projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
El trastorn per dèficit d'atenció amb hiperactivitat (TDAH) té un origen neurobiològic i afecta entre un 3% i un 7% dels nens i joves en edat escolar.
Es caracteritza per la dificultat en mantenir l'atenció en tasques que no siguin altament motivadores, i pot anar acompanyat d'impulsivitat i de necessitat constant de moure's en qualsevol dels ambients habituals del nen o del jove, en l'entorn familiar, a l'escola o durant les activitats esportives o de lleure.
En l'àmbit escolar, aquestes conductes els dificulten l'aprenentatge, especialment a partir de l'educació primària.
Aquests trets poden canviar amb l'edat, bé disminuint o augmentant.
Si no s'intervé educativament, els trets poden interferir en el desenvolupament socioemocional i en l'aprenentatge de l'infant i l'adolescent amb TDAH.
Quan els símptomes observats són greus, es necessita el suport d'un psicòleg clínic o d'un psiquiatra per complementar la intervenció educativa.
Els símptomes poden presentar-se associats a d'altres trastorns del desenvolupament, com ara el trastorn de l'espectre autista.
És el que els especialistes anomenen comorbiditat.
Si el vostre fill manifesta aquest tipus de conductes, parleu-ne amb el tutor o tutora per contrastar les vostres observacions.
També podeu parlar-ne amb el monitor de lleure o d'esport o altres adults que estiguin en contacte amb el vostre fill.
Recollir les observacions de tothom us pot ajudar a tenir una perspectiva més àmplia del comportament del nen.
Si la manca d'atenció, la impulsivitat o l'excés de moviment s'observen de forma generalitzada en tots els entorns, és important consultar-ho amb el pediatra, que us pot aconsellar acudir a un especialista perquè en faci un diagnòstic i proposi, si cal, un tractament: aquest sempre té una vessant psicoeducativa, escolar, familiar i, en alguns casos, farmacològica.
Amb el temps i amb l'ajuda de pautes educatives correctes, els nens i joves poden adquirir la capacitat d'autocontrol pròpia de la seva etapa evolutiva.
És important remarcar que hi ha nens i joves que poden mostrar algun d'aquests símptomes i no presentar un TDAH.
Aquest conte, explicat per la protagonista, és una història de superació personal d'una nena que va patir assetjament a causa de les dificultats d'aprenentatge.
Aquest especial del programa infantil InfoK de TV3 està dedicat a l'assetjament.
En aquesta pàgina podeu trobar informació sobre els drets dels infants i joves, enviar queixes, fer preguntes o expressar opinions.
En aquest apartat del blog trobareu un recull de contes sobre assetjament.
Què podem fer quan el nostre fill o la nostra filla...
Si el vostre fill o filla agredeix un company li heu de fer entendre que la seva conducta és inacceptable i pot portar conseqüències greus.
En aquest sentit, el càstig és una mesura necessària, però ha d'anar acompanyada d'altres mesures que l'ajudin a canviar el seu comportament.
Qualsevol noi o noia pot ser víctima d'assetjament en un moment donat, però hi ha infants i joves que estan més exposats a patir aquesta situació.
La baixa autoestima, la inseguretat i la incapacitat de defensar-se solen ser característiques comunes dels infants i joves assetjats.
També poden rebre assetjament nois i noies que tenen dificultats de relació amb els seus companys, o bé perquè estan mal considerats pel fet de ser bons estudiants o perquè els veuen sobreprotegits per la família.
En altres ocasions poden ser objecte d'assetjament nois o noies que els companys no entenen o veuen diferents (cultura, aparença...).
Hi ha infants i joves que utilitzen la violència per solucionar els problemes amb els altres.
També n'hi ha que utilitzen la violència com una sortida per afrontar situacions familiars o personals difícils o, fins i tot, per divertir-se o per aconseguir popularitat i amics.
Sovint abusen de la seva força física per sentir-se poderosos, són impulsius i tenen dificultats per relacionar-se amb els altres, ja siguin els seus iguals o adults, tenen baixa tolerància a la frustració i dificultats per complir les normes, demanar perdó i respectar els límits.
Malgrat sembla que els infants o joves que a casa viuen escenes violentes tenen més possibilitats de mostrar-se violents amb els altres.
Tanmateix, també n'hi ha que, tot i ser tranquils i pacífics, s'afegeixen a les agressions que han començat altres companys.
Un altre aspecte a tenir en compte és que l'assetjament escolar es dóna habitualment en el marc d'un grup d'iguals, amb "espectadors" que no intervenen però que tenen un paper significatiu, doncs el seu silenci permet que es continuïn reproduint aquest tipus de conductes.
Com saber si el nostre fill o la nostra filla és víctima d'assetjament
Pot ser que si el vostre fill o la vostra filla se sent assetjat, us ho digui de seguida.
Però també pot passar que no ho faci perquè tingui vergonya, perquè no vulgui que penseu que no és prou valent per afrontar la situació o simplement perquè no sigui conscient del que li està passant.
Altres motius poden ser el de la por a que la situació empitjori o que hagi tingut l'experiència d'haver-ho explicat i no haver rebut ajut.
A continuació teniu alguns senyals d'alarma que us poden ajudar a detectar si el vostre fill o filla pateix algun tipus d'assetjament.
L' assetjament es dona quan un infant o un jove és agredit psicològicament, físicament o moralment de manera continuada en el temps per un o més companys.
És important diferenciar l'assetjament escolar d'altres actituds entre iguals, com una baralla o una broma pesada aïllada.
Per parlar d'assetjament cal que les conductes agressives es reprodueixin de manera sistemàtica, que tinguin la intenció de fer mal i que, com succeeix en la majoria dels casos, la víctima no pugui o no sàpiga defensar-se.
Les conductes d'abús solen donar-se en espais físics concrets, però no sempre controlats pels adults (lavabos, passadissos, vestidors...), i durant l'horari lectiu i/o a les sortides i entrades del centre escolar.
Darrerament, amb l'ús de mitjans tecnològics, com els mòbils o Internet, han aparegut noves formes d'assetjament.
Hi ha diversos tipus d'agressió que es poden considerar assetjament.
En aquesta guia es pot trobar informació sobre els TCA agrupats en diferents apartats.
Aquesta Guia ofereix informació sobre l'anorèxia i la bulímia nerviosa dirigida a educadors i familiars, així com recursos per poder prevenir, detectar i actuar davant d'aquests trastorns.
Aquest vídeo forma part d'una campanya que té com a objectiu lluitar contra l'anorèxia i la bulímia entre els joves d'entre 15 i 29 anys i conscienciar el seu entorn.
Aquesta associació ofereix activitats d'assessorament, informació i suport emocional tant a persones afectades per un d'aquests trastorns com als seus familiars o persones properes.
En aquest programa intervé una especialista en TCA que aporta informació sobre el tema i uns pares que plantegen dubtes i aporten la seva experiència entorn de la correcta alimentació dels fills.
Aquesta fundació pretén millorar l'estil i la qualitat de vida de joves, famílies i grups d'alt risc de TCA, per tal de prevenir l'aparició i incidència d'aquests trastorns.
En aquest web es poden trobar consells sobre com prevenir i tractar aquests trastorns.
Estan dirigits a famílies, professors, orientadors i joves que tinguin un amic o amiga amb anorèxia o bulímia.
En aquest article es donen consells als pares per prevenir aquests trastorns.
Aquest blog té com a objectiu donar orientacions i oferir un espai de comunicació a pacients en tractament o que ja han superat la malaltia.
També ofereix l'oportunitat que les famílies puguin expressar els seus sentiments durant el procés de tractament dels seus fills.
En aquest article trobareu informació general del tema, així com els factors de risc per desenvolupar aquestes malalties, la detecció i el tractament.
En aquesta guia trobareu informació bàsica sobre aquests trastorns i com tractar-los.
En aquest article publicat a ara.cat es defineixen què són aquests trastorns de conducta alimentària, reflexionant alhora sobre la influència de l'entorn i sobre com mares i pares poden protegir els seus fills i filles, en especial, per tal de prevenir-les.
Aquesta associació (ACAB) que lluita contra l'anorèxia i la bulímia, alerta als pares del perill que representen aquestes pàgines per als fills, i se'ls informa sobre com poden denunciar-les.
En aquest web de la Fundació Roger i Torné s'explica què són els trastorns de la conducta alimentària, quins són els mes habituals, i com es poden prevenir.
PANICELLO, V. Què sents quan no sents res.
Aquesta novel·la, escrita per un grup de joves amb trastorns de la conducta alimentària, té el propòsit de sensibilitzar els joves sobre aquests trastorns.
Estudiar a Catalunya... per prevenir que el nostre fill o filla pugui patir un trastorn de la conducta alimentària
Sigueu conscients que la vostra actitud vers l'alimentació és un exemple per als vostres fills:
Fomenteu la comunicació amb ells:
Estigueu alerta i no tragueu importància a algunes actuacions dels fills que podrien acabar en algun tipus de trastorn.
Si el vostre fill o filla pateix un trastorn de la conducta alimentària és convenient que:
És important tenir en compte que aquestes malalties solen iniciar-se amb comportaments que inicialment no fan sospitar un trastorn futur.
Per això, convé estar atent als possibles canvis de conducta o hàbits que es puguin observar.
Aquests trastorns tenen conseqüències en diferents aspectes:
Aquestes conseqüències poden aparèixer quan el trastorn ja està consolidat, per la qual cosa cal estar pendents, des de l'inici, dels canvis que puguin produir-se en relació amb l'autocontrol del pes i la visió que tenen del seu cos, l'alimentació, l'exercici físic i el comportament.
Així mateix, molt sovint, els joves no són conscients que estan malalts.
Aquesta situació pot fer que la convivència i l'ambient familiar es vegin afectats.
Cal tenir en compte que el tractament d'aquests trastorns és difícil i es necessita ajuda mèdica.
És important tenir en compte que aquestes malalties solen iniciar-se per conductes que inicialment no fan sospitar un futur trastorn.
Per això, qualsevol intervenció que afecti l'alimentació i/o a l'activitat física amb l'objectiu de modificar el pes corporal, ha d'estar assessorat per un professional competent que estableixi quins han de ser els objectius assolibles i saludables, així com fer un seguiment acurat de l'evolució del procés.
Es poden distingir els tipus següents:
Els adolescents i joves que la pateixen desitgen estar molt prims, inclús per sota del pes que els correspon per edat i alçada.
Tenen una imatge corporal distorsionada, ja que mai es veuen tan prims com ho estan en realitat.
És per això que fan dietes molt severes que els poden portar a un estat de desnutrició greu, el qual afecta la seva salut i personalitat.
Es mostren molt preocupats per l'alimentació.
El desig d'aprimar-se pot arribar a ser obsessiu.
Els adolescents i joves que la pateixen ingereixen grans quantitats de menjar de manera totalment descontrolada.
També els obsessiona el seu pes i la seva imatge física.
Per aquest motiu, tenen conductes perjudicials per evitar engreixar-se, com fer massa exercici físic, provocar-se el vòmit, prendre laxants, etc.
Generalment, aquest trastorn va unit a un problema emocional.
Els pares heu de tenir present que és difícil de detectar, ja que els fills poden mantenir-se en el seu pes habitual.
Els adolescents i joves que el pateixen ingereixen grans quantitats de menjar en un espai curt de temps.
Ho fan en moments molt concrets, que tenen a veure amb problemes emocionals.
No fan res per controlar el seu pes i, com a conseqüència, van engreixant-se.
Poden arribar a patir sobrepès o obesitat, amb els riscos que això comporta per a la seva salut (diabetis, hipertensió, colesterol...).
Cal tenir present que no és el mateix un trastorn per afartament que un augment de pes per motius només físics.
El trastorn per afartament té un origen emocional i el tractament és molt diferent.
Es pot donar el cas que adolescents i joves tinguin alguna alteració respecte a l'alimentació i que no presentin exactament els mateixos símptomes que l'anorèxia o la bulímia nerviosa.
Es tracta d'un trastorn no específic de l'alimentació que de vegades es menys evident però que té la mateixa gravetat.
Antoni (40 anys, pare del Lluc, de 8 anys; de l'Aina, de 6 anys, i del Joan, de 6 mesos)
—El Lluc diu sovint que el que explica el mestre ja ho sap, que acaba tota la feina de pressa i després no sap què fer, que no entén perquè als seus companys els costa tant d'entendre les coses que s'expliquen.
És cert que de ben petit aprenia molt ràpid: va aprendre a llegir amb dos anys i mig i sempre ha tingut molt interès a aprendre coses...
Nosaltres sempre hem pensat que és un nen molt intel·ligent, però ara ens sembla més evident que potser és superdotat i li calen altres estímuls.
Maria (42 anys, mare de la Isabel, de 10 anys, i del Marcel, de 7 anys)
—Jo t'aconsello que primer de tot vagis a parlar amb el seu mestre, perquè t'expliqui com veu el Lluc a classe i amb els companys, i si és cert que té un nivell més elevat del que li pertoca per l'edat que té.
En aquest cas sempre podeu consultar l'orientador del centre perquè el derivi a un especialista que li faci un diagnòstic.
Si de veritat és superdotat, us donarà pautes i recursos perquè el Lluc pugui desenvolupar totes les seves capacitats.
Per cert, potser no li digueu massa això que és molt intel·ligent; no és bo per als nens sentir-se etiquetats de cap manera.
Joanna (36 anys, mare del Joan, de 2 anys)
El meu fill, encara que és petit, ja veig que serà molt intel·ligent.
Tot ho aprèn molt ràpid: va començar a caminar als 9 mesos, i estic convençuda que quan tenia un any i mig ja entenia tot el que li dèiem.
Ara que és més grandet, té molt de vocabulari, pregunta per tot i mostra molt d'interès per aprendre.
De vegades pensem que l'hauríem de dur a un centre especial perquè l'estimulessin més.
Cesca (42 anys, mare del Pere, de 13 anys, i de la Núria, de 16)
Estic d'acord en el fet que el Joan és un nen molt espavilat, però trobo que heu d'esperar que sigui més gran per comprovar si el desenvolupament de la seva intel·ligència és el normal per l'edat que té o és superior.
De vegades els nens són precoços en algunes coses i després, a mesura que creixen, no es diferencien dels altres, ni pel que fan ni pel que aprenen.
Jo el que faria és parlar amb la seva mestra perquè us expliqui com el veu.
Remei (44 anys, mare de la Mariona, de 14 anys, i de la Laura, de 16)
Ja ens ho imaginàvem, però ens ho han confirmat unes proves que li van passar a l'institut.
El que ens preocupa és que no té gaire vida social.
La seva germana també treia bones notes, però ella sí que jugava i estava més per les amigues.
La Mariona, en canvi, s'estima més quedar-se a casa.
Es posa tutorials del Youtube i s'entreté fent coses al seu aire.
Martí (39 anys, pare de la Isabel, de 12 anys)
—El millor que podeu fer és no forçar-la a sortir amb les amigues, però sí animar-la a relacionar-se més amb la gent.
Els vincles afectius i d'amistat són molt importants per a tothom, però encara més per als adolescents.
Segur que hi ha alguna associació per a joves superdotats on organitzin activitats, i potser allà trobarà gent amb qui tingui altres coses en comú.
Pensa que saber relacionar-se amb els altres li farà falta en el futur, quan busqui feina, treballi, etc.
En aquest web es reflexiona sobre la importància de la col·laboració de les famílies amb els centres per donar una resposta educativa als fills amb altes capacitats.
En aquesta mateixa pàgina es pot trobar també la guia "Les altes capacitats: detecció i actuació en l'àmbit educatiu".
Notícia de TV3 que posa de manifest que la família i la consulta a un especialista són importants a l'hora de detectar una possible superdotació.
En aquest capítol del programa, una psicòloga i els pares d'un noi superdotat parlen dels talents i es donen orientacions per a les famílies que el presentador recull en unes conclusions finals.
Associació de famílies, docents, psicopedagogs, que promou l'ajut de nens i joves amb altes capacitats, i organitza trobades i tallers que estimulen el seu desenvolupament.
Què podem fer quan el nostre fill o filla té altes capacitats
En el cas que un fill o filla tingui altes capacitats, el paper de la família és molt important.
Convé mantenir una estreta col·laboració amb el centre educatiu a través del seu tutor.
Aquest contacte permetrà intercanviar informació i arribar a acords establint pautes educatives familiars i escolars, seguint l'orientació dels especialistes.
En aquests nens i joves no sempre hi ha un desenvolupament harmònic entre la part intel·lectual i la part emocional; per això, poden tenir comportaments que, per a la seva edat, sorprenen i desorienten (intervenir en converses d'adults posant-se al seu nivell, tenir reaccions infantils inapropiades o desproporcionades per a la seva edat, mostrar manca d'habilitats socials, no voler fer una tasca escolar que ja domina...).
Tenir cura de la seva educació emocional és fonamental.
Sigui quin sigui el tipus d'alta capacitat que tinguin els vostres fills, la vostra actuació a casa ha de tenir en compte que cal:
Com saber si el nostre fill o filla té altes capacitats
Els primers que poden observar si un nen té un tipus d'alta capacitat intel·lectual són els adults que té més a prop: els pares i els seus mestres o professors.
És habitual que la manifestació d'aquestes capacitats es doni tant a casa com a l'escola, ja que les altes capacitats s'exterioritzen en diferents contextos.
És per aquest motiu que la informació de pares i docents és molt valuosa per a l'especialista, que és el responsable de fer una valoració professional i de proposar respostes educatives adequades a les seves necessitats.
Els especialistes dels equips d'assessorament i orientació pedagògica (EAP) o els orientadors dels instituts podran fer, a partir de tècniques de valoració diverses i tenint en compte les aportacions de pares, docents i del mateix infant o jove, un diagnòstic "d'alta capacitat", en el cas que aquestes capacitats es puguin identificar clarament.
Com més petit sigui un nen, més difícil és detectar si realment té altes capacitats.
El moment de fer una valoració professional és quan es detecta la necessitat de fer adaptacions escolars.
Es distingeixen tres tipus d'altes capacitats:
És el cas de nens o adolescents que manifesten un nivell elevat en tots els recursos intel·lectuals: raonament matemàtic i raonament verbal, creativitat, facilitat per captar informació i transformar-la en coneixement, comprensió de conceptes, capacitat d'atenció i bona memòria.
La seva capacitat intel·lectual els permet una tasca eficaç en qualsevol tema.
Disposen de moltes estratègies i recursos per solucionar problemes complexos.
Acostumen a mostrar il·lusió pel treball i confiança en les pròpies possibilitats.
Si estan motivats solen tenir un alt rendiment escolar.
És el cas d'infants o adolescents que mostren una aptitud elevada en aspectes concrets, per exemple: talent verbal, matemàtic, musical, motriu, artístic, acadèmic, esportiu, lògic o creatiu.
Els infants talentosos poden sobresortir en un aspecte o en més d'un; pel que fa a la resta, poden tenir un nivell discret, igual o menor que el dels companys.
Una característica habitual és la irregularitat en la seva manera de treballar.
El rendiment escolar sol ser bo, però només sobresurten en aquelles àrees en les quals tenen més capacitat.
Sovint, el seu potencial es descobreix per les seves aficions o activitats.
Un cas especial és el talent acadèmic o l'aptitud per als aprenentatges escolars, que es podria confondre amb la superdotació.
Aquesta tipologia no està lligada a la capacitat intel·lectual, sinó a un ritme de desenvolupament més ràpid.
Els nens precoços aprenen abans que la majoria dels de la seva edat en un o més aspectes, com per exemple caminar, parlar, llegir.
A mesura que creixen van evolucionant en totes les àrees i quan acaba el procés de maduració, cap als 13 o 14 anys, la seva evolució s'ha equilibrat amb la dels seus companys, per la qual cosa el seu nivell d'aprenentatge és semblant.
La precocitat es manifesta especialment en certes àrees: el llenguatge, la música, les matemàtiques i la motricitat.
Cal remarcar que la superdotació i el talent són fenòmens cognoscitius estables, mentre que la precocitat és un fenomen evolutiu que acaba en l'adolescència.
Característiques d'infants o adolescents amb altes capacitats
En general, es detecten per un nivell intel·lectual, creatiu o artístic elevat en comparació amb els companys de la seva edat.
Alguns trets significatius pels quals poden destacar:
Aquests infants i adolescents poden pertànyer a qualsevol grup cultural o nivell social, i sobresortir en qualsevol àmbit (matemàtiques, ciències, llengua, idiomes, música, art, esports, etc.).
Alguns nens i joves poden tenir capacitats molt desenvolupades, però no arribar al nivell d'excel·lència que caracteritza les altes capacitats.
Cal tenir en compte que, en els cas de les nenes i noies adolescents, les altes capacitats passen més desapercebudes.
Això no vol dir que hi hagi menys casos, sinó que, de vegades, no demostren les seves capacitats per por de no ser acceptades pels companys.
Per aquest motiu, en general, es detecten menys.
En cas que cregueu que els vostres fills poden tenir altes capacitats, és important que acudiu a un especialista perquè ho valori.
El fet de detectar-les us permetrà, a pares i docents, orientar-los amb respostes educatives adients.
Els infants i joves amb altes capacitats necessiten reptes per poder canalitzar-les i que els motivin per continuar aprenent.
Si es treballen, el seu potencial s'anirà desenvolupant de manera progressiva.
Quan no es detecten i no es dóna l'estimulació que necessiten, pot ser que es desmotivin per l'aprenentatge i tinguin mals resultats acadèmics; de vegades, fins i tot, poden tenir problemes personals, de relació o de comportament.
En aquesta guia trobareu informació i recursos per saber què són els trastorns de la conducta alimentària (TCA), com detectar si el vostre fill o filla els pateix i com podeu fer-hi front.
Els trastorns de la conducta alimentària tenen en comú un comportament inadequat respecte a l'alimentació.
Sovint van lligats a una insatisfacció per la pròpia imatge corporal (obsessió per estar prim o prima).
Aquests trastorns poden afectar nens, nenes, joves i, cada vegada més, els adults.
En situacions de dol, amb la millor de les intencions, es donen missatges sense mesurar la repercussió o impacte que poden tenir en les persones que els reben.
Diem coses que no sempre són les més encertades per a algú que està passant un dol i hem de considerar la interpretació que pot fer d'allò que li diem.
Sabem que hi ha comentaris poc encertats, que no ajuden i que impedeixen connectar amb el dolor de qui el pateix.