La hipoacúsia és la pèrdua parcial o total de la capacitat auditiva en una o ambdues orelles.
Es produeix quan el llindar d'audició, nivell mínim d'intensitat a partir del qual un so pot ser detectat per una persona, és d'una intensitat superior a 20 decibels (dB) en totes les freqüències fonamentals d'un audiograma (nombre de vibracions per segon de l'aire que transmet el so).
La hipoacúsia és el dèficit sensorial més freqüent i, si afecta nadons i infants, pot tenir repercussions importants en el seu desenvolupament global (intel·lectual, emocional, motor, del llenguatge i social).
Per això, a Catalunya es fa la detecció precoç de la sordesa a tots els hospitals maternals, ja siguin de la xarxa pública o de la privada.
Aquest cribratge permet identificar els nadons que tenen una pèrdua auditiva més gran o igual a 40 dB, aplicar, si cal, el tractament o la intervenció terapèutica adequats i fer-ne el seguiment oportú.
La hipoacúsia es pot classificar en funció de diversos criteris:
Les causes de la hipoacúsia poden ser:
Els símptomes varien en funció de l'edat i del grau d'afectació o intensitat de la sordesa de les persones afectades.
Les persones adultes acostumen a tenir dificultats per sentir el que diuen les persones del voltant, especialment si es troben en ambients sorollosos, a entendre el concepte global dels missatges i a demanar que es repeteixin les frases o que es pronunciïn més lentament.
Per això, eviten participar en converses i s'aïllen socialment.
També necessiten apujar el volum del televisor o de la ràdio i els costa parlar per telèfon.
Se senten, a més, estressades o cansades pel nivell de concentració que necessiten per poder entendre allò que no els arriba al llindar d'audició que es considera normal.
Altres símptomes de la hipoacúsia poden ser dolor i pressió a l'orella, pèrdua d'equilibri, sensació de mareig i sorolls o brunzits a les orelles (tinnitus).
Als infants amb hipoacúsia els costa aprendre a parlar, no se'ls entén fàcilment, no responen quan se'ls crida i poden tenir problemes d'atenció i concentració.
Pel que fa als nadons afectats, no acostumen a reaccionar davant de sorolls forts propers ni davant les veus de les persones que els envolten.
Tampoc no poden assolir les fites de desenvolupament de la parla: dir paraules aïllades al voltant dels quinze mesos i oracions simples d'un parell de paraules cap als dos anys.
Cal destacar la importància del cribratge auditiu per detectar en els nadons una pèrdua auditiva que pot tenir repercussions en el desenvolupament.
En el cas dels infants més grans i les persones adultes, la hipoacúsia es pot detectar amb una audiometria.
En aquesta prova s'utilitzen auriculars que van connectats a un aparell, anomenat audiòmetre, i es mesura la intensitat o volum mínim que han de tenir els sons que es transmeten perquè la persona pugui sentir-los.
A Catalunya, a tots els nounats se'ls fa la prova de detecció de la hipoacúsia al centre on han nascut, abans de l'alta hospitalària, mitjançant la tècnica dels potencials evocats auditius automatitzats.
Es tracta d'una prova molt senzilla que consisteix a col·locar al nadó uns auriculars a través dels quals s'envien uns estímuls sonors i uns elèctrodes per registrar la resposta auditiva.
Cal destacar que aquest cribratge no serveix per diagnosticar la hipoacúsia, sinó que identifica els infants als quals cal fer les proves diagnòstiques corresponents.
Si l'infant passa la prova, és molt poc probable que tingui una deficiència auditiva.
En cas que no sigui així, i atès que hi ha factors transitoris que dificulten la valoració correcta de l'audició del nadó durant els primers dies, es repeteix la prova al voltant del primer mes de vida per confirmar-ne els resultats.
Si l'infant no passa aquesta segona prova, els professionals sanitaris el deriven a la Unitat de Referència per a la Hipoacúsia (URH) perquè li facin les proves diagnòstiques pertinents cap al tercer mes de vida.
D'aquesta manera, se li pot donar el tractament adient al més aviat possible.
El tractament de la hipoacúsia inclou:
Varien en funció de la localització de la lesió i del grau d'afectació:
En cas que calgui, hi ha recursos medicoquirúrgics que poden ajudar a tractar alguns tipus d'hipoacúsia, com ara reconstruir el timpà o reparar els ossos petits de l'orella mitjana.
L'equip d'otorrinolaringologia assessora la persona afectada sobre el millor tractament per a cada situació i en el moment més adient per dur-lo a terme.
Recursos educatius (en el cas dels infants)
Els centres de recursos educatius per a deficients auditius (CREDA) són serveis que depenen del Departament d'Ensenyament i que proporcionen atenció als alumnes amb deficiències auditives i/o trastorns del llenguatge i la parla, així com als centres docents i a les famílies.
Ofereixen valoració auditiva, orientació psicolingüística i psicopedagògica, atenció logopèdica i assessorament a mestres i professors i orientació a les famílies.
L'aprenentatge de tècniques com ara la lectura dels llavis, la lectura de la parla (observació de la cara, la postura, els gests i el to de veu d'una persona per entendre el que diu) o la llengua de signes pot ser útil per millorar la comunicació de les persones afectades.
En alguns casos, la hipoacúsia és fruit de factors que es poden evitar.