projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Un assaig clínic és un estudi experimental que es realitza en éssers humans per valorar l'eficàcia i la seguretat d'un o diversos medicaments en investigació.
Tots els assaigs clínics, per ser aprovats com a tals, passen per un Comitè Ètic d'Investigació Clínica i per l'Agència Espanyola de Medicaments i Productes Sanitaris, amb l'objectiu de garantir que els beneficis que s'esperen de l'assaig per a la persona i la societat justifiquen els riscos.
Per tant, se supervisen sistemàticament per vetllar pel compliment d'aquest criteri al llarg del temps.
Cada assaig clínic té una persona responsable: l'investigador principal, que és qui elabora el protocol, un pla específic per a l'estudi on figuren tots el detalls pas a pas i que és la guia que conduirà el desenvolupament de l'assaig clínic.
El protocol explica en què consistirà l'assaig, com es portarà a terme i per què és necessària cada part de l'estudi.
Els assaigs clínics consten de quatre fases.
Les últimes fases pretenen mostrar si funcionen millor que els tractaments estàndards.
Quan una persona participa en un assaig concret, ho fa en una fase concreta.
Els participants variaran en funció de què s'estigui estudiant en cada assaig.
En general, els criteris comuns per a tots els assaigs són els següents:
Probablement, si seguiu algun tipus d'assaig clínic, en algun moment haureu sentit aquesta paraula.
L'aleatorització o "randomització" és un procés que s'utilitza en els assaigs clínics per evitar que factors desconeguts puguin afectar els resultats.
S'aplica a tots els assaigs de fase III i a alguns de fase II, i s'anomenen assaigs clínics aleatoritzats.
L'aleatorització consisteix en el següent:
Entre les persones que compleixen els criteris d'inclusió en l'estudi es fan dos grups:
El fet de pertànyer a un grup o l'altre ho determina l'atzar: un programa informàtic o una taula aleatòria de números distribueix els participants en els dos grups.
En aquesta adjudicació no intervé cap professional, sinó l'atzar, de manera que qualsevol persona té les mateixes probabilitats per anar a un grup o a l'altre.
Quan es comparin els resultats dels dos grups es veurà si el nou tractament és més efectiu o provoca menys efectes secundaris.
El bon funcionament dels assaigs clínics i el respecte als drets del pacient estan assegurats per normes regulades per decret ( Reial decret 223/2004, de 6 de febrer, pel qual es regulen els assaigs clínics amb medicaments, publicat al BOE núm. 33, de 7 de febrer de 2004).
Consentiment informat: aquest és un procés en el qual l'equip assistencial us explicarà detalladament:
També us assessoraran pel que fa a:
És important aclarir tots els dubtes que tingueu.
Pregunteu tot allò que considereu necessari: cal disposar de tota la informació per prendre la decisió de participar-hi.
Seguiment específic: des del moment en què es comença a participar en l'assaig clínic hi ha un seguiment específic sistemàtic.
El tractament farmacològic del càncer comporta l'administració d'un medicament o la combinació de varis.
Tot i que aquests medicaments comporten efectes beneficiosos sobre la malaltia, sovint se'ls associa a efectes adversos com ara la pèrdua de cabell o les nàusees i els vòmits, fet que pot generar preocupació als pacients que els han de prendre.
No obstant això, no tots els medicaments del tractament del càncer actuen de la mateixa manera en l'organisme ni presenten el mateix perfil d'efectes adversos.
Per aquest motiu, el Pla director d'oncologia del Departament de Salut i el Centre d'Informació de Medicaments de Catalunya (CedimCat) han col·laborat en l'elaboració d'una guia breu d'informació de cada medicament, adreçada als ciutadans on es recullen de forma individual les principals característiques d'aquests tipus de medicaments, els efectes adversos més freqüents, així com algunes recomanacions pràctiques que poden ajudar al control d'aquests símptomes.
Aquestes guies han estat adaptades de l'Agència de Càncer de la British Columbia de Canadà per un equip de professionals (metges, infermeres i farmacèutics) que són experts en medicaments i en l'atenció oncològica.
Aquesta informació és general i en cap cas substitueix la informació i les recomanacions que el vostre metge i l'equip assistencial us proporcionaran de forma individualitzada durant el tractament.
La medul·la òssia és un material esponjós que es troba a l'interior dels ossos i és ric en cèl·lules germinals o progenitores, és a dir la forma més inicial de les futures cèl·lules de la sang, que quan maduren es converteixen en els eritròcits (glòbuls vermells), leucòcits (glòbuls blancs) i plaquetes.
Quan es produeixen malalties en aquest teixit, cal substituir la medul·la "no funcional" per una sana o "funcional".
Aquest tractament està indicat en determinats processos hematològics, oncològics i immunològics.
Els criteris generals d'inclusió en un programa de trasplantament de medul·la òssia són l'edat, la fase de la malaltia, la disponibilitat d'un donant, si procedeix, i l'absència d'altres malalties greus.
Hi ha diferents mecanismes per obtenir les noves cèl·lules:
Abans del naixement d'un fill, els pares contacten amb un banc de sang de cordó umbilical.
Generalment és necessari omplir una sèrie de qüestionaris i obtenir una mostra de sang de la mare.
Aquest és un procediment de mínim risc per a la mare i el nadó.
La quantitat que s'extreu és petita, motiu pel qual generalment s'administra en trasplantaments a nens o adults de talla petita.
Depenent de la procedència de les cèl·lules, el trasplantament rep un nom diferent:
Aquestes tècniques impliquen riscos fonamentalment relacionats amb la severa alteració del sistema immunitari que es produeix amb les teràpies d'alta intensitat (quimioteràpia i/o radioteràpia) i també, amb la implantació de les noves cèl·lules mare.
És per això que és necessària l'hospitalització en la majoria dels casos, per tal de prevenir i tractar les infeccions, els efectes secundaris dels tractaments i les possibles complicacions, proporcionant un ambient protegit i vigilància propera.
Les teràpies biològiques actuen ajudant el sistema immunològic (les defenses del cos) a lluitar contra el càncer.
Només actuen contra les cèl·lules malignes i no sobre les sanes, per tant hi ha menys efectes secundaris i generalment són ben tolerats.
Actualment hi ha dos tipus de teràpies biològiques, els anticossos monoclonals i les vacunes.
Els efectes secundaris d'aquests tractaments són similars als processos de refredat i grip, com ara: febre, calfreds, debilitat o nàusea.
Després del primer tractament aquests símptomes se solen atenuar.
És un tractament que actua sobre algunes hormones concretes del cos que alguns tumors necessiten per créixer, com ara alguns tipus de càncer de mama i de pròstata.
L'hormonoteràpia atura l'activitat de les hormones en el cos o bé en canvia la seva quantitat per evitar o limitar el creixement del tumor.
Es fa servir en alguns càncers de mama, pròstata i d'altres de l'aparell reproductiu.
Els efectes secundaris poden aparèixer durant o després d'haver rebut el tractament.
Són diferents per als homes i per a les dones, i també depenen del tipus de medicament.
En general, en les dones es presenten símptomes similars a la menopausa, com ara onades de calor, sequedat vaginal i/o lleuger augment de pes.
En el homes es poden presentar també onades de calor, impotència sexual, disminució de la libido i/o creixement anormal de les mames.
Actualment existeixen diferents tipus de medicaments com ara la quimioteràpia, l' hormonoteràpia i les teràpies biològiques, que actuen de diferent manera per destruir les cèl·lules del càncer.
Aquests medicaments s'empren per curar el càncer, o per millorar la qualitat de vida en els casos en què la curació completa no és possible i cal conviure amb la malaltia.
La quimioteràpia té com a objectiu destruir les cèl·lules canceroses.
Aquest tractament també s'anomena teràpia sistèmica, perquè els medicaments es distribueixen per a tot el cos, a través de la sang.
Per tant, també pot afectar cèl·lules sanes i produir alguns efectes secundaris.
Depèn del tipus de medicament, dosis, durada i de les característiques individuals de cada persona.
Per a alguns tipus de càncer es fa servir només un medicament, per a d'altres se'n combinen diversos.
La selecció de la combinació de medicaments de quimioteràpia depèn de diversos factors:
La quimioteràpia es pot administrar en diverses modalitats:
La quimioteràpia actua específicament sobre les cèl·lules que es divideixen ràpidament, tant en les canceroses com en les sanes.
Per això hi ha la possibilitat que apareguin efectes secundaris, que poden ser de tipus i d'intensitats diferents, segons el medicament utilitzat, la dosi i la durada.
La quimioteràpia pot afectar aquestes cèl·lules sanes que creixen ràpidament i que, segons la seva localització, podrien produir determinats efectes secundaris:
Per tant, els efectes secundaris més comuns són els següents:
D'altres poden desenvolupar-ne alguns.
La seva aparició depèn del tipus de quimioteràpia, però no se sap exactament quins són els efectes secundaris que tindrà una persona fins que comença el tractament.
Durant aquest període es fan controls rutinaris per avaluar el procés de tractament.
La majoria dels efectes secundaris són temporals i controlables.
El fet que apareguin alguns efectes secundaris no implica que hagin d'aparèixer tots ni que siguin un signe del funcionament del tractament.
La quimioteràpia s'aplica en períodes de temps d'entre quatre i sis mesos aproximadament, en intervals de dies, setmanes o mesos, també anomenats cicles.
Cada cicle es compon de dos períodes: el primer quan es rep el tractament, i el segon correspon al temps de recuperació abans d'iniciar el següent cicle.
En general, la freqüència de la quimioteràpia depèn de diversos factors, com ara:
La radioteràpia consisteix en la utilització de raigs d'alta energia per destruir o reduir les cèl·lules tumorals d'una zona específicament delimitada.
Es fa servir per tractar alguns tipus de càncer, però no tots.
La radioteràpia pot actuar destruint les cèl·lules directament o bé interferint en el seu creixement.
S'empra com a tractament únic o en combinació amb altres teràpies, abans o després, com la cirurgia o la quimioteràpia, amb el propòsit de:
Només afecta a la zona en què s'aplica el tractament.
Hi ha diferents tipus de radioteràpia:
La radioteràpia està dirigida a les cèl·lules tumorals però també pot afectar els teixits propers en menor intensitat, per la qual cosa es poden produir efectes secundaris.
Segons la zona del cos irradiada els efectes secundaris són diferents.
Durant el període de tractament es fan controls rutinaris per avaluar el procés.
La majoria dels efectes secundaris són temporals i controlables.
El fet que apareguin efectes secundaris no implica que s'hagin de tenir tots ni que siguin un signe del funcionament del tractament.
Sovint és la primera opció de tractament perquè es pot aplicar tant en alguns processos diagnòstics com en el tractament.
El tipus de cirurgia que es pot practicar depèn de les característiques del tumor i del lloc on es troba.
Generalment es pot fer servir per:
També és útil com a mesura preventiva per eliminar lesions precanceroses.
La cirurgia pot comportar efectes secundaris molt variables.
Hi ha persones que no en presenten pràcticament cap i d'altres sí que en presenten.
Els efectes secundaris poden ser:
Depenen del tipus de càncer i del tipus d'intervenció quirúrgica.
L'equip assistencial us informarà detalladament d'acord amb la vostra situació individual.
Abans de fer qualsevol prova diagnòstica es recull informació sobre els antecedents mèdics propis i familiars i els hàbits de vida.
També es duu a terme una exploració física general.
Amb aquesta informació inicial el metge demanarà les proves necessàries per efectuar el diagnòstic.
L'anàlisi de sang és la més freqüent.
És una prova senzilla que aporta una informació valuosa sobre el funcionament de la salut.
Per a alguns tipus de tumor permet determinar els marcadors tumorals.
Els marcadors tumorals són substàncies presents a la sang que, si es troben per sobre dels nivells normals, poden indicar la presència d'alguns tumors malignes.
És necessari dur a terme altres proves per confirmar o descartar el càncer.
Si el càncer es detecta en fases molt inicials, probablement els marcadors tenen nivells normals.
D'altra banda, els marcadors també poden ser elevats en el cas de tumors benignes.
Altres analítiques són les d'orina, femta o altres fluids corporals.
S'anomena diagnòstic per la imatge aquelles proves en què es fan servir diverses tècniques per reproduir imatges internes del cos. Són les següents:
La medicina nuclear és un àrea especialitzada de la radiologia que empra substàncies radioactives, generalment anomenades radioisòtops, en quantitats molt petites per examinar la funció i estructura d'un òrgan.
És una especialitat que estudia, a escala microscòpica i en combinació amb diferents tècniques, les cèl·lules i els teixits.
Pot identificar el tipus concret de càncer.
L'estadificació descriu el grau d'extensió d'un tumor que s'ha iniciat en una localització concreta (tumor primari) i s'ha estès pel cos. Conèixer l'estadi és important per:
Existeixen diversos sistemes per establir l'estadi dels tumors.
En general, tots ells contemplen els aspectes següents:
Aquest és un dels sistemes més utilitzat per descriure el tipus de tumor i el grau d'extensió.
Hi ha tumors específics que utilitzen sistemes propis.
A cada una de les lletres s'afegeix un número per indicar la mida, L'extensió i si hi ha metàstasi.
M. Disseminació a distància o metàstasi:
Per a molts càncers, les combinacions del TNM correspon de 0 a 4 estadis.
Aquests estadis són diferents per a cada tipus de tumor.
En general, l'estadi es defineix:
Els programes de detecció precoç o cribratge de càncer consisteixen a oferir a les persones, en funció del sexe i l'edat, amb risc de patir un tipus de càncer que es facin una prova per detectar algun signe precoç d'aquest càncer.
L'objectiu principal del cribratge és detectar el càncer en les fases inicials, abans que se'n presentin les símptomes, quan és més fàcil tractar-lo i curar-lo.
En altres casos es detecten alteracions a les cèl·lules (lesions precursores) que no son càncer, però que si no es tracten, amb el temps podrien esdevenir càncer.
Els programes de cribratge s'apliquen al càncer de mama, coll uterí i colorectal, ja que l'evidència científica ha demostrat, mitjançant estudis rigorosos, que si es detecten precoçment es pot reduir la mortalitat.
Es recomana que les dones d'entre 50 i 69 anys es facin una mamografia cada dos anys.
Es recomana que les dones a partir dels 25 anys i/o 3 anys després de l'inici de les relacions sexuals i fins als 65 anys es facin una citologia cada 3 anys.
Es recomana la detecció precoç del càncer de colon i recte als homes i dones d'entre 50 i 69 anys.
El càncer de pulmó és un tumor maligne que s'inicia al teixit del pulmó.
Un tumor maligne és una massa o teixit format per un un excés de cèl·lules que el cos no necessita.
Les cèl·lules d'aquests tumors poden envair teixits propers o bé disseminar-se per altres parts del cos. Aquesta disseminació des d'una part del cos a una altra s'anomena metàstasi.
Per a la detecció precoç del càncer de mama.
Per estudiar lesions a la mama de nova aparició.
El seu ús més habitual és per explorar la mama.
Pot ser que hi hagi una justificació clínica o que estigui indicada la mamografia perquè formeu part de la població inclosa en els protocols actuals de cribratge que tenen com a objectiu fer un diagnòstic precoç del càncer de mama.
Aviseu el vostre metge o metgessa:
Per sota dels 35 anys no es recomana aquesta prova ja que el teixit de la mama és molt dens i no es pot explorar bé.
En aquests casos s'acostuma iniciar l'estudi amb una ecografia.
Els Comitès Ètics d'Investigació Clínica (CEIC) són comitès independents dels promotors dels projectes d'investigació i dels investigadors.
Tenen la finalitat de vetllar per la protecció dels drets, la seguretat i el benestar dels éssers humans que participen en projectes de recerca que els puguin comportar algun risc físic o psicològic.
Alhora, han de donar garantia pública d'aquests projectes, avaluant-ne la correcció metodològica, ètica i legal i fent-ne el seguiment en els centres que estan inclosos en el seu àmbit d'actuació acreditat.
Actualment el programa s'està desenvolupant: a l'Hospitalet del Llobregat, a l'Alt Penedès, a la ciutat de Barcelona (àrees d'influència de l'hospital del Mar i l'hospital Clínic), a diverses àrees bàsiques de salut de Lleida, a Tortosa i al Baix Empordà.
Si pertanyeu a algunes d'aquestes zones i teniu entre 50 i 69 anys i no heu rebut cap convocatòria, us podeu adreçar directament a aquestes oficines o bé truqueu a 061 CatSalut Respon.
La colonoscòpia és una prova que permet visualitzar directament tot el budell gruixut per dintre.
És la prova més efectiva per diagnosticar la causa concreta de la sang detectada en la prova de detecció de sang oculta en la femta.
Per fer-la és necessari que durant dos dies abans es faci una preparació específica (una dieta més un laxant les hores anteriors) per tal que el dia de la prova el budell estigui net en la seva totalitat i es pugui veure amb detall el seu interior.
Abans de començar la colonoscòpia es realitza, habitualment, una sedació.
Després, s'introdueix un tub flexible amb llum i una petita càmera per l'anus per tal de visualitzar tot el budell gruixut.
Durant la colonoscòpia s'introdueix aire a l'interior del budell per a què l'especialista pugui veure millor les seves parets.
Amb aquesta exploració es poden detectar i també treure pòlips o petits trossos de teixits (biòpsia) per analitzar posteriorment.
En finalitzar, s'ha d'esperar un temps fins a passar els efectes de la sedació.
Us podeu sentir una mica inflat degut a l'aire introduït al budell.
Es recomana que no conduïu fins passades unes hores.
Aquesta és una prova que es practica ambulatòriament.
És important que si preneu alguna medicació, sobretot els anticoagulants, o teniu alguna malaltia de les vàlvules cardíaques informeu el vostre metge o l'especialista.
La colonoscòpia és la prova més eficaç per detectar càncer colorectal.
No obstant, com a qualsevol procediment mèdic, hi ha possibilitat d'alguna complicació.
La seva freqüència és realment molt baixa.
Es tracta d'un procediment molt habitual en la pràctica clínica.
La taxa de complicacions de certa importància (reacció a la sedació, sagnat important o perforació del budell durant l'exploració), és baixa (entre 1 i 5 complicacions per cada 1.000 colonoscòpies realitzades [1], [2]).
Després de confirmar el diagnòstic de càncer de pulmó cal conèixer-ne el grau d'extensió per planificar el tractament més adequat.
El grau d'extensió també s'anomena estadiatge del tumor.
En aquest tipus de tumor s'identifiquen dos estadis:
L'estadi es basa en la mida del tumor del pulmó i si s'ha disseminat als ganglis limfàtics o a altres òrgans:
En el cas del càncer de pulmó es poden realitzar les proves següents:
S'elabora la història clínica sobre els antecedents mèdics propis i familiars i els símptomes actuals.
També es fa una exploració física.
Es tracta d'una prova que es fa amb raigs X. És possible visualitzar en forma tridimensional parts internes del cos.
De vegades s'injecta a la vena una substància anomenada contrast, similar a una tinció especial, per visualitzar alguns detalls específics.
Aquesta prova pot mostrar si hi ha un tumor, fluid anormal o inflamació dels ganglis.
L'anàlisi directa de mostres de cèl·lules o teixit permet fer un diagnòstic definitiu.
S'identifica el tipus de tumor i les seves característiques.
Per obtenir les mostres es poden utilitzar una o diverses de les proves següents:
També és una prova que genera imatges de l'interior del cos. Utilitza camps magnètics, no raigs X, i està indicada per poder visualitzar teixits específics com ara la medul·la d'os, el cervell o la medul·la espinal.
En el càncer de pulmó s'utilitza per veure si s'ha produït disseminació al cervell o a la medul·la espinal.
S'utilitza per conèixer si hi ha metàstasi del càncer als ossos.
S'administra un radioisòtop (substància radioactiva) per via venosa, que és captat pels ossos.
Després de l'administració s'espera un temps determinat perquè es produeixi aquesta absorció i una càmera especial recull la radioactivitat gamma que emet el teixit i el reprodueix en imatges, on es poden veure les parts sanes i les afectades.
Consisteix en la injecció a la vena d'una substància de sucre en forma radioactiva i la màquina de la PET capta imatges de com les cèl·lules utilitzen aquesta substància; és a dir, identifica l'activitat metabòlica de les cèl·lules.
Les cèl·lules malignes solen identificar-se a les imatges com a àrees d'alta activitat.
Aquesta prova s'utilitza per complementar informació d'altres proves.
Si el càncer s'ha disseminat als ossos o al fetge pot ser la causa de la presència de certes substàncies a la sang que són anormals.
Es desconeixen exactament quines són les causes del càncer de pulmó.
La recerca científica mostra que algunes persones amb certs factors de risc tenen més probabilitat que altres de desenvolupar un càncer de pulmó.
En qualsevol cas, el tabac és el desencadenant més important, de manera que el 90-95% dels casos es donen en fumadors.
Un factor de risc és qualsevol element que fa augmentar les possibilitats que una persona pugui desenvolupar càncer, però la majoria no en són una causa directa.
Hi ha factors de risc controlables —com el tabaquisme— i altres que no ho són, com ara l'edat i els aspectes hereditaris.
Els pulmons són dos òrgans similars, de forma allargada, que es troben al tòrax i formen part de l'aparell respiratori.
En inspirar, l'aire entra al cos a través del nas o de la boca i passa per la tràquea i els bronquis cap als pulmons, que s'expandeixen (s'inflen).
Els pulmons absorbeixen l'oxigen de l'aire i el transporten a la sang, a través de la qual es distribueix per tot el cos.
A mesura que les cèl·lules del cos utilitzen l'oxigen van alliberant diòxid de carboni, que retornen a la sang i passa als pulmons.
Quan s'expira o exhala l'aire cap a fora, el cos elimina el diòxid de carboni cap a l'exterior.
Els pulmons també tenen vasos i ganglis limfàtics per on circula la limfa, un líquid de color clar.
La limfa conté cèl·lules del sistema immunitari (de les defenses) i productes de residus.
Els ganglis limfàtics es troben principalment al voltant dels bronquis i a l'espai entre els dos pulmons, anomenat mediastí.
El pulmó dret es compon de tres parts (lòbuls) i l'esquerre, que és més petit, té dos lòbuls.
Els pulmons estan envoltats d'un teixit anomenat pleura, el qual té dues capes, entre les quals hi ha una petita quantitat de líquid (líquid pleural).
La seva funció principal és protegir els pulmons i permetre els moviments de la respiració.
El càncer de pulmó s'origina a les cèl·lules del teixit pulmonar i pot disseminar-se a través dels vasos sanguinis o limfàtics.
Des del punt de vista del tractament, els tipus de càncer de pulmó s'agrupen en dos:
Els símptomes de l'LNH depenen del lloc on s'origina el càncer i de l'òrgan afectat.
La majoria d'aquests símptomes no sempre són deguts al càncer.
Altres problemes de salut, com per exemple les infeccions transitòries, podrien ocasionar-los.
En tot cas, s'ha de consultar sempre amb el metge per tal de fer el diagnòstic.
Estan relacionats amb els òrgans afectats.
Es desconeixen exactament quines són les causes de l'LNH.
La investigació científica mostra que algunes persones amb certs factors de risc tenen més probabilitat que d'altres per desenvolupar un LNH.
Un factor de risc és qualsevol factor que fa augmentar les possibilitats que una persona pugui desenvolupar càncer, però la majoria no en són una causa directa.
Existeixen factors de risc que poden controlar-se, com el tabaquisme, i d'altres que no es pot, com l'edat i els aspectes hereditaris.
No obstant, és probable que els virus no siguin l'únic factor.
Les persones que pateixen algunes d'aquestes malalties, no necessàriament desenvolupen l'LNH al llarg de la seva vida.
Cal esmentar que el fet que l'LNH afecti les defenses del cos no vol dir que sigui contagiós.