La fina línia que separa la Palmira Jaquetti poeta de la musical és tan subtil i delicada com la ratlla de l'horitzó dels seus anhels creatius que, lluny de separar aquests dos mons que l'acompanyaren des de ben jove, els ajunta fins fer dels versos música i de la música oralitat.
La mirada musical de Palmira Jaquetti podria començar tanmateix fins i tot uns anys abans que ella naixés.
És com si el so de la campana major de la catedral de la Seu li marqués per sempre el destí sonor que la portaria a tenir aquesta fina sensibilitat musical des de ben petita i a destacar, sense maldar en esforços, com a pianista, recol·lectora i transcriptora fidel de melodies, harmonitzadora i compositora.
No oblidem que Palmira sabia que el seu avi patern, vingut d'Itàlia, va ajudar en la fosa d'aquesta campana tal i com figura en la signatura gravada en el seu bronze i per això quan ella, juntament amb Maria Carbó, varen fer la seva primera missió a la Seu d'Urgell el 1925, Palmira va voler pujar al campanar de la catedral per a venerar, al llavi de la campana major, el nom de l'avi, l'italià Jaquetti.
No hi ha dubte però que el suport incondicional, no sense sacrificis, dels pares va ser essencial per a poder desplegar totes aquestes aptituds.
Pare i mare tenien una gran sensibilitat per la música i la terra.
Ella com a bona cantaire de cançons tradicionals i ell com a gran orador de rondalles que fins i tot va cantar als cors del Liceu.
Jaquetti estudià piano al Conservatori del Liceu i a l'Escola Municipal de Música, on fou alumna del mestre Pere Serra obtenint les millors notes i premis.
També rebé classes de Robert Goberna, Blanca Morera, Ricard Lamote, Joan Suñé i Sintes i Francesc Pujol.
Amb Cristòfor Taltabull estudià harmonia i composició i amplià els estudis del cànon i la fuga amb el mestre Taltabull.
Mai no deixà de tocar el piano ni de formar-se en la composició, encara que fos lentament i condicionada pel temps i les circumstàncies.
Al 1943 es publicà el llibre Mis canciones, il·lustrat per Elvira Elias; el 1952 T renta cançons nadalenques per a cant i piano; el 1953 Cançons de Caramelles per a chor d'homes, quartet vocal o chor mixte a dues, tres i quatre veus i els Goigs de Sant Pelegrí d'Arties; el 1954 i 1955 Selección de canciones navideñas: originales y populares.
Com a peces enregistrades trobem la "Cançó dels elefants", dins Pau CASALS (2010), peça musical que va compondre el 1938.
Però l'obra musical, així com la literària, de Palmira Jaquetti no queda compresa només amb el corpus que trobem editat, donat que encara hi ha molta obra que està per descobrir i estudiar.
A part dels seus Himnos, publicació de poesies seves a la Mare de Déu de Montserrat, amb melodia i harmonització per a tres veus blanques, dedicat a les seves alumnes de l'Institut Montserrat on exercia, Jaquetti va composar: Motets; Cançons de Muntanya; tres volums de Cançons Franceses harmonitzades per ella; Quatre Ballets, dels quals, un s'estava preparant el 1958 per a ser traslladat a dibuixos animats; i Cançons de Nadal, dos volums de la seva creació.
També va composar, tal i com ella ens diu a "Intent de fer-me jo mateixa una fitxa", dins Roser Matheu, Quatre dones catalanes, 1972: 188) un "Magnificat", una "Missa", una "Simfonia", i altres "Cançons sobre poesia meva per a veus o chor, que no figuren en cap dels llibres".
Tant de bo la commemoració d'aquest seu any, ens ajudi a localitzar moltes d'aquestes obres musicals, "posar-les en solfa" i estrenar-les arreu.
Sens dubte seria el millor tribut i homenatge a aquesta gran dona.
Deixem per últim la mirada, no de reüll sinó de fit a fit, sobre la Jaquetti recol·lectora i transcriptora musical dins l'Obra del Cançoner Popular de Catalunya.
Participà en les campanyes de recerca, impulsades per Rafael Patxot i l'Orfeó Català, primerament amb Maria Carbó (1925-27) (Seu d'Urgell, Vall d'Aran, Pallars i Conca de Tremp i Sant Feliu de Guíxols).
Aquest fet ja ens anuncia la gosadia de la seva empresa, ja que van ser totes dues, les primeres noies que van fer una campanya per a l'Obra del Cançoner, "sense magnetòfons ni estilogràfica", de manera que la transcripció encara era una tasca que requeria una gran oïda i rapidesa per tal de no fer repetir massa vegades un fragment, ja que els cantaires sovint s'atabalaven.
Feien servir només llapis, i Palmira s'encarregava de transcriure la música i Maria Carbó, la lletra.
Li seguiren les missions del 1928 al 1930 (Pallars i Ribagorça, l'Escala, Verges i Sant Jordi Desvalls), que les feu amb Enric d'Aoust, amb qui es casà el 1927.
El 1931, tornà amb Maria Carbó a la Ribagorça, i amb Mercè Porta a Setcases, Tregurà, Prats de Molló i Pardines.
Recollí un total de 10.000 melodies, i les seves memòries de camp són un model d'observació i sensibilitat.
Tenim la sort que la seva tasca com a folklorista fou recollida pòstumament en nou volums editats entre 1996 i 2010 pel Pare Josep Massot i Muntaner dins "Obra del Cançoner Popular de Catalunya.
En la seva música, Jaquetti fa cantar els rius, dona veu a les muntanyes, fa ballar la primavera i l'espiga, el tronc eixut que verdeja i el fillet nou nat.