projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
La servitud de llums consistent en la lluerna a què es refereix el número segon de l'article anterior i la de degotís o desguàs adquirides per usucapió s'extingiran quan per voluntat de l'amo del predi dominant hom en faci desaparèixer el signe exterior, finestra, canal o conducció mitjançant el qual s'exercia.
En cas que les dites servituds hagin estat constituïdes per títol, encara que els predis pervinguin a un tal estat que hom no pugui usar d'elles, hom podrà restablir-ne el gaudiment en qualsevol temps mentre no s'hagin extingit per no haver-ne fet ús durant trenta anys.
No es podran constituir per usucapió, ni tan sols immemorial, les servituds següents:
La de mantenir un arbre que, per la seva proximitat al predi veí, impedeixi d'aixecar paret o casa, o que, pel fet d'estar-hi arrimat, faciliti l'accés al dit predi.
La de llums mitjançant forats, escletxes, enreixats o obertures en qualsevol paret, llevat de quan es tracti de lluerna, o sia el buit que mesuri una amplària constant en el parament extern de dotze centímetres i una alçària variable entre la mínima de quaranta-cinc centímetres i la màxima de setanta centímetres.
La de vistes, sia en paret pròpia, sia en paret mitgera.
La de llums i vistes entre terrats contigus d'igual o de distinta alçària, que no es trobin tancats, o que ho siguin mitjançant una reixa.
La de desguàs per canal o per escorrim d'aigua d'una casa sobre un predi veí, si en remou o n'aixeca les terres, o la de vessar aigües sobre el predi veí que resulti de deterioraments, imperfeccions o insuficiència de les canals, de les conduccions, dels marges o de les comportes.
La de tenir maquinàries o artefactes que causin incomoditat o perill al predi o a la casa veïna.
La urbana de pas per un buit de paret que el proporcioni sobre una via pública o passatge particular i d'una casa a l'altra per mitjà de ponts, arcs, empostissats o d'altres elements aptes; la que és conseqüència de romandre obert el portal d'una casa o predi o de no trobar-se clos aquest, i la de pas circumstancial entre finques rústiques solament utilitzat en època de labors agrícoles.
Les servituds no aparents, considerades com a tals les que no siguin fàcilment visibles des de l'interior del predi.
L'usdefruit de boscos per llur naturalesa destinats a fusta donarà dret a efectuar tallades curtes adequades a l'explotació racional, conformement a un pla tècnic i amb subjecció als usos i costums de la comarca.
Quan els boscos tinguin una destinació distinta de la d'obtenir fusta, l'usufructuari no podrà alterar-la, i, en conseqüència, li serà prohibit de tallar arbres.
Seran compresos en aquesta classe de boscos, entre altres, els que abans de la constitució de l'usdefruit tenien una funció d'esbarjo o d'ornament d'una finca, les masses d'arbrat destinades a fer ombra, a augmentar l'aglutinament del sòl o a fixar les sorres, a defensar els predis dels vents, a endegar les aigües, a donar fertilitat al sòl i els explotats per tal d'obtenir productes distints de la fusta, com és ara la reïna, la saba, l'escorça i altres.
L'usufructuari farà seus els arbres que morin; quant als arrencats o capolats pel vent, pertanyeran al nu propietari, però aquell els podrà utilitzar per a reparacions en els edificis usufructuats i per a llenya del seu consum domèstic.
L'usufructuari podrà també disposar de la mata baixa, fent tallades periòdiques segons el costum de la comarca.
L'usufructuari no podrà tallar cap arbre fruiter, però podrà disposar del que hagi mort o deperit per accident, amb l'obligació de reposar-lo.
Tocant als arbres o arbusts que tot seguit de tallats no es renoven o rebrollen, l'usufructuari solament podrà disposar de llurs productes mitjançant podes de les branques, segons els costums de la comarca; si li calia tallar cap arbre per a atendre a les necessitats de la finca usufructuada, necessitarà autorització del nou propietari.
L'usufructuari d'un predi podrà tallar a l'època i en la manera que sigui costum a la comarca els arbres i els arbusts que es renoven o rebrollen, pel tronc o les arrels, si doncs no han estat plantats per a ombreig, ornament o una altra destinació específica.
En aquest cas només podrà disposar de llurs productes i de llurs branques, mitjançant podada, segons el costum.
Als arbres de ribera, de creixença ràpida, serà aplicable el que disposa el paràgraf anterior, amb l'obligació de reposar tot el que es talli.
L'usufructuari podrà disposar també dels plançons o arbusts de viver, però haurà de reposar en temps hàbil les tretes efectuades.
El qui amb bona fe hagi edificat, sembrat, plantat o romput en sòl d'altri podrà retenir l'edificació, la plantació o el conreu fins que l'amo reintegri, fianci o consigni judicialment el preu dels materials, llavors o plantes i dels jornals dels operaris, en la quantia que declari aquell que en pretengui la retenció, sens perjudici de les comprovacions posteriors.
Aquell qui en edificar, sembrar, plantar o rompre habi obrat de mala fe perdrà a favor de l'amo del sòl l'edificació, la plantació o el conreu.
En el contracte de compra-venda, la tradició o el lliurament de la cosa venuda tindrà lloc per qualsevol de les formes admeses en el Codi Civil i també pel pacte en què el venedor declara que extreu del seu poder i possessió la cosa venuda i la transfereix al comprador amb facultat a aquest per a prendre-la per si mateix i constituir-se en l'ínterim posseïdor en nom seu.
Això serà també d'aplicació als contractes anàlegs que requereixin tradició.
Les despeses de lliurament de la cosa venuda seran de compte del venedor.
Les de l'atorgament de l'escriptura, expedició de primera còpia i altres de posteriors a la venda seran a càrrec del comprador, llevat pacte contrari.
L'hereu té l'acció de petició d'herència contra qui la posseeixi, en tot o en part, en aquell concepte, o sense al·legar cap títol, per tal d'obtenir el reconeixement de la seva qualitat i la restitució dels béns com a universalitat, sense obligació de provar el dret del seu causant sobre els béns singulars que la constitueixin.
Aquesta acció serà procedent també contra els hereus del posseïdor o hereu aparent i contra els adquirents de la totalitat o d'una quota d'herència.
L'hereu aparent que hagués alienat béns de l'herència solament haurà de restituir a l'hereu real el preu o la cosa que com a contraprestació hagi obtingut amb l'alienació onerosa o el que hagi adquirit amb ells, amb subrogació en les accions per a reclamar el preu o la cosa que hom degués encara.
L'hereu real no podrà reivindicar dels adquirents de bona fe i a títol onerós els béns alienats per l'hereu aparent.
Regiran les normes de l'acció reivindicatòria, distingint, però, segons que l'hereu aparent ho hagués estat de bona fe o no, per a la devolució de fruits, l'abonament de millores i les responsabilitats del dit hereu aparent, vençut en el judici de petició d'herència.
L'acció de petició d'herència prescriurà al cap de trenta anys.
El causant podrà ordenar i els hereus unànimement convenir que no es procedeixi a la partició de l'herència per un termini que no excedeixi deu anys a comptar des de l'obertura de la successió.
Els hereus podran practicar la partició de comú acord, prescindint dels comptadors partidors nomenats pel causant, llevat expressa disposició contrària d'aquest.
La partició de l'herència podrá ésser efectuada provisòriament, a tots els efectes legals, mitjançant adjudicació a tots els hereus de cadascun dels béns d'aquella en parts indivises proporcionals a llurs quotes hereditàries.
El descendent que com a hereu concorri amb un altre descendent també hereu en la successió testada o intestada d'un ascendent comú, haurà de col·lacionar als efectes de partició de l'herència, salvant voluntat contrària del causant expressada en testament o en codicil, o en atorgar la donació o liberalitat, els béns que hagi rebut del dit causant, per actes entre vius a títol gratuït, posat que sigui per raó del seu matrimoni o per a pagar-li la llegítima, donar-li alguna carrera professional, artística o d'altra classe, establir-li un negoci o indústria, satisfer-li els deutes o les primes d'assegurança de vida en benefici seu, i per qualsevol altra donació o liberalitat en l'atorgament de la qual hom estableixi expressament que sigui col·lacionable.
Així mateix, si algun dels descendents hereus hagués de col·lacionar una donació de les primerament expressades, en concurrència amb un altre afavorit amb una donació de qualsevol altra classe no col·lacionable segons el que ha estat preceptuat anteriorment, aquest últim haurà de col·lacionar-la, llevat que el causant ho dispensés, encara que fos en el seu testament o codicil.
El nét hereu en la successió del seu avi haurà de col·lacionar la donació o liberalitat que per algun dels conceptes expressats hauria rebut i hagut de col·lacionar en la mateixa successió el seu pare si visqués, posat que fos també hereu d'aquest el referit nét, i quant al tot o la part que hagi arribat al seu poder.
La col·lació no podrà aprofitar als cohereus que no siguin descendents del causant ni als legataris i creditors de l'herència.
Els béns col·lacionables ho seran pel valor que tinguessin al temps de morir el causant, amb aplicació del que disposa el segon paràgraf de l'article 129.
Cap reserva ni reversió legal no afectarà els béns adquirits per herència testada o intestada o per donació, llevat de la reserva establerta en els articles 269, 270, 271 i 271 bis.
També seran reservables els béns que tinguin aquest caràcter segons l'article 811 del Codi Civil, excepció feta d'aquells que, de conformitat amb l'article 251 d'aquesta Compilació, adquireixin els ascendents per successió intestada d'un impúber.
Aquesta reserva no afectarà la llegítima dels ascendents en la successió testada o intestada de llurs fills o descendents, siguin o no siguin hereus d'aquests.
Serà d'aplicació a aquesta reserva el que estableixen els dos articles anteriors; però el que disposen els paràgrafs segon i següents de l'article 270 només serà d'aplicació si els reservataris són fills o descendents del reservista.
Quan determinats béns siguin en part reservables i en part no reservables, el jutge, a petició del reservista, autorizarà la determinació de la reserva en béns concrets; si es tracta d'un únic bé i és susceptible de divisió, el jutge la farà, i assignarà a cadascuna de les porcions que en resultin el caràcter de reservable o de lliure.
La resolució judicial es farà constar mitjançant nota al marge de la inscripció dels immobles, si la condició de reservables constava en el Registre de la Propietat.
El procediment serà el que estableix aquesta Compilació en matèria de subrogació real de béns fideïcomesos.
La reserva no afectarà els béns alienats o gravàmens constituïts pel cònjuge vidu abans de produït el fet que dóna lloc a la reserva, els quals altrament haurien estat reservables, sens perjudici que la tal reserva afecti llurs subrogats.
En seran exceptuats els casos en què hi hagi confabulació fraudulenta amb l'adquirent, salvant també les accions de simulació que siguin procedents.
La reserva no afectarà tampoc els béns alienats o els gravàmens constituïts pel cònjuge supervivent si l'alienació o el gravamen s'han fet amb el consentiment unànime de tots els fills o descendents que en el moment de fer-los tenien el caràcter de reservataris o amb el consentiment de qui n'exercia la representació o la defensa legal.
El consentiment prestat no implicarà la renúncia a la condició de reservataris si no es fa constar altra cosa de manera expressa en el moment de prestar-lo.
Será d'aplicació als béns mobles reservables allò que, per als subjectes a restitució fideïcomissària, estableixen els apartats quart i cinquè de l'article 181.
La reserva no afectarà els béns alienats o gravàmens constituïts pel cònjuge vidu abans de contraure noves núpcies i que altrament haurien estat reservables, sens perjudici que la tal reserva afecti llurs subrogats.
Seran exceptuats d'això anteriorment disposat els casos en què hi hagi confabulació fraudulenta amb l'adquirent, sens perjudici, de més a més, de les accions de simulació que siguin procedents.
Serà d'aplicació als béns mobles reservables allò que per als subjectes a restitució fideïcomissària estableixen els apartats quart i cinquè de l'article 181.
La delegació dels béns reservables tindrà lloc segons les regles de la successió intestada, amb exclusió dels que hagin renunciat la reserva després de produït el fet que dóna lloc a aquesta i dels justament desheretats pel cònjuge premort o declarats indignes en la successió d'aquest.
L'exclusió no afectarà l'estirp de descendents del renunciant premort al reservista ni la dels desheretats o declarats o declarats indignes de succeir.
Mort el cònjuge reservista amb heretament universal a favor d'algun dels reservataris, però sense que en atorgar-lo, ni amb anterioritat, hagués exercit per actes entre vius la dita facultat de distribució, hom considerarà que pel mer fet d'atorgar l'heretament usà d'aquesta facultat exclusivament a favor de l'hereu contractual que arribi a ésser-ho, el qual, en morir el reservista, farà seus els béns reservables, amb excepció d'aquells que abans de l'heretament el reservista hagués donat a qualsevol dels reservataris que li sobrevisquin.
Serà d'aplicació el paràgraf anterior al reservatari o els reservataris que resultin ésser hereus del reservista per heretament pur o preventiu o per testament, sempre que el reservista no hagués exercit abans o després de l'heretament o testament la dita facultat de distribució.
La delació dels béns reservables tindrà lloc segons les regles de la successió intestada, amb exclusió dels que hagin renunciat la reserva després de contreure el reservista segones núpcies i dels justament desheretats pel cònjuge premort o declarats indignes en la successió d'aquest.
L'exclusió no afectarà l'estirp de descendents del renunciant premort al bínube, ni la dels desheretats o declarats indignes de succeir.
Mort el cònjuge bínube amb testament universal a favor d'algun dels reservataris sense que en atorgar-lo, ni amb anterioritat, hagués exercitat per actes entre vius la dita facultat de distribució, hom considerarà que pel mer fet d'atorgar l'heretament usà d'aquesta facultat exclusivament a favor de l'hereu contractual que arribi a ésser-ho, el qual, en morir el reservista, farà seus els béns reservables, amb excepció d'aquells que abans de l'heretament el reservista hagués donat a qualsevol dels reservataris que li sobrevisquin.
Serà d'aplicació el paràgraf anterior al reservatari o reservataris que resultin ésser hereus del reservista per heretament pur o preventiu o per testament, sempre que el reservista no hagués exercit abans o després de l'heretament o testament la dita facultat de distribució.
Llevat del cas en què el testador, donant no heretant hagi disposat una altra cosa, els béns que el cònjuge supervivent haurà adquirit per qualsevol d'aquests títols, directament del seu difunt consort o per successió intestada d'un fill comú o d'un descendent d'aquest, passaran a tenir la qualitat de reservables a favor dels fills comuns de l'anterior matrimoni o dels fills adoptius en forma plena, també comuns, o de llurs descendents, a partir del moment en què el dit consort supervivent contregui noves núpcies, tingui un fill no matrimonial o n'adopti un en forma plena.
En morir el cònjuge supervivent, els béns reservables o llurs subrogats seran deferits als referits fills o descendents reservataris que existeixin en esdevenir-se la dita mort, els quals els adquiriran com a successors del consort premort, conformement al que estableix l'article següent, sens perjudici de llur dret a renunciar-los.
Els béns que el vidu o la vídua hagin adquirit per qualsevol títol lucratiu del seu difunt consort, directament o bé per successió intestada de llur fill comú o d'un descendent d'aquest, passaran per ministeri de la llei, a partir del moment en què el dit vidu o la dita vídua contregui noves núpcies, a tenir la qualitat de reservables a favor dels fills de l'anterior matrimoni o descendents d'aquests.
En morir el cònjuge bínube els béns reservables o llurs subrogats seran deferits als referits fills o descendents reservataris que existeixin en esdevenir-se la dita mort, els quals els adquiriran com a successors del consort premort, conformement al que estableix el paràgraf primer de l'article següent, i sens perjudici de llur dret a renunciar-los.
Entre els legataris cridats ensems a un mateix llegat serà procedent el dret d'acréixer, si el testador no l'hagués prohibit.
Seran exceptuats els llegats de diner, tret que el testador concedís l'expressat dret.
En les substitucions fideïcomissàries disposades a favor de diversos fideïcomissaris cridats conjuntament, la quota o part d'herència o llegat fideïcomesos que, una vegada deferit el fideïcomís, haguessin correspost al qui per qualsevol causa no arribi a ésser-ho, acreixerà a favor dels altres que efectivament ho siguin, tot quedant, però, salvat el dret de transmissió en les substitucions fideïcomissàries a termini i la substitució vulgar en fideïcomís, expressa o tàcita.
Si el dret d'acréixer no pot tenir lloc entre els hereus instituïts, la quota o porció hereditària vacant incrementarà necessàriament i proporcionalment les quotes dels altres hereus, amb subsistència dels llegats o altres càrregues en la forma establerta en el primer paràgraf de l'article anterior.
Serà aplicada la mateixa norma respecte a la quota hereditària de la qual el testador no hagués disposat.
L'acreixement sempre tindrà lloc en proporció a les respectives quotes o participacions hereditàries i amb subsistència dels llegats i altres càrregues imposades pel causant que afectin la quota vacant, encara que ho haguessin estat determinadament a càrrec de l'hereu que falti, posat que no siguin personalíssimes d'aquest.
Els hereus per dret de transmissió o per subsitució vulgar o per fideïcomís i els compradors de l'herència
s'aprofitaran, respectivament, del dret eventual d'acréixer de llur causant, hereu anterior o venedor qualsevol que sigui el temps en què l'acreixement tingui lloc, fora que el causant disposés o en la venda hom establís una altra cosa.
Instituïts conjuntament dos o més hereus en una herència, baldament no fos en la mateixa clàusula, si per qualsevol causa algun d'ells no arriba efectivament a ésser-ho, la seva quota hereditària vacant acreixerà els altres hereus, tret que el testador hagi prohibit el dret d'acréixer.
Instituïts conjuntament dos o més hereus en una mateixa quota o porció d'herència, si el qui no arriba a ésser hereu fos del mateix grup, l'acreixement tindrà lloc preferentment entre els altres del mateix grup i solament en defecte d'aquests acreixerà els altres instituïts conjuntament.
Quan en lloc de l'hereu que falti arribi a ésser-ho algun dels seus hereus per dret de transmissió successòria, o ho siguin els cridats per via de substitució vulgar o per fideïcomís, no tindrà lloc el dret d'acréixer.
L'hereu que accepti la quota d'herència que li correspongui directament adquirirà de dret la que acreixi a favor seu.
Els creditors per deutes del causant o per despeses de la seva última malaltia i els legataris podran obtenir del Jutge competent que el patrimoni hereditari sigui considerat separat del privatiu de l'hereu, a l'objecte de salvaguardar el seu dret davant els creditors particulars d'aquest últim.
El Jutge, previ inventari de l'herència i prèvia adequada justificació, concedirà aquest benefici i adoptarà, si s'escauen, les mesures conduents a la seva efectivitat.
Els creditors del causant i els legataris que obtinguin el benefici de separació tindran dret preferent per al cobrament de llurs crèdits i percepció de llurs llegats respecte als creditors particulars de l'hereu, però mentre aquests últims no resultin pagats, els dits creditors no podran perseguir els béns privatius de l'hereu.
L'acceptació de l'herència a benefici d'inventari produirà els efectes següents:
L'hereu no respondrà de les obligacions del causant ni de les càrregues hereditàries amb els seus béns propis, sinó únicament amb els béns de l'herència.
Subsistiran, sense extingir-se per confusió, els drets i els crèdits de l'hereu contra l'herència i les càrregues i les obligacions d'aquell a favor d'aquesta.
L'hereu es podrà fer pagament dels dits crèdits.
Mentre no quedin pagats els deutes i les càrregues hereditàries, no es confondran per a cap efecte en dany dels creditors hereditaris ni de l'hereu, els béns de l'herència amb els propis o privatius de l'hereu, i, en conseqüència, els creditors particulars d'aquest no podran perseguir els béns de l'herència de la mateixa manera que no podran perseguir els béns privatius de l'hereu els creditors del causant.
En previsió que el benefici d'inventari decaigui, aquests podran, això no obstant, fer valer simultàniament el benefici que els concedeix l'article següent.
Vincularan l'hereu els actes propis del seu causant, però en tant que això impliqui deute hereditari s'aplicarà el que disposa aquest article.
El benefici d'inventari no impedirà a l'hereu d'adquirir l'herència, possessionar-se'n i administrar-la; però fins que quedaran pagats tots els creditors coneguts la portarà en administració especial i procedirà, sota la seva responsabilitat, abans de lliurar o de complir els llegats, a pagar els dits creditors a mesura que es presentin, i a cobrar-se llurs crèdits amb els diners que trobi a l'herència o que obtingui en la venda dels béns de la mateixa herència, sens perjudici del que pugui adjudicar en pagament.
Si satisfets alguns o tots els legataris, apareguessin creditors hereditaris desconeguts, sense que sigui suficient el restant de l'herència per a pagar-los, aquests podran repetir contra aquells.
Perdrà el benefici d'inventari l'hereu que procedeixi fraudulentament en aquests pagaments i en aquesta realització de béns.
Gaudiran de ple dret d'aquest benefici, encara que no hagin pres inventari, els hereus menors d'edat no emancipats o habilitats, els incapacitats, els hereus de confiança i les entitats o els establiments benèfics docents o piadosos.
També es consideraran acceptades a benefici d'inventari les herències deixades als pobres i, en general, les destinades a fins benèfics, docents o piadosos.
L'hereu que no hagi obtingut termini per a deliberar podrà, baldament el causant ho hagi prohibit, acceptar l'herència i gaudir del benefici d'inventari, posat que, amb expressió d'efectuar-lo a aquest fi, practiqui, abans o després, l'inventari de l'herència en el temps i en la forma que prescriu l'article 199, sense que calgui la valoració dels béns inventaris.
En cas de no practicar-ne l'inventari en el temps i en la forma prescrita, entendrem acceptada l'herència purament i simple.
Durant el termini de formalització de l'inventari serà d'aplicació el que preceptua el paràgraf segon de l'article 259.
Per l'acceptació de l'herència pura i simple l'hereu respondrà de les obligacions del causant i de les càrregues hereditàries no solament amb els béns relictes; sinó també amb els seus propis, indistintament.
Seran càrregues hereditàries les despeses de l'última malaltia, d'enterrament i funeral del causant; les de formació d'inventari, partició i defensa dels béns de l'herència; les del judici de testamentaria o d'abintestat causades en interès comú; les de lliurament de llegats, pagament de llegítimes, retribució als marmessors i les altres despeses i càrregues de naturalesa anàloga.
L'hereu, mentre no prescrigui el seu dret d'acceptar o repudiar l'herència o dins el termini a què es refereix el segon paràgraf de l'article 257, podrà obtenir de Jutge un termini improrrogable de nou mesos naturals per a deliberar sobre l'acceptació o la repudiació.
Durant aquest període no podran accionar contra l'herència els legataris i fideïcomissaris, ni tampoc els creditors que no siguin hipotecaris.
Podran els dits legataris, fideïcomissaris i creditors demanar al Jutge que designi per a l'herència el curador que estableix l'article 99, però limitat a la simple custòdia dels béns.
Transcorregut el termini per a deliberar sense que l'hereu hagi manifestat al Jutge que repudia l'herència, hom considerarà que l'accepta purament i simplement.