—Estic desesperat amb el Miquel.
És un nen molt poruc i ploraner, i no hi ha manera de deixar-lo amb ningú que no conegui prou.
Comença a plorar i a plorar i no para fins que no veu algú de la família: la seva mare o jo, els avis...
I més ara, que el volíem portar durant unes hores a la llar d'infants!!!
Laura (31 anys, mare d'en Guillem, de 4 anys)
—El que li passa al teu fill és molt normal.
Pensa que en aquestes edats reconeixen perfectament les persones, i el que fa és mostrar-vos el seu neguit per estar o quedar-se sol davant d'estranys.
Potser podríeu acostumar-lo a poc a poc a estar amb altres persones i nens, al parc, a casa amb "amiguets"...
D'aquesta manera anirà agafant confiança per estar amb persones que no coneix gaire.
I el pitjor de tot és que no té problemes a tirar-ho tot per terra quan està enfadat.
Em fa passar molta vergonya i no sé com solucionar-ho..., però és clar que no podem continuar així!
Fàtima (40 anys, mare d'en Raschid, de 7 anys, i de la Layla, de 10 anys)
—Mira, en aquesta edat encara els costa controlar els seus impulsos i traduir en paraules el que sent; és per això que actua d'aquesta manera.
Has d'intentar que expliqui el que li passa i fer-li veure que aquesta no és la resposta adequada.
A mi em va anar molt bé amb el meu fill utilitzar contes i llibres amb models positius de conducta.
—La teva filla és molt afectuosa.
L'altre dia quan vas venir a buscar-la a casa i es va aixecar per fer-te un petó, em va sorprendre... i això que estaven mirant el seu programa de televisió preferit!
Jo no ho aconsegueixo amb l'Alina; li costa molt expressar el que sent i em fa patir perquè no sé mai què li passa pel cap. Amb en Víctor és diferent: es mostra molt carinyós i no té problemes per expressar-ho.
Arantxa (37 anys, mare de la Sílvia, de 10 anys)
—Jo crec que hauries de tenir paciència amb ella.
Cada nen expressa les emocions a la seva manera i cal respectar el seu ritme.
Penso que et podria anar bé parlar amb ella de les teves experiències viscudes a la seva edat i de com et costava també expressar el que senties.
Potser d'aquesta manera aconsegueixes aproximar-te més i que comenci a compartir les seves emocions i sentiments.
—No sé què li passa a la Lucía.
Fa una setmana que ha tornat de colònies i no ha explicat pràcticament res.
Quan l'hi pregunto, em contesta amb monosíl·labs i sense ganes de parlar.
En canvi, abans era xerraire i comunicativa.
No sé què fer perquè m'expliqui què li passa!
Úrsula (38 anys, mare d'en Noè i d'en Domènec, d'11 anys)
—Segur que si tens una mica de paciència i no insisteixes amb preguntes, ella mateixa t'ho explicarà per si mateixa.
De vegades no ens n'adonem que parlar de sentiments és difícil i que els fills, com tots, tenen el seu propi ritme.
És millor que adoptis una actitud de normalitat, intenta passar molt temps amb ella i veuràs com et parlarà quan es trobi relaxada i amb ganes de fer-ho.
Verònica (46 anys, mare del Carles, de 16 anys)
—No hi ha manera d'entendre el meu fill; em té totalment desorientada.
Hi ha dies que està supercarinyós i m'explica les seves coses amb tot luxe de detalls.
D'altres, en canvi, no li puc ni parlar, i no diguem acostar-me a fer-li un petó o preguntar-li on va...
Em costa saber com he d'actuar amb ell.
Narcís (51 anys, pare d'en Narcís, de 18 anys, i de l'Erola, de 8 anys)
—No et preocupis, això és perquè està en plena "adolescència", una etapa en què les seves emocions estan a flor de pell i es deixen portar pels seus impulsos sense pensar-hi gaire...
Malgrat que en alguns moments us rebutgin, heu d'estar sempre al seu costat, oferint afecte, comprensió i comunicació.
No li donis gaire importància; això sí, crec que és important també saber marcar-li límits i no permetre-li que tingui comportaments inadequats amb vosaltres ni amb ningú.