Aureli Capmany descobreix la dansa just a l'inici del segle XX.
Diversos fets l'acosten a aquesta activitat, entre ells: la campanya d'ensenyament de la sardana al Maresme i al Barcelonès, la mostra de balls populars feta a Vic l'any 1902 amb el nom de Ball pla, la ballada de l'Espolsada a Cardedeu per a estiuejants, l'organització de l'Aplec de la Sardana a Vallvidrer, i l'èxit extraordinari d'una mostra de danses el mes d'agost de 1907 a la mitja part de la ballada de sardanes organitzada a la plaça Reial, on s'hi balla l'Esquerrana, la Bolangera i el Patatuf.
Aquests fets, i especialment el darrer, porten Capmany a veure la necessitat d'organitzar un grup de parelles estables que aprenguin els balls catalans i els assagin per després poder-los mostrar arreu.
D'aquesta manera neix al si de l'Associació de Lectura Catalana i de la seva mà el primer esbart dansaire a la ciutat de Barcelona, en el que ell fa el paper de director, documentalista i presentador.
D'aquest esbart dansaire, Capmany passa, l'any 1909 a l'Esbart Català de Dansaires amb l'encomana de la direcció artística que exerceix fins al 1917.
Fins a la seva mort, col·labora amb altres esbarts dansaires de la ciutat de Barcelona i d'arreu: Institució Folklòrica Montserrat, Folklore de Catalunya, Petits Cantaires i Ballaires de Sant Just, Esbart Verdaguer, Agrupació de la Dansa de Manresa, Esbart Dansaire de Tona, etc.
La passió per la dansa creix a partir de l'any 1902 per no minvar mai durant la seva vida.
Capmany afirma que la dansa és l'art més completa que pot fer l'ésser humà amb el seu cos, que s'activa totalment en ballar, especialment si els balladors usen la seva veu com a acompanyament musical.
I, com passa amb la cançó, també afirma que la dansa és el reflex del poble que la balla i en ella hi podem reconèixer el caràcter i el tarannà.
La devoció per aquesta activitat humana el porta a escriure molt sobre el ball i els balls, els repertoris de ballables de Carnaval del segle XIX i sobre la història de la dansa a Catalunya.
Les seves obres sobre dansa han esdevingut clàssiques per a les persones interessades en el tema.
D'entre elles podem destacar El Contrapàs que l'any 1922 edita Políglota; l'editada el mateix any per l'editorial Salvador Bonavia publica Com es balla la sardana: l'història, la tècnica, l'estètica..., els dos volums de l'obra El ball i la dansa popular a Catalunya editats per Barcino els anys 1948 i 1953.
L'any 1947, l'editorial Millà edita Un siglo de baile en Barcelona: (1800-1900) qué y donde bailaban los barcelonenses el siglo XIX, i l'any següent El ball i la dansa a Catalunya.
Capmany és potser, dels seus contemporanis, la persona que va més enllà de la descripció dels balls, fent propostes i hipòtesis de famílies i filiació de danses, en un intent de classificació per gèneres.
Aquests escrits es produeixen mentre ell continua la seva tasca relacionada amb el ball i els esbarts dansaires, ajuntant la dansa amb la música i les arts escèniques en iniciatives com la Festa de les Flors, la Festa d'Infants i Flors, exposicions d'art o l'Exposició Internacional de 1929, activitats commemoratives de la Joventud Hotelera, del Gremi de Cotoners, i d'altres.
Aquestes activitats les compagina amb nombroses xerrades i conferències sobre dansa que ofereix arreu de Catalunya: Barcelona, Badalona, Reus, Manresa, Lleida i altres en nombroses entitats, associacions i col·lectius de tota mena, als quals a vegades porta els balladors de l'Esbart Català de Dansaires en el que ell anomena conferències il·lustrades.
Exerceí també de mestre de balls a les escoles d'estiu, a l'Institut de Cultura i Biblioteca Popular per a la Dona i altres institucions educatives, així com als infants de la Casa de la Misericòrdia o de la Caritat.