètric.
En efecte, les víctimes causades pel bàndol republicà, pertanyents al bàndol que va resultar vencedor, van tenir quaranta anys de dictadura posterior per ser rescabalats del seu perjudici i veure honorada la seva memòria.
Quaranta anys en què els vençuts van conèixer repressió i persecució afegida als efectes de la Guerra Civil.
Són aquests fets els que haurien d'haver estat objecte de justícia transicional en concloure la dictadura i iniciar-se la Transició.
No podem pretendre fer aquí una exposició exhaustiva dels fets, que ja ha estat objecte del treball dels historiadors.
Però per analitzar les limitacions de la Llei d'amnistia de 1977, pot ser útil una —sens dubte arriscada— distinció entre: a) els actes propis dels aparells de l'estat franquista consubstancials a les característiques d'un règim feixista en el qual no hi ha garanties jurídiques ni, resumint, estat de dret; b) els delictes expressament amnistiats (art. 2.e) i f) de la Llei d'amnistia), com ara "los que hubieran podido cometer las autoridades, funcionarios y agentes del orden público" en perseguir els delictes (també amnistiats) dels qui pretenien el restabliment de les llibertats, i els comesos per funcionaris i agents de l'ordre "contra el ejercicio de los derechos de las personas", i c) els casos de desaparicions com a conseqüència d'execucions extrajudicials que, fins i tot a dia d'avui no han estat plenament localitzats.
Per la seva abundància, és difícil seleccionar dades representatives, però només a tall d'exemple, en el primer apartat s'inclouen les condemnes per tribunals militars mancats de tota legitimació, (9) l'actuació del Tribunal Especial per a la Represión de la Masonería y el Comunismo (10) i, en el segon, les tortures en l'àmbit policial, en ocasions seguides de la mort del torturat.
(11) Quant al tema dels desapareguts, sense ànim d'entrar en polèmica perquè l'argumentació seria la mateixa encara que la quantitat fos molt inferior, es pot partir de la xifra de 114.000 indicada provisionalment pels qui el 2006 van instar l'actuació del Jutjat Central d'Instrucció núm. 5, aleshores ocupat per Baltasar Garzón.
Les tres categories demanen satisfacció del dret a la veritat i a la reparació, però és contra les dues segones (delictes expressament amnistiats i persones desaparegudes) que hi caben arguments a favor del dret a la justícia penal que veurem més endavant.
Respecte de les sentències dictades per tribunals franquistes en aplicació d'un sistema espuri, era procedent declarar-los nuls, mentre que l'LMH va declarar-los il·legítims (art. 3).
a) La Transició política i la Llei d'amnistia de 1977
Les enormes insuficiències de la situació descrita s'atribueixen sovint a la forma en què es va produir la transició al règim democràtic després de la mort del dictador.
Segons la meva opinió, tan inexactes són les anàlisis que atribueixen a la Transició un caràcter "modèlic", ignorant les renúncies que va suposar per als demòcrates, com l'anàlisi oposada segons la qual es criminalitza la Transició com l'única causant de les insuficiències actuals, poc més que un pacte de silenci entre elits polítiques dut a terme clandestinament als despatxos i liderat pel rei i alguns altres personatges.
No desenvoluparé l'anàlisi, però crec necessàries algunes notes sobre la meva posició personal rellevants per a l'argumentació posterior.
En primer lloc, la interpretació elitista de la Transició suposa un menyspreu per als milers de ciutadans que, des dels moviments socials (a les fàbriques, els barris, la universitat i els sectors professionals) van minar la resistència del franquisme i van intervenir en les condicions del canvi polític.
Hi haurà qui digui que els seus representants polítics van trair després les víctimes pactant amb els franquistes, però ignorar la rellevància del moviment social antifranquista i la repressió que van patir els seus líders durant la Transició també és un perjudici per a la memòria històrica (12) que redueix un procés complex amb forta implicació social a un pacte de despatx.
En segon lloc, en l'espai antifranquista es desconeixia fins on arribaven les pròpies forces.
El règim va conservar fins al final la seva capacitat repressora i, malgrat els espais de llibertat assolits treballosament i progressivament, la possibilitat de detencions i empresonaments seguia present, així com la constant amenaça d'un cop d'estat militar, que finalment es va intentar el 23 de febrer de 1981, quan la Constitució democràtica ja feia més de dos anys que havia entrat en vigor.
Aquestes són algunes de les condicions en les quals —tercera consideració— s'aprova la Llei d'amnistia de 1977.
Amb ella quedaven amnistiats els actes "amb intencionalitat política" tant dels qui havien actuat amb el "móvil de restablecimiento de las libertades públicas o de la reivindicación de autonomías de los pueblos de España" (art. primer, I.b), com de les autoritats i funcionaris franquistes que haguessin pogut cometre delictes perseguint els anteriors (segons el ja esmentat article segon).
A trenta anys vista, és evident que resultava molt més generosa per als franquistes que per als demòcrates, perquè els actes dels primers (tortures, assassinats, etc.) continuaven sent delictius en el nou règim, mentre que la majoria dels fets amnistiats als antifranquistes (associacions, reunions i manifestacions il·lícites) passaven a ser actes lícits i reconeguts com a exercici de drets fonamentals.
(14) Però resulta sorprenent la facilitat amb què en l'actual moment històric s'oblida que l'amnistia va ser una de les principals reivindicacions del moviment democràtic antifranquista durant la Transició, que exigia l'extinció de la responsabilitat penal dels qui havien incorregut en delicte mentre lluitaven per les llibertats.
Això implicava també la renúncia a jutjar els repressors.
L'amnistia espanyola com a reivindicació dels demòcrates, però, diferencia el cas espanyol d'altres casos com, per exemple, la Llei de punt final dictada a Argentina, que va ser posteriorment declarada nul·la, fet que equival a declarar que mai no va existir.
La nul·litat de la llei és necessària per als enjudiciaments —amb independència del que després direm sobre el cas espanyol— perquè la mera derogació no anul·la els efectes produïts per una llei mentre ha estat en vigor.
(15) En altres paraules, derogar una llei d'amnistia no fa "reviure" les responsabilitats penals que l'amnistia va declarar extingides.
De manera que quan en el cas espanyol s'exigeix la derogació de la Llei d'amnistia de 1977 per exercir la justícia penal, se n'hauria d'exigir, en realitat, la nul·litat i, amb això, la declaració d'inexistència del que, amb tots els seus problemes posteriors, va ser també la realització d'un objectiu democràtic.
b) La insatisfacció del dret a la veritat
Atès que aquestes línies pretenen centrar-se en el dret a la justícia com a part de la justícia transicional, no podem aprofundir en la insatisfacció d'altres dels seus elements com el dret a la veritat o el dret a la reparació.
Tanmateix, segons la meva opinió, trenta anys després del final de la dictadura, la insatisfacció del dret a la veritat (18) resulta més intolerable que la del dret a la justícia penal.
Malgrat que, en àmbits culturals i acadèmics, s'ha escrit i debatut molt sobre la Guerra Civil i la dictadura, amb això no s'ha arribat a satisfer el dret a la veritat en el sentit de la justícia transicional, això és, la iniciativa del poder públic democràtic en la recerca i l'exposició de la veritat per reconèixer les víctimes en seva condició de tals.
Ja als anys vuitanta del segle passat, quan el règim democràtic començava a consolidar-se, s'hauria d'haver complert l'obligació internacional d'investigar les violacions dels drets humans, establint una comissió de la veritat i s'hauria d'haver procedit, a iniciativa del poder executiu, a la recerca dels enterraments dels desapareguts i a la reparació a les víctimes.
L'LMH 52/2007 no va satisfer gairebé ningú, ja que, malgrat declarar la il·legitimitat dels tribunals espuris del franquisme, no va assumir la responsabilitat pública en la recerca de la veritat, delegant-la en les famílies i limitant-se al compromís de "facilitar" les indagacions (art. 11.1).
Aquest desistiment de responsabilitats és un dels elements que expliquen el recurs a la justícia penal els primers anys del segle XXI, quan les seves possibilitats de satisfacció són ja realment escasses.
A això dediquem l'apartat següent.
c) La insatisfacció del dret a la justícia
La Interlocutòria del jutge Garzón de 16 octubre 2008, que accepta la competència per jutjar el que s'ha resumit com a "crims del franquisme" (entre 1936 i 1951), centrava el seu principal objecte en "la detenció il·legal, tortura, desaparició forçada i eliminació física de milers de persones per motius polítics i ideològics".
Això li va suposar a Garzón l'obertura d'un procés per prevaricació quan l'Audiència Nacional ja havia rebutjat la competència per investigar els crims i el jutge ja s'havia inhibit (Interlocutòria de 18 de novembre de 2008) en favor dels jutjats territorials per a l'exhumació de les fosses, després de declarar extingida la responsabilitat penal dels trenta-cinc suposats responsables (incloent-hi Franco) per raó que ja havien traspassat.
Aquesta òbvia declaració fins i tot va ser objecte de burla des d'àmbits contraris al procés, però, al meu parer, té un valor simbòlic: declarava que és la mort dels investigats —i no la justificació, disculpa o l'oblit de les seves actuacions— la que impedeix de continuar el procediment.
En tot cas, el procés contra el jutge per prevaricació, que va provocar un escàndol internacional i que mai no hauria d'haver-se obert, va concloure amb l'absolució per mitjà de la Sentència del Tribunal Suprem de 27 de febrer de 2012, que exposa els arguments contraris a la resolució de Garzón i que, si bé la considera errònia, no la considera per això constitutiva de delicte de prevaricació.
En efecte, aquest delicte es comet si la decisió del jutge no pot ser sostinguda des de cap punt de vista interpretatiu (havia rebut suport de múltiples fòrums) (18) i, a més, si el jutge actua amb consciència de la injustícia de la seva decisió.
És impossible resumir aquí tota la complexitat de l'argumentació en què es fonamentava el procés contra els crims del franquisme, (19) basada sobretot en l'elaboració internacional del dret humanitari sobre els crims contra la humanitat des dels anys cinquanta fins a l'Estatut de la Cort Penal Internacional (1998).
Però recuperant els grups de casos enunciats més amunt, en els delictes comesos per funcionaris i agents expressament amnistiats per la Llei de 1977, calia acudir al context de crims contra la humanitat en el qual es van produir, mantenint que els feia no amnistiables i imprescriptibles des de la perspectiva del dret internacional.
L'aplicació directa de principis internacionals era difícil i arriscada, però justificada per l'excepcionalitat d'uns fets històrics que la mateixa LMH declara radicalment injustos (art. 2.1).
Ara bé, en cas que no s'acceptés (com efectivament es va esdevenir), entrava en joc directament la justícia universal, a què ens referirem en l'últim apartat.
En canvi, en relació amb els desapareguts, la possibilitat d'evitar l'amnistia i la prescripció era, al meu parer, molt superior.
La desaparició de persones és un delicte permanent que, en termes vulgars, es "continua cometent" mentre es manté la desaparició, raó per la qual tot el temps d'ençà de 1977 cau fora del període amnistiat i per tant el termini de prescripció no es computa des del moment en què es produeix la desaparició.
En tot cas, l'únic que va fer Garzón va ser acceptar la competència per investigar-los, actuació que hauria d'haver assumit l'Estat espanyol molt abans.
Però realment, arribar al judici efectiu dels fets resultava extraordinàriament difícil, no només per la complexitat jurídica —que, en casos així, no hauria de ser insalvable—, sinó també pel temps transcorregut i la mort dels suposats responsables.
I fins i tot en el cas que alguns d'ells puguin ser encara vius, crec que el principal objectiu de les denúncies era la investigació dels fets, la recerca dels desapareguts i, novament, el reconeixement de la seva condició de víctimes.
Recordem que la denúncia de les víctimes és de 2006, quan els treballosos debats polítics sobre el que després seria la insuficient Llei de memòria històrica de 2007 ja indicaven la passivitat de les institucions i les resistències a tancar definitivament la història amb una satisfacció folgada del dret a la veritat.
En altres paraules, per obtenir el ple dret a la veritat va caler acudir al procés penal buscant una justícia ja certament difícil de realitzar.
Aquest recurs a la justícia penal quan fallen tots els altres instruments de la justícia transicional és resumit per Ana Messuti, advocada d'un dels querellants a Argentina, referint-se a un d'ells: "la justícia que demana no és la justícia retributiva, que es castigués els culpables amb la pena imposada, ja que aquesta justícia no serà possible quan... es pot presumir que els culpables han mort o bé, si no han mort, que mai no serà proporcional al crim comès...
El que demana és dir el que cal dir, i que es digui el que s'ha de dir en el lloc on s'ha de dir".
(20) Per això, les víctimes han hagut de demanar a la justícia argentina que exerceixi la competència extraterritorial que atorga el principi de justícia universal.
Fullet demanant l'amnistia per als presos polítics un cop mort Franco. © Biblioteca del Pavelló de la República-CRAI (Universitat de Barcelona).
Amb diferents variants, molts estats han assumit l'anomenat principi de justícia universal, pel qual es declaren competents per perseguir crims internacionals com el genocidi, la tortura o els crims contra la humanitat comesos fora del seu territori.
Espanya el va incorporar a l'art. 23.4 de la LLEI ORGÀNICA DEL PODER JUDICIAL de 1985, la qual cosa va servir per reivindicar competència judicial en casos com Pinochet, Guatemala, Tibet, la mort de José Couso a l'Iraq, etc. La reforma de 2009 en va reduir molt l'abast a la llei espanyola, (21) però, en general, el principi significa que els estats que l'incorporen a les seves lleis es comprometen a actuar com a membres de la comunitat internacional perseguint aquests crims, fonamentalment quan els fets no són jutjats al país on s'han comès.
(22) És el mateix principi que inspira l'Estatut de la Cort Penal Internacional (CPI) de 17 de juliol de 1998, l'art. 17 del qual estableix que aquesta intervindrà quan "el país que sigui competent no pot o no vol fer-ho".
Ja ha quedat clar que els crims del franquisme no seran jutjats a Espanya, però tampoc poden ser-ho per la CPI, perquè són anteriors a 2002, any en què aquesta va entrar en vigor.
Per tant, adquireix ple sentit que la querella presentada per les víctimes i algunes associacions memorialistes davant de la jurisdicció argentina el 14 d'abril de 2010 fos admesa a tràmit pel Jutjat Federal núm. 1, basant-se en l'article 118 de la Constitució argentina.
(23) A les diligències obertes per la jutge Servini de Cubría, s'ha requerit la declaració per videoconferència de diversos querellats i, en el moment de redactar aquestes línies, el Ministeri d'Afers Estrangers espanyol ha dilatat la qüestió remetent-se als tràmits del Tractat bilateral de cooperació judicial de 1987.
Diverses són les qüestions que val a destacar.
En primer lloc, els estats que exerceixen la justícia universal actuen aplicant normes assumides per la comunitat internacional, que incorporen a les seves lleis internes.
Precisament per això, no estan vinculats per les amnisties que es dictin als països on es va cometre el delicte.
Aquests poden renunciar a perseguir-los, però llavors hi cap l'actuació complementària o supletòria de la comunitat internacional.
(24) Per tant, la jurisdicció argentina pot ignorar l'amnistia espanyola de la mateixa manera que la jurisdicció espanyola va ignorar, per exemple, l'autoamnistia de Pinochet.
Per la mateixa raó, és indiferent la forma en la qual es defineixen els fets al país de comissió del delicte, (25) i n'hi ha prou que l'estat que exerceix la justícia universal consideri que els fets poden encabir-se, per indicis, en les definicions de "genocidi" o "crim contra la humanitat", bé segons la seva llei interna, bé fent-ne una interpretació conforme a les definicions de l'Estatut de la CPI.
I la justícia argentina ha entès que, indiciàriament, es compleix aquest requisit.
Aquestes són algunes de les raons per les quals l'actuació de la jutge argentina és més àmplia i infinitament menys complicada que la del jutge Garzón.
La querella a Argentina es refereix a fets comesos fins a 1977, el que explica que hi hagi obertes diligències contra exministres de Franco i expolicies fins i tot vius, però sobretot, la querella no ensopega amb els problemes de la Llei d'amnistia espanyola en relació amb delictes que la Llei esmentava explícitament i, per tant, pot anar, sense problemes, més enllà dels casos que a Espanya són més clars, és a dir, les desaparicions forçades.
A ningú no li passa desapercebut que l'exercici de la justícia universal per als estats que l'assumeixen és extraordinàriament difícil quan l'acusat està en un altre país, especialment si és el seu propi, perquè la majoria d'estats mantenen el principi de no-lliurament de propis nacionals.
Per això Pinochet va poder ser detingut a petició espanyola quan s'estava a Londres i per això també, entre tots els casos en els quals Espanya ha exercit la seva competència extraterritorial, només ha assolit la condemna del militar argentí Scilingo, que es trobava en territori espanyol.
Així mateix, l'Audiència Nacional espanyola no ha aconseguit que el Govern nord-americà autoritzi l'interrogatori dels militars acusats de crims de guerra a l'Iraq per la mort del periodista espanyol José Couso.
En resum, qualsevol país pot declarar-se competent per jutjar determinats fets comesos en altres països, però si l'acusat no està en territori de l'estat acusador, necessitarà la cooperació del país on s'estigui per posar-lo materialment a disposició dels tribunals.
Tot l'anterior significa que, si bé no són freqüents les condemnes penals fora del territori del delicte, la justícia universal compleix, de tota manera, una important funció simbòlica amb les diligències que s'obren, encara que no arribin a judici, perquè manifesten la voluntat de la comunitat internacional de no admetre la impunitat, i fins i tot limiten la llibertat de moviments dels investigats, que corren un risc si surten del seu país.
I, en ocasions, el fet que altres països pretenguin exercir la justícia universal empeny els països on es van cometre els delictes a desenvolupar processos interns que condueixin a l'enjudiciament i a la condemna dels responsables.
Així les coses, també en el procés contra el franquisme iniciat a Argentina es pot esperar que els efectes siguin més simbòlics que no pas reals, igual com tampoc no podem esperar que les autoritats espanyoles col·laborin amb entusiasme amb la iniciativa de la justícia argentina: cal preveure tot tipus d'actuacions dilatòries.
Com hem valorar, llavors, que l'Estat espanyol negui o dificulti una col·laboració que en altres casos li ha estat negada a ell per tercers països?
Com pot negar-la en aquest cas, quan l'Audiència Nacional va condemnar un militar argentí per les desaparicions en aquell país?
Al meu parer, seria simplista explicar la contradictòria actuació de l'Estat espanyol en relació amb la justícia universal només pel detall que, en aquest cas, els ciutadans requerits per la justícia universal són espanyols.
Quan un estat activa la seva competència per jutjar delictes internacionals comesos a l'estranger, ho fa a partir dels òrgans judicials que es declaren competents, és a dir, des del poder judicial, que, a Espanya i a aquests efectes, és l'exercit pels jutjats centrals d'Instrucció de l'Audiència Nacional.
En canvi, en el procés invers, és a dir, en la cooperació internacional amb altres països que en el procés obert estan apel·lant a la justícia universal, té un paper molt més determinant el poder executiu, que també sol ser el que, si escau, té l'última paraula per concedir o denegar l'extradició.
Ja hem dit que pràcticament cap país no concedeix l'extradició de seus propis nacionals, però amb independència d'això, és evident que en l'àmbit del poder executiu prevalen les consideracions polítiques sobre les jurídiques.
No oblidem que el Tribunal de Bow Street (Londres) va autoritzar l'extradició de Pinochet a Espanya, però el ministre de l'Interior la va denegar i autoritzà la tornada a Xile per raons humanitàries (no pas jurídiques).
En el cas espanyol, l'impuls de la justícia universal en els casos Pinochet, Scilingo, Guatemala, Iraq, etc., ha procedit de diferents jutges d'Instrucció de l'Audiència Nacional (no solament Garzón).
En la majoria de casos, els jutges espanyols van comptar amb la decidida oposició del Ministeri Fiscal, que va impugnar la competència espanyola.
Fou només en l'interval del govern de Rodríguez Zapatero que el Ministeri Fiscal va donar suport a un recurs davant del Tribunal Constitucional que reclamava la competència espanyola per jutjar el genocidi maia a Guatemala, que havia estat negada pel Tribunal Suprem (26) quan l'actuació judicial ja començava a manifestar reticències a la justícia universal.
Aquesta variable actuació de la Fiscalia també apunta a les diferents perspectives polítiques, però, en qualsevol dels casos, el Ministeri d'Afers Estrangers espanyol hauria de facilitar, i no entorpir, les declaracions sol·licitades des d'Argentina.
En suma, la justícia universal exercida per altres estats és un instrument més de la justícia transicional quan aquesta no és satisfeta al país on es van cometre els fets.
En un pla o altre, la complexitat dels processos impedeix d'esperar la plena realització de la justícia penal mitjançant les sentències condemnatòries corresponents.
Però tampoc no haurien de desdenyar-se el valor simbòlic de les actuacions dirigides a acabar amb la impunitat i els avenços en l'actuació de la comunitat internacional, per exasperantment lents que resultin.