Sebastián Barajas és consultor de les organitzacions de reenginyeria de processos i gestió del canvi i acaba de publicar un llibre dedicat a l'aprenentatge per la pràctica.
Col·labora amb l'Open University de la Salle com a expert en un mòdul de finances, però, recalca, no és un professor universitari.
L'aprenentatge s'identifica molt sovint amb el camp teòric; en canvi, vosaltres parleu de les virtuts d'aprendre per la pràctica.
La saviesa popular del carrer ja accepta que la pràctica fa mestres i, fins i tot, moltes vegades diem: aquest en sap i aquest és un teòric.
En canvi, en el món universitari, per la seva complexitat, això no funciona.
En realitat no estem descobrint res de nou perquè el concepte aprendre per la pràctica ja prové de Plató i de Sòcrates, però, com a novetat, la moderna ciència cognitiva demostra que només s'aprèn d'aquesta manera a través de la pràctica, i s'han formalitzat models que descriuen aquest tipus d'aprenentatge.
És com si en el sistema educatiu estiguessin invertits els termes: durant molts anys s'estudien continguts teòrics i al final de la carrera es fa un pràcticum, una aplicació pràctica de la teoria.
És cert, i qualsevol persona que estudiï per aprovar un examen sap que al cap d'una o dues setmanes no l'aprovaria.
Per tant, l'efectivitat d'aprendre per la pràctica és una obvietat, i ara estem treballant per aconseguir que el sistema educatiu disposi d'eines i mètodes per aconseguir-ho de manera habitual, que la pràctica sigui l'eix central del procés d'aprenentatge.
Abans era molt habitual la figura de l'aprenent d'un ofici, i ara hem de desenvolupar eines que ens permetin fer aquest procés.
Com és aquesta metodologia que ens permet aprendre a través de la pràctica?
Nosaltres tenim dues metodologies que són successives: una de més simple i una altra de més complexa, però, en definitiva, del que es tracta és d'observar què fa un professional.
En el llibre distingeixo entre professors i professionals, perquè els professors dominen la teoria, saben parlar de les coses, però no fer-les, i és per això que el seu ensenyament és teòric.
A nosaltres, com ens interessa el món professional, el que fem és veure què fan els professionals i, a partir d'aquí, dissenyar un escenari per simular aquesta situació de la feina del professional en un entorn virtual i propiciar que l'alumne pugui treballar en un entorn segur, sense por als errors, però fent les mateixes tasques que el professional experimentat, amb les mateixes eines que ell utilitza i en un context similar.
Per exemple, podem crear un escenari simulant que un client demana als alumnes que l'ajudin a elaborar un web per gestionar la seva lliga de futbol infantil.
Llavors, el que fa l'alumne és anar seguint els mateixos passos que segueix un professional per fer el web de la lliga.
I per a això disposem d'una sèrie d'eines, tant conceptuals, com de disseny, com de programació, per treballar en aquest escenari.
En el cas que haguéssim de fer un programa sobre medicina, parlaríem amb metges d'un hospital i, si fos sobre dret, amb advocats, per saber exactament què fan.
Té alguna relació amb els professionals reflexius?
Podem dir que el Reflective Practitioner de Schön il·lustra molt bé el problema, i nosaltres intentem trobar-hi una solució.
Ara estem llançant a la Universitat Oberta de la Salle un programa enfocat al món de les tecnologies de la informació, i tenim uns programes dissenyats per al milió de titulats universitaris que hi ha a l'atur, que, sense necessitat de tenir cap experiència prèvia en tecnologia, en sis mesos puguin redirigir la seva carrera i ser ocupables en el món d'Internet i els negocis digitals, com a programadors web, e-commerce, e-business o a les xarxes socials.
Com evolucionarà el sistema d'ensenyament actual, amb grups nombrosos a les aules?
El sistema és obsolet perquè funciona amb un esquema antic, de més de 500 anys.
El concepte de lliçó o classe magistral prové dels monestirs, on hi havia un frare que sabia llegir en llatí l'únic llibre que era fet a mà, que era La Bíblia, i el llegia als novicis.
Llavors es considerava que la persona que llegia aquests textos posseïa la veritat perquè estaven escrits en un llibre i s'havien de memoritzar.
Aquest és l'origen de la fórmula en què s'ha basat l'ensenyament fins als nostres dies.
Però aquest sistema ja no és vàlid en una societat com la nostra.
La classe magistral és tècnicament molt pobra i els resultats d'aquests estudis són molt minsos.
No es pot canviar el sistema perquè està compactat i fixat amb ciment: hi ha interessos de tota mena, des dels sindicals del professorat fins als legislatius o polítics.
Per tant, això no es pot tocar; l'únic que podem fer és crear alternatives, ja sigui en els postgraus o en la formació professional; és a dir, allà on la gent fracassa a l'hora d'inserir-se professionalment, i així demostrar a poc a poc que hi ha una alternativa i que el canvi serà positiu per al sistema.
Esteu treballant amb Roger Shank.
De quina manera establiu la col·laboració?
És un clàssic de la ciència cognitiva.
És a Barcelona i estem col·laborant en el programa que vam llançar amb la Universitat Oberta de la Salle, que són programes desenvolupats per la seva empresa Experiential Teaching Online, a través dels quals desenvolupem escenaris on l'alumne juga com si es tractés d'una situació real; no s'ho mira solament des de fora i diu com caldria fer-ho, sinó que ho fa realment i va treballant d'una manera continuada en el temps.
Què destacaries del teu llibre Aprender es hacer que has presentat al Centre d'Estudis Jurídics i Formació Especialitzada?
Jo diria que el nostre sistema educatiu es fonamenta en una sèrie de creences i es basa en el fet que, com des de sempre a l'escola ens han assegut en un pupitre amb un professor davant, pensem que és quelcom natural.
En tot cas, es parla de com millorar això, però el procés és el mateix.
El llibre tracta de desemmascarar aquestes creences: les discutim i presentem un model alternatiu.
El llibre dissecciona els motius pels quals no funciona el nostre sistema educatiu.
I actualment la ciència cognitiva ens permet argumentar científicament com s'ha de construir un sistema educatiu fonamentat en metodologies educatives que funcionin.
Ara fa poc més d'un mes, quan Cristóbal Suárez va acceptar amablement la petició que li fèiem per presentar el seu nou llibre el proper 7 d'octubre, Aprender en Red: de la interacción a la colaboración – escrit conjuntament amb Begoña Gros-, vam recordar un dels temes de què hem parlat sovint.
Ell sempre va sostenir que el que fèiem al programa Compartim no era aprenentatge col·laboratiu sinó cooperatiu.
Consideràvem que Cristóbal només tenia una part de raó.
Tenia raó en la mesura que les ciències socials tradicionalment han distingit entre col·laboració –com a suma de valor de diverses aportacions- i cooperació.
En aquesta darrera s'ha de donar, com a condició necessària, el que es coneix com a interdependència positiva entre els participants.
El mateix Cristóbal, basant-se en les successives aportacions de Johnson and Johnson 1, la defineix d'aquesta manera: Els participants ( alumnes en l'original) identifiquen que el seu rendiment depèn de l'esforç de tots els membres de l'equip per aconseguir la meta compartida, ja que millorar el rendiment de cada un dels membres és cuidar l'aprenentatge de tots en conjunt.
Això succeeix en pensar, com a propòsit inequívoc de la relació, que l'èxit personal depèn de l'èxit de l'equip, ja que si un fracassa en l'intent d'aprendre, llavors tots fracassen.
Però hi ha una cosa en la qual no tenia raó (malgrat que ell no ho podia saber aleshores).
La nostra vocació en el programa Compartim era anar molt més enllà de crear comunitats de pràctica (cooperació) i establir –vertebrar-, a més, ambients de col·laboració entre tots els professionals del Departament de Justícia.
O sigui, no ens conformem amb impulsar comunitats de pràctica stricto sensu sinó que també ens hem preocupat de fomentar grups de treball ad hoc que poguessin establir relacions de cooperació entre els seus membres per millorar la seva pràctica professional i, de retruc, la de l'organització.
Seria l'establiment d'un segon nivell de col·laboració prêt-à-porter.
És en aquest sentit que defensem també el treball (i l'aprenentatge) col·laboratiu.
I el 2013 constatem que aquest tipus de grups estan fructificant.
La necessitat de donar formació tècnica i suport a aquests grups va fer que fa un parell de mesos publiquéssim una guia tècnica específica.
Però ara, transcorregut un període important de temps en què els grups reporten treball, i havent observat el seu funcionament, podem fer-ne un primer balanç.
Positiu perquè s'articula corporativament una nova forma de treballar –ja existent en la cultura informal de l'organització-, però ara amb cobertura i suport directe al seu funcionament.
I negativa (o no del tot satisfactòria), i d'aquí el títol d'aquest article, ja que hi ha un perill latent en aquests nous grups –una mica forçats-, que és fer passar per col·laboració allò que seria una mera suma d'aportacions individuals sense cap tipus de negociació o síntesi superadora.
Després d'observar el funcionament de diferents comunitats de pràctica no reeixides –i ara d'aquests nous grups-, hem vist un cert patró de conductes que suggereixen algunes hipòtesis.
Ens referim, senzillament, a la manca de temps i l'acumulació de tasques amb prioritat més alta.
Arriba un moment en què cal lliurar el treball fet i el coordinador no l'ha pogut avançar gaire.
Alternativa: "m'envieu el que tingueu fet i ja faré un document únic i el lliuraré".
Evidentment, per problemes d'agenda, el grup no s'ha pogut reunir per debatre i millorar les propostes i idees inicials i el treball final queda reduït al gruix de la informació recollida pel sistema del retalla i enganxa.
Amb aquesta metàfora ens referim a aquells grups en què hi ha posicions molt contrastades d'experts reconeguts internament.
Si no s'aconsegueix la química de la cooperació (molt difícil en aquest context de vedets), es produeix una mena de duel/competició per veure qui col·loca més coneixement propi en la producció final.
Ens referim a aquelles situacions en què els debats són de poc nivell.
Bé per l'escàs coneixement expert dels participants, o bé perquè no hi ha cap detonant que activi l'entusiasme i la motivació extra que permeti treure'n la part més positiva.
Quan el treball està orientat a satisfer objectius no relacionats directament amb la millora professional i organitzacional, tampoc no es genera un clima de col·laboració.
- En la meitat de la carrera professional es col·labora menys.
Aquest fenomen sol ser bastant freqüent.
En els grups on hi ha persones més joves, i també en els grups de veterans, és més fàcil que sorgeixi espontàniament una actitud de col·laboració.
En fi, podríem continuar repassant altres prototips de conducta, però segurament no hi aportaríem gaire cosa més.
El que sí que pensem que és interessant és reforçar la figura de l'e-moderador/coordinador perquè sigui competent en la gestió d'aquests grups no propensos a la col·laboració.
En l'anterior butlletí ja parlàvem de l'e-moderador apreciatiu, que ha de preveure totes aquestes traves i crear un ambient de col·laboració veritablement ric i –ara sí- cooperatiu.
De la interacció a la col·laboració
7 d'octubre de 2013, de 15.45 a 19 h
Inscripció: fins al 6 d'octubre inclòs
"Governs oberts, governs més eficients", amb Alberto Ortiz de Zárate
16 d'octubre de 2013, de 9 a 10.30 h
Inscripció: fins al 13 d'octubre inclòs
Sessió 8: Millorant la formació corporativa amb eines socials.
Gamificació, aprenentatge informal, xarxes socials i altres ingredients
Inscripció: fins al 5 de novembre inclòs
II Seminari Directiu: participació política i democràcia en un món global
Organitzat des del Programa d'Innovació i Qualitat Democràtica de la Generalitat de Catalunya per fomentar la formació i la innovació per a la bona governança i la qualitat democràtica.
El CEJFE, com a col·laborador, us convida a les sessions obertes amb ponents de prestigi internacional com ara David Held, amb la conferència "Globalització i participació democràtica", i Daniel Innerarity, amb "Política en l'era de l'austeritat".
Sessions obertes: 24 i 25 d'octubre, a partir de les 15.30 h
Inscripció: fins al 16 d'octubre
15 d'octubre de 2013: ens trobarem amb el col·lectiu de juristes penitenciaris a la VII Jornada de Juristes de Centres Penitenciaris per parlar d'aprenentatge en xarxa, de reformes del Codi penal quant a l'execució de condemna i de temes d'estrangeria amb Elena Nieto, cap de l'Oficina d'Estrangeria de la Delegació de Govern a Barcelona.
23 d'octubre de 2013: rebrem el magistrat José Luis Utrera, de Màlaga, que parlarà de bones pràctiques en procediments de separació a la II Jornada d'Assessorament Tècnic Civil, i els tècnics d'assessorament tècnic civil presentaran el decàleg Jo no em separo.
25 d'octubre de 2013: els mediadors i els assessors de justícia juvenil presentaran les reflexions sobre un nou model de mediació penal juvenil i propostes d'eines de comunicació per a la millora de l'atenció als usuaris de l'assessorament tècnic de menors a la IV Jornada d'Assessorament Tècnic de Menors i VII Jornada de Mediació Penal Juvenil.
30 d'octubre de 2013: s'inaugura la comunitat de mesures penals alternatives a la I Jornada sobre Mesures Penals Alternatives, amb una jornada centrada en la tècnica de l'entrevista en relació amb un tema recurrent en la praxi diària com és la detecció del consum abusiu d'alcohol en les persones penades amb MPA.
En aquesta monografia la innovació s'entén no només com innovació tecnològica, sinó que el seu component social cada vegada pren més força.
Els autors aposten per crear mecanismes que atreguin a emprenedors socials amb idees innovadores per abordar problemes que afecten la comunitat, i que siguin eficaços i efectius a l'hora de millorar la qualitat de vida dels ciutadans en situacions de crisi i escassetat de recursos.
En el nostre entorn globalitzat i competitiu, la informació pública s'ha convertit en una peça vital.
Open data és una filosofia i una pràctica que pretén que determinades dades estiguin disponibles de forma lliure per a tothom.
D'aquesta manera, la informació pública pot convertir-se en un element clau de la societat, pot esdevenir motor d'innovació.
Klout és la principal eina gratuïta de referència per quantificar la influència a Internet dels usuaris de xarxes socials.
Per fer aquest mesurament, Klout assigna una puntuació –d'1 a 100– a cada usuari, basada en la quantitat i la qualitat de la seva presència als mitjans socials (el nombre de contactes i la seva rellevància, la creació i/o cura de continguts) i en el nombre i la qualitat de les interaccions amb altres usuaris.
Els serveis determinants a l'hora d'establir la puntuació d'un usuari a Klout són Twitter, Facebook –s'hi accedeix a Klout via un d'aquests dos serveis–, Google+, LinkedIn, Foursquare, Instagram i el mateix Klout, i també la Viquipèdia.
S'hi poden connectar també els comptes a YouTube, Tumblr, Last.fm, Flickr, WordPress, Blogger i Bing, però no tenen tant de pes en la puntuació.
És un servei web que també està disponible en aplicacions per a les principals plataformes de dispositius mòbils (Android, iOS i BlackBerry).
Però Klout no és l'única eina per mesurar la influència social, n'hi ha moltes d'altres, com ara PeerIndex i Kred.