La xarxa bàsica de camins del Parc Natural de les Capçaleres del Ter i del Freser es constituït per els camins tradicionals de romiatge al santuari de Núria.
Aquesta xarxa de set camins, amb ramals, conformen des de l'antigor, amb els camins ramaders, una estructura que permet enllaçar amb els entorns i alhora estructurar una xarxa interna molt ben dissenyada per la saviesa popular.
Deia Cèsar August Torras en el seu primer llibre, editat el 1902, Pirineu català.
"Comuniquen ab la vall de Nuria distints camins de ferradura que tots els anys són arreglats, en els punts més dificultosos, per compte de l'Administració del santuari.
Són aquests: el de Ribes, per la gorja del riu; el de Camprodon, per la Coma de Vaca; el de Prats de Molló, pel Pla de Camp-Magre y les Noucreus; el de Fontpedrosa, pel Coll de les Noufonts; el de Montlluís, pel Coll d'Eyna; el de Cerdanya, pel Coll de Finestrelles; el de dalt de la Fontalba, comunicant ab la vall del Rigart y ab la Cerdanya espanyola.
Per tots aquests camins transiten a l'estiu llargues colles de caminants y és un seguit l'entrar y sortir del santuari".
Des de molt antic, els responsables del santuari de Núria varen tenir la preocupació per indicar els camins que portaven a Núria.
En aquest sentit és especialment interessant l'obreta de Antón del Duque i Bergés, " Viva Jesús, y Maria.
Aquest responsable del santuari de Núria del segle XVIII va tenir una important labor divulgativa.
Ell fou qui va fer una nova edició (Barcelona, 1756) de l'obra de 1666 de Francesc Marés, " Historia y miracles de la sagrada imatge de nostra senyora de Nuria ", adaptant-la i completant-la (Reproducció parcial en facsímil i introducció preparades per Enric Moline, Barcelona 1985).
A la pàgina 126, Enric Moliné ens assabenta d'algunes dades bibliogràfiques d'Anton del Duque: " Morí a Queralbs l'any 1779 i va ser enterrat a l'església parroquial, segons el Llibre de baptismes i bbits de la parròquia de Queralbs, 1770-1790 (Arxiu Diocesà d'Urgell, parròquia de Queralbs).
L'any 1760 tenia quaranta-nou anys i en feia ja vint-i-tres que era rector de Queralbs, segons es diu a la Visita de Queralbs de 1760 (Arxiu Episcopal d'Urgell, Capsa Processos de Visita, 3, Plec Processus visitae ecclesiarum Vallis de Ribas, Officialatus Ceritaniae) ".
Aquest itineraris molt possiblement foren confeccionats mitjançant els recorreguts que feien els "aplegadors".
L'aplegador era la persona que recapta almoines pel manteniment d'un santuari o ermita; Normalment anava de porta a porta amb la imatge del sant a qui estava dedicat el temple.
Encara avui els set camins mil·lenaris de romiatge a Núria, amb alguns ramals secundaris, continuen conformant la xarxa bàsica de comunicació del territori que avui comprèn el parc de les Capçaleres del Ter i del Freser.
Podríem dir que son la xarxa històrica bàsica.
Ja deia Francesc Marès en el seu llibre de 1666, Historia i miracles de la Sagrada Imatge de Nostra Senyora de Nuria (a la pàgina 145):
"És tan freqüentada, y visitada aquesta santa casa de Nuria en los estius per la gent de Catalunya, Rosselló, Conflent, Empordà i Cerdanya que no passa dia algu en què noy arribe Pelegrins i devots d'una part, ó altra: y en algunes Festivitats és tanta la multitud de la gent, que és particular Providència de Deu, y de la Verge Maria que no falte lo manteniment necessari".
La proliferació i completa xarxa de camins de romiatge a Núria té el seu origen en un fet que cal tenir molt present, com ja indicava Francesc Capdevila i Ventós, un dels informants de Francisco de Zamora (Biblioteca del Palacio Real de Madrid, Manuscrito 2436, 193v):
Tenim set camins de romiatge, set camins amb una llarga trajectòria històrica, que estableixen una estructura de camins sobre les quals s'ha bastit el trànsit i la vida dins del que avui és el parc de les Capçaleres del ter i del Freser.
De nord a oest, seguint les agulles d'un rellotge, podríem indicar cadascun d'aquest set camins i la seva destinació o lloc d'origen:
Fer una arqueologia de com aquests camins apareixen mencionats per primera vegada, així com detalls del seu recorregut, ens permet veure les persistències i els canvis que s'han produït en la seva conformació actual i el seu ús.
Avui hi ha camins que s'han convertit en clàssics, amb un ús molt important, encara que sigui en trams concrets, i altres que son pocs utilitzats.
Entre els clàssics hi hauria el camí vell de Núria (6), el de la travessa Ull de Ter-Núria (tram del 4) o el que porta del coll de Fontalba a Núria (tram del 7).
Núria ha estat des de remots temps el centre vivencial de tota la contrada que avui conforma el parc de les Capçaleres del Ter i del Freser.
La part més oriental, la vall del Ter, apareix en la història arqueològica dels camins com a mera subsidiària de Núria; per més que modernament, amb l'aparició de l'excursionisme, s'hagi convertit en un centre important, amb personalitat pròpia.
Francesc Marés ( Historia i miracles de la sagrada imatge de nostra Senyora de Nuria, 1666, a les pàgines 6 i 7) deia:
"Dista lluny de poblat esta santa casa de Nostra Senyora de Núria de la part de Caralps (que es en la vall de Ribes) una llegua i mitja; y de las altres parts, dues llegues.
Pero per qualsevol part, que si vaje, se ha de passar molta soletat, y asperesa de camins: y son ells talls, que sino si anàs per visitar aquella tant miraculosa imatges de la Mare de Deu, seria desesperació lo emprender aquells camins".
Marés explica, a " De la gran devoció, que generalment se te a Nostra Senyora de Nuria, y de la multitut de la gent, que visitan la sua santa casa ", la seva procedència.
Hilari d'Arenys de Mar, a La Vall sagrada de Nuria (Barcelona, 1961, pp. 519-532), esmenta com a celebracions que cridaven a Núria molts devots, les següents efemèrides:
Des del costat francès se solia caminar fins a Núria per:
El publicista i polític d'Emmanuel Brousse, en la seva obra Pyrénées inconnues.
(Perpinyà, 1896), fa una descripció del tres camins de romiatge a Núria des del costat francès de la frontera, molt diàfana.
Al parc de les Capçaleres del Ter i del Freser tenim la sort que un dels iniciadors de l'excursionisme català, Cèsar August Torras, va dedicar-hi una part important de la seva obra.
En especial cal esmentar la seva primera obra de 1902, ja citada, Pirineu català.
Guia itinerari del excursionista a Camprodon, que ens permet fer un extraordinari salt a la realitat de finals del segle XIX i començaments del XX.
En els llibres de Cèsar August Torras podem copsar els canvis soferts a la zona del parc de les Capçaleres del Ter i del Freser, en tota la seva magnitud, traient-nos de sobre carreteres modernes i ferrocarrils de muntanya, estacions d'esquí...
En la nostra labor arqueològica sobre la xarxa bàsica de camins, tots ells de romiatge, del parc de les Capçaleres del Ter i del Freser, hem tingut molt present l'estat actual de les comunicacions viàries i ferroviàries, posant com a punt de partida i arribada dels camins els punts on avui es pot accedir amb vehicle motoritzat: Queralbs, Núria, collet de les Barraques per Planoles, Vilallobent, Vallcebollera, Er, Llo, Eina, Fontpedrosa, Toès, Mentet, La Presta, Tragurà i Vallter 2000.
Malgrat que hem numerat els set camins, amb els seus ramals, que conformen la xarxa bàsica del parc de les Capçaleres del Ter i del Freser, cal dir que aquesta numeració no suposa cap graduació de la seva importància i capacitat.
Estem davant camins que varen tenir en el seu moment un trànsit freqüent, però que els canvis en els hàbits i la mobilitat, en l'ús del territori, han convertit en molt poc transitats.
Seria el cas del camí clàssic de Camprodon a Núria pel coll del Tres Pics, Coma de Vaca i coll del Torreneules.
Qualsevol acció de modificar o modular l'ús del camins dins del Parc de les Capçaleres del Ter i del Freser, en tot cas, ha de partir de la realitat històrica, fruït de molts anys d'ús i coneixement.
Evidentment, aquesta xarxa bàsica del parc de les Capçaleres del Ter i del Freser que constitueixen els camins de romiatge de Núria, caldrà completar-la amb els camins creats per l'ús del territori de la zona, amb els camins ramaders, les ascensions als pics més emblemàtics (Puigmal, Bastiments, Balandrau...), amb la moderna xarxa de refugis o camins, com els dels enginyers, fruït del procés industrialitzador.