Francesca Cañas és impulsora d' Endobloclleida, una comunitat virtual de pràctica clínica orientada a la gestió del coneixement sanitari.
És llicenciada en Humanitats i Màster en Societat de la Informació i el Coneixement, per la Universitat Oberta de Catalunya.
Realitza la seva feina de consultora experta en noves tecnologies a FrancescaBcn i a The Project, és sòcia directora de SocialDiabetes i membre de la Xarxa d'Innovació Pública.
Francesca, ens agradaria saber, en primer lloc, el teu parer sobre el que anomenem societat del coneixement, què en destacaries en poques paraules?
La societat del coneixement és en definitiva la societat de les persones.
Avui en dia la matèria primera amb què treballen les organitzacions és el coneixement dels seus treballadors, i la societat s'adapta a això, amb un ús intensiu de les tecnologies que permet establir converses amb els mercats, amb models d'organització en xarxa al servei de projectes, on tot gira al voltant del coneixement que es necessita per realitzar una determinada feina i no dels processos de treball, com fa pocs anys.
Els eixos de la societat del coneixement són, en la meva opinió, les persones i les converses que s'estableixen entre elles i no seria possible sense l'explosió tecnològica que hem viscut els darrers anys.
Què signifiquen per tu les comunitats de pràctica en el context de la gestió del coneixement?
Des del primer moment em va semblar que eren les estructures més adequades per treballar amb coneixement, perquè faciliten detectar-lo, gestionar-lo, crear-ne de nou...
Dins les organitzacions es troba la major part del coneixement que necessiten per desenvolupar la seva feina, el problema molts cops és que no hi ha forma de saber qui sap cada cosa.
Una comunitat de pràctica crea l'entorn ideal perquè el coneixement aflori.
Jo sempre explico que és com la màquina del cafè a la qual t'apropes en les pauses de la feina i on a vegades, comentant un problema amb un col·lega, aquest et dóna la solució que has cercat durant hores...
Una CoP seria com aquest lloc on vas a fer el cafè, amb la diferència que el sistema t'assegura que sempre trobis el col·lega que té la resposta a la teva pregunta.
EndoBlocLleida és en origen la meva tesi doctoral.
S'ha desenvolupat amb una beca de dos anys que ens va atorgar el Fons d'Investigació Sanitària del Ministeri de Ciència i Innovació i té l'estructura d'un projecte d'investigació; és a dir, els indicadors i la metodologia es van establir abans de posar en marxa la comunitat, l'objectiu de la qual és que intercanviïn coneixement de l'especialitat d'endocrinologia i nutrició metges i infermeres d'atenció primària i metges i infermeres del Servei d'Endocrinologia i Nutrició de l'Hospital Universitari Arnau de Vilanova de Lleida.
Cal dir que EndoBlocLleida es troba dins del portal Participació Salut d'e-Catalunya, però no s'hi pot accedir si no és amb contrasenya.
Quins moments o fases distingiries, des de la teva experiència, en el desenvolupament d'una comunitat de pràctica?
El primer que s'ha de fer és conèixer molt bé les necessitats del futur usuari.
La gent participarà si fer-ho té una utilitat per a la seva feina diària, li aporta coneixement sobre un tema.
Jo no crec gaire en les fases preestablertes, una comunitat és quelcom format per persones i evoluciona a vegades com menys ens pensem.
EndoBlocLleida es va crear pensant que hi treballessin 50 persones i ara són quasi 180; si la gent està còmoda, hi participa voluntàriament.
Però jo destacaria potser la presa de requeriments, el disseny dels espais i després l'acompanyament continu dels integrants, perquè la comunitat creixi lliure però sense perdre de vista els objectius pels quals ha estat creada.
Aquest acompanyament ha de ser d'ajuda, però també de seguiment dels indicadors.
Finalment s'ha de fer un informe sobre la base d'aquests indicadors on es faci palès l'assoliment (o no) dels objectius inicials.
Hi ha un tema molt d'actualitat a les comunitats de pràctica, que és la identificació dels indicadors d'impacte, què ens podries dir sobre aquest tema?
El meu plantejament és el propi d'una metodologia investigadora, i des d'aquesta perspectiva has d'establir, juntament amb els objectius, els indicadors que et permetran després mesurar de forma quantitativa i qualitativa el nivell d'assoliment d'aquests objectius.
També s'han d'establir indicadors que ens permetin anar comprovant que no ens desviem dels objectius inicials al llarg del desenvolupament del projecte.
Si estableixes aquests mecanismes, és possible conèixer l'impacte en tot moment, mesurant els indicadors qualitatius i quantitatius establerts i analitzant la seva evolució.
Com traduir-ho en termes econòmics?
El coneixement que necessiten les organitzacions el tenen els seus treballadors i o bé es desaprofita, si no es detecta, o bé es perd quan el treballador surt de l'organització.
Això representa una pèrdua econòmica important, perquè s'està contractant formació fora que potser no cal i aquests diners es podrien invertir a impartir la formació que aporta un valor que no té la institució.
Gestionar bé això repercutiria econòmicament en l'organització, com també ho faria limitar les reunions presencials i reconduir-les a través d'una comunitat virtual que no suposaria la despesa de trobades que en essència no necessiten res que una videoconferència no pugui aportar.
Una de les coses que s'ha de fer és traduir en euros l'estalvi que suposa un sistema d'aquest tipus, per poder defensar la seva implantació davant les direccions.
Com a experta en aquest tema, què podries dir del programa Compartim?
A mi m'agrada molt el programa Compartim, i m'agradaria que tothom entengués el que significa perquè és important saber que estem davant d'un projecte molt sòlid, que realment està funcionant, dins d'una administració pública.
Crec que el Compartim és en si mateix un producte de coneixement, i s'hauria de destil·lar aquest coneixement i transformar-lo en un protocol sobre la manera de treballar amb gestió de coneixement a les institucions, públiques o no.
Pensant d'aquí a cinc anys, com t'imagines l'impacte de les comunitats de pràctica a l'Administració pública i les empreses?
Això dependrà de la voluntat dels gestors de les organitzacions, però crec que al sector privat l'impacte serà gran; em consta que moltes organitzacions ja estan considerant posar en marxa sistemes d'aquest tipus i altres ho faran en breu.
Crec que l'Administració pública s'hi sumarà i especialment la catalana, que ja té la magnífica experiència del programa Compartim.
També penso que es derivarà cap a les comunitats virtuals, que són les que tenen més sentit en la societat xarxa en la qual estem immersos.
Tot reflexionant sobre el (re)coneixement de les persones a les organitzacions a través de comunitats de pràctica
Les comunitats de pràctica ara més que mai en aquests temps de revitalització de les organitzacions flexibles i en xarxa posen en un primer pla l'encaix -inestable i incert- de les persones i el seu coneixement dins de les organitzacions tradicionals.
Sobretot en un moment de canvi de valors de gran abast; de canvi civilitzatori, com els agrada dir a alguns pensadors (Bauman, 2007).
Tot això es pot visualitzar, allà on han arrelat aquestes estructures, en un equilibri delicat entre els interessos i les motivacions personals dels participants i els interessos i les motivacions de les organitzacions en què s'inscriuen.
De fet, la terminologia que utilitzem per parlar dels integrants de les comunitats de pràctica fa referència a un component passional de les persones implicades en la tasca de construcció de coneixement col·lectiu; els entusiastes participen de manera voluntària i, per tant, depenen d'un conjunt de presa de decisions lliures i individuals per prendre'n part.
D'altra banda, la terminologia dels procediments organitzacionals ens parla d'obligacions, directrius, programes... que són decidits i avaluats en el marc de l'estructura vertical de l'organització.
Les comunitats es troben en aquest encreuament difícil i incert entre el voler i el saber de les persones i el poder i el deure de l'organització.
Quins són els beneficis per a les organitzacions de recollir part de l'esperit de les comunitats de pràctica?
Quins beneficis aporta la mobilització del voler i el saber dels professionals que donen resposta a les necessitats dels serveis de l'Administració?
No volem caure en la temptació d'oferir respostes retòriques i fàcils (l'ADN de les organitzacions després de més de 150 anys de procediments burocràtics està impregnat de grans dosis de procediments estructurats, contraris a la passió i la creativitat, de les quals es nodreixen les comunitats).
Ens basarem en un autor diferent dels que han inspirat tot aquest moviment col·laboratiu que vivim sota l'impuls de la Internet social.
Doncs bé, Crozier, al seu llibre L'acteur et le système, advocava per la necessària autonomia de la llibertat de l'actor individual en l'organització.
És la tensió entre la satisfacció dels interessos i les voluntats individuals i l'assegurament dels resultats de l'empresa col·lectiva.
En aquest sentit i reinterpretant l'autor, a l'espai de les comunitats de pràctica és possible projectar aquesta necessitat d'autonomia i llibertat dels actors més inquiets de l'organització dins del conjunt de la resta de voluntats que asseguren la qualitat de l'empresa col·lectiva.
Són paraules molt boniques, però que ens connecten amb la millor tradició del pensament, sobre la importància de l'autonomia de l'actor en les organitzacions dels anys 70 del segle passat, i els nostres dies en què vivim l'eclosió de les xarxes i la col·laboració.
És en aquest context que diem que l'ordinador es converteix en interfície i canal de comunicació i circulació del coneixement individual generant el que alguns autors han anomenat desbordament conversacional generalitzat.
Les comunitats de pràctica formen part d'aquest moviment sísmic en el camp social i de les organitzacions propiciades pel desenvolupament de les tecnologies socials.
És aquest un moviment en què els rols i les relacions entre l'individual i el col·lectiu s'han de reajustar per produir reequilibris més funcionals adaptats a aquestes noves realitats.
I arribats aquí, la pregunta inevitable és: quin paper compleixen les persones, cadascuna amb els seus propis guions i projectes de vida, la seva peculiar persecució del saber i el reconeixement en el doble marc d'acció de les comunitats de pràctica i la prestació dels seus serveis a l'organització?
Primer, i per l'experiència que tenim al programa Compartim (vegeu els butlletins 2 i 3), ja sabem que les motivacions per participar a les comunitats de pràctica estan marcades sobretot per l'oportunitat que representen per aprendre, per crear noves solucions als problemes pràctics de l'activitat professional -i això en un marc de generació de confiança i reconeixement mutu entre professionals-, però també d'aspiració -legítima- que aquest esforç sigui reconegut per tota l'organització.
D'altra banda, sabem que l'organització gestiona, dins de les seves atribucions, tant els reconeixements com les oportunitats de formació i aprenentatge dels empleats, però sobretot ha de complir l'imperatiu de donar resposta als problemes del dia a dia i els derivats de les funcions encomanades.
El punt de trobada entre un àmbit i l'altre es fa necessari perquè les dues parts vegin satisfetes les seves necessitats.
La resolució de problemes, cada vegada més, en el marc de canvi constant i complexitat social, requereix de solucions innovadores i adaptades a aquest entorn canviant, per la qual cosa és necessari mobilitzar tota la voluntat creativa dels individus per compartir el saber.
I les comunitats de pràctica (els seus integrants) requereixen aquest reconeixement institucional de la seva mobilització de saber i l'obstinació individual en la millora de les prestacions o la resolució de problemes que es transforma en un encaix de la seva activitat en les condicions de treball diari (horaris, certificacions, difusió i integració dels resultats en l'activitat diària dels serveis professionals).
En aquest punt de trobada és necessari preservar els dos àmbits clarament delimitats, en un joc d'intercanvis mutus i de creació d'àmbits de col·laboració que permetin la salvaguarda del joc entre llibertat creativa i la consecució dels objectius marcats per l'organització.
O sigui, ens toca a tots plegats resoldre tota una equació.
Ho intentem representar en aquest esquema que hi ha a continuació: ho estem aconseguint?
Formació oberta: Cicle Criminologia Avui
"Evolució del sistema Correccional de Califòrnia: des d'un sistema basat en el delicte a un sistema basat en la predicció del risc"
Conferència a càrrec de Susan M.Turner.
Professora de la Universitat de Califòrnia i directora del Center for Evidence-Based Corrections
26 d'octubre de 2011, de 18 a 19.30 h
Inscripció: fins al 25 d'octubre
Curs sobre nous entorns professionals d'aprenentatge (PLE) a l'Administració pública, amb Dolors Reig
18 d'octubre de 2011, de 9 a 14 h
Deixar de navegar i pujar al núvol: economia del temps a Internet, amb Laura Rosillo
Inscripció: fins al 4 de novembre
VI Jornada de Juristes de Centres Penitenciaris: Protecció de dades i procediments juridicoadministratius rellevants en execució penal
25 d'octubre de 2011, de 9 a 14 h
Inscripció: fins al 19 d'octubre
VI Jornada de Treballadors Socials del Departament de Justícia: Pensem en el treball social d'avui per a la societat del demà
28 d'octubre de 2011, de 8.30 a 14.30 h
Jornada de Prevenció: Adolescència i família en una societat canviant
Inscripció: fins al 27 d'octubre
IV Jornada d'Assessorament Tècnic Penal i III Jornada d'Atenció a la Víctima del Delicte
Inscripció: fins al 26 d'octubre
VI Jornada de Tècnics de Medi Obert de Justícia Juvenil
Inscripció: fins al 3 de novembre
Amb la participació de Vicenç Feliú Álvarez, director de la biblioteca de dret i professor a la Facultat de Dret UDC David A. Clarke, a Washington, DC, i membre actiu de l'Associació Americana de Biblioteques de Dret
VI Jornada del Programa Compartim de gestió del coneixement: Com els processos col·laboratius poden millorar les organitzacions
Inscripció: fins al 23 de novembre
Empreses en el núvol: claus per entendre la internet global.
Aquest llibre pot ser molt útil per a qui vulgui trobar una descripció entenedora de les possibilitats de la informàtica en núvol ( cloud computing ), dels seus avantatges i també dels seus perills.
Quarta edició d'aquest manual que recull els aspectes actuals de la matèria i ho fa des d'una perspectiva moderna del que és la gestió i la direcció de persones a l'empresa.
Ens parla, entre d'altres temes, del comportament de les persones dins les organitzacions, dels grups, de la motivació i del lideratge.
Prezi és una aplicació per crear presentacions en línia.
L'usuari s'hi registra i ja pot començar a editar presentacions molt vistoses perquè a diferència del PowerPoint la presentació no és lineal, es crea en un sol llenç i s'hi van afegint les idees i els diferents elements per crear després l'estructura.
Amb el zoom es poden apropar els conceptes que es volen destacar més, de manera que es creen jerarquies d'informació amb les mides.
S'hi pot treballar amb text, imatges, vídeos i animacions.