Daniel Cetrà és investigador del Centre on Constitutional Change de la Universitat d'Edimburg.
Aquest article analitza la política lingüística en els estats plurinacionals.
En primer lloc, sosté que la relació entre llengua i nacionalitat es construeix políticament per mitjà de dos processos amplis: la construcció de l'estat nació i l'activisme «perifèric».
En segon lloc, presenta tres grans estratègies de gestió territorial per donar cabuda a les qüestions normatives i pràctiques derivades de la politització de les llengües: autogovern, govern compartit i reconeixement simbòlic.
En tercer lloc, il·lustra el debat a partir dels casos paradigmàtics de Catalunya i Flandes.
Les decisions de política lingüística són especialment rellevants en els estats plurinacionals en els quals hi ha diversitat lingüística.
Els estats plurinacionals es caracteritzen per la presència d'almenys dues comunitats diferenciades territorialment que tenen la visió compartida de ser comunitats polítiques distintes.
Institucionalment, els estats poden regular la diversitat lingüística de diferents maneres, reforçant o mitigant les disputes entre els grups i dins dels grups.
Simbòlicament, les polítiques lingüístiques afecten l'estatus relatiu de les diferents llengües de l'estat i dels seus parlants respectius, cosa que és especialment significativa per les nacions minoritàries construïdes a partir de diferenciacions lingüístiques.
Aquest article s'estructura tal com s'indica a continuació.
En primer lloc, sostinc que el vincle entre llengua i nacionalitat és una construcció política relativament recent.
Distingeixo entre dos processos amplis: la construcció de l'estat nació, amb la seva integració funcional de les societats i l'homogeneïtzació de la diversitat lingüística, i la reacció posterior dels activistes culturals i polítics «perifèrics».
En segon lloc, exposo la manera com les polítiques lingüístiques es poden convertir en estratègies de gestió territorial mitjançant l'autogovern, el govern compartit i el reconeixement simbòlic.
En tercer lloc, em baso en els casos de Catalunya i Flandes per il·lustrar que llengua i nació es vinculen mitjançant l'acció política, mostrant models oposats de regular la diversitat lingüística i comparant-ne els conflictes lingüístics respectius.
La relació entre llengua i nacionalitat és una construcció política.
Els activistes culturals i polítics es mobilitzen i polititzen la «matèria primera» o les diferències lingüístiques existents (Harguindéguy i Cole 2013; Zabaltza 2006).
D'una banda, la construcció de l'estat nació a Europa ha intentat, amb diversos graus d'èxit, aconseguir l'homogeneïtat lingüística com a condició de fons de la integració política.
Algunes llengües, com el castellà a Espanya i el francès a Bèlgica, es van convertir en la llengua nacional de l'estat, mentre que altres no.
Això va tenir conseqüències normatives perquè les llengües estatals es van associar amb la modernitat i el progrés, i les altres amb l'anacronisme i l'endarreriment (May 2001).
El liberal britànic John Stuart Mill va invocar notablement aquesta noció de jerarquia en la seva defensa de l'estat nació com el marc adequat per a un govern representatiu: «Ningú pot suposar que no és més beneficiós per a un bretó o un basc de la Navarra francesa introduir-se en el corrent d'idees i sentiments d'un poble altament civilitzat i cultivat, i ser membre de la nacionalitat francesa, participant en igualtat de condicions de tots els privilegis de la ciutadania francesa [...] que estar emmurriat en els seus propis penyals, relíquia semisalvatge de temps passats, donant voltes en la seva pròpia i reduïda òrbita mental, sense participació ni interès en el moviment general del món.
El mateix comentari és aplicable al gal·lès o a l'escocès de les Highlands com a membres de la nació britànica» (J. S. Mill 2008: 431).
D'altra banda, els activistes culturals i polítics «perifèrics» van reaccionar a aquesta integració funcional mobilitzant-se a favor de les seves llengües i cultures minoritàries.
Això no vol dir que els emprenedors polítics poguessin construir qualsevol cosa, ja que existeix una interacció entre l'agència política, els sistemes funcionals i la resposta popular.
Podem identificar dues etapes clau: el segle xix, quan els activistes es van mobilitzar per primera vegada com a resultat de la noció romàntica alemanya segons la qual la llengua és el factor determinant de la nació; i la segona meitat de segle xx, quan les reivindicacions van ressorgir amb nou ímpetu en el marc més ampli de les exigències territorials d'autogovern i els processos de descentralització.
La rellevància de la política implica que el vincle entre llengua i nacionalitat sigui contingent.
Les nacions i el seu vincle amb les llengües són construccions humanes històricament situades.
Això desafia la visió herderiana que les nacions són entitats naturals i orgàniques basades en la llengua.
El vincle entre llengua i nacionalitat és complex i dinàmic (Safran 1999).
De fet, en els projectes nacionalistes, el paper de la llengua varia en el temps i l'espai.
La llengua pot ser l'indicador nacional i l'objectiu central de la mobilització nacionalista col·lectiva.
Catalunya n'és un exemple, si més no fins fa poc, quan l'objectiu central de la mobilització va passar a ser l'autodeterminació.
La llengua també pot ser el símbol de la nacionalitat sense necessitat que això impliqui un bon domini de l'idioma, com en els casos de Gal·les i Irlanda.
Tot i així, hi pot haver moviments nacionals que no es construeixin al voltant de la diferenciació lingüística.
Seria el cas d'Escòcia, on, per defensar la singularitat nacional, es destaquen les idees d'igualitarisme i comunitat.
La política no solament és important per forjar i mantenir un vincle entre la llengua i la nació, sinó també per regular la diversitat lingüística.
Les decisions de política lingüística varien segons el nivell d'institucionalització (per exemple, quina llengua o llengües seran oficials, si n'hi ha); l'àmbit de responsabilitat política (per exemple, el govern central, l'administració subestatal o tots dos), i el tipus de regulació (per exemple, acomodatícia o integracionista).
En els estats plurinacionals amb diversitat de llengües, la política lingüística es pot convertir en una estratègia de gestió territorial per apaivagar les reivindicacions de les nacions minoritàries (Swenden 2013).
Les estratègies territorials de gestió dels estats plurinacionals tenen almenys tres components principals: autogovern, govern compartit i reconeixement simbòlic (Keating 2001).
El primer i el tercer són especialment importants per tractar la diversitat lingüística.
Per exemple, l'autogovern en matèria de cultura i educació permet als governs subestatals dictar mesures per protegir les seves llengües minoritàries.
Atès que els partits nacionalistes minoritaris solen ser els que se situen al capdavant de les administracions regionals, poden promoure les llengües minoritàries com a part de les seves iniciatives més àmplies de construcció nacional de les entitats subestatals.
El govern compartit proporciona a les nacions minoritàries la capacitat d'influir en les decisions polítiques clau que afecten els seus interessos en matèria lingüística.
El reconeixement simbòlic pot incloure diferents característiques al voltant de dos aspectes amplis: la projecció d'una imatge estatal de la diversitat (per exemple, reconeixent més d'una llengua nacional o estatal) i el reconeixement dels trets distintius de les nacions que formen part de l'estat (per exemple, mitjançant acords constitucionals asimètrics).
Quin és el paper de la Unió Europea en la gestió de la diversitat lingüística?
Loughlin i Williams (2007) suggereixen que la integració europea podria haver beneficiat potencialment les llengües minoritàries perquè va reduir l'hegemonia dels estats i les seves llengües, i va proporcionar noves vies institucionals als activistes subestatals.
De fet, el discurs de la UE destaca la diversitat lingüística com un valor central del projecte europeu; la Carta dels drets fonamentals de la UE ofereix protecció legal a les llengües minoritàries (article 22), i el finançament europeu dona suport a les iniciatives de revitalització lingüística.
Els grups lingüístics comunitaris també es beneficien de la protecció de la Carta europea de les llengües regionals o minoritàries del Consell d'Europa i el Conveni-marc per a la protecció de les minories nacionals.
No obstant això, la possibilitat de protecció lingüística no s'ha materialitzat plenament, ja que la qüestió continua sent essencialment una competència dels estats membres (Kraus 2008).
La Carta i el Conveni-marc són documents aplicables i jurídicament vinculants, però deixen a les parts un marge considerable de discreció per aplicar-ne les disposicions.
Per tant, és en la política interna on hem de buscar les polítiques lingüístiques clau i els debats polítics sobre la llengua.
Els casos de Catalunya i Flandes són exemples paradigmàtics de política lingüística i nacionalisme en els estats plurinacionals, i il·lustren els punts clau esmentats anteriorment.
Els moviments nacionalistes català i flamenc s'han construït històricament sobre la llengua.
Els activistes culturals del segle xix (però també abans) van liderar els moviments culturals i literaris influïts pel Romanticisme, que expressava la consciència i l'orgull per les llengües i les cultures catalana i flamenca.
El «descobriment» romàntic del passat i l'ús de la llengua vernacla va constituir una base sòlida sobre la qual tots dos nacionalismes polítics van obtenir la seva legitimitat.
La qüestió de la llengua va ocupar un lloc destacat en les primeres reivindicacions polítiques de tots dos moviments.
Per exemple, l'informe de la «Comissió de Reclamacions» (1856), el gran manifest del moviment flamenc, exigia una estricta igualtat entre el francès i el neerlandès, advocant per un futur en el qual tots els belgues fossin bilingües.
Els moviments nacionals català i flamenc van sorgir com a resposta a la construcció (incompleta) de l'estat nació.
Els liberals espanyols i belgues construïen estats que promovien els processos d'uniformitat cultural, i van escollir una llengua (francès a Bèlgica, castellà a Espanya) perquè fos patrocinada i promoguda per l'estat.
Això va avivar la diglòssia preexistent, és a dir, la distribució desigual de funcions entre les llengües.
La diglòssia es basa en una concepció desigual de les llengües.
Això és especialment notable a Bèlgica, on el neerlandès era (i és) la llengua majoritària.
No obstant això, l'elit liberal francòfona va situar el francès com la llengua amb més estatus, i el neerlandès es va considerar un mer dialecte vulgar, identificat amb la pobresa i la precarietat.
Catalunya té dues llengües oficials, el català i el castellà, mentre que l'aranès (una varietat de l'occità) és també oficial a la zona de la Vall d'Aran.
En l'àmbit estatal espanyol, el disseny lingüístic constitucional de 1978 atorga un paper preponderant al castellà com a única llengua oficial i l'única que han de conèixer tots els ciutadans espanyols.
La Constitució va mantenir el centre monolingüe en castellà, i les comunitats autònomes en què es parlava una altra llengua es van convertir oficialment en bilingües.
En canvi, Flandes és oficialment monolingüe (el neerlandès és la llengua oficial), i el principal criteri federal a Bèlgica el 1993 va ser la llengua.
En l'article 2, el legislador distingeix entre les comunitats de parla flamenca, francesa i alemanya.
No hi ha una única llengua oficial de l'estat, sinó tres llengües (neerlandès, francès i alemany), que són oficials en diferents zones del país.
Aquest sistema, que s'acostuma a anomenar principi de territorialitat, només reconeix oficialment un grup lingüístic en cada unitat territorial.
El principi de territorialitat se sol oposar al principi de personalitat, que defensa que els territoris han de donar suport al bilingüisme o al multilingüisme institucional (vegeu De Schutter 2008).
Considero que aquestes etiquetes són problemàtiques, perquè tots els drets són territorials quan no hi ha una justícia global i perquè el principi de personalitat es concreta necessàriament en un territori particular.
A la pràctica, el debat es planteja entre el monolingüisme oficial i el bilingüisme oficial, tots dos implantats territorialment.
La tensió fonamental en les disputes lingüístiques catalana i flamenca es troba, d'una banda, en la voluntat de les autoritats catalanes i flamenques d'integrar els nouvinguts, i, de l'altra, en l'acusació que les polítiques integracionistes són discriminatòries per als drets dels castellans i els francòfons, que són les llengües dominants a la resta de l'Estat.
La federalització de Bèlgica i altres compromisos entre les elits polítiques belgues han contribuït a reduir la intensitat dels conflictes lingüístics al país, que van assolir el seu punt àlgid en els anys seixanta i setanta.
La regió on el debat lingüístic continua viu, encara que atenuat, és la perifèria flamenca de Brussel·les, única zona on els francòfons superen els parlants del neerlandès.
De iure, algunes poblacions al voltant de Brussel·les són oficialment monolingües en neerlandès, encara que hi ha facilitats lingüístiques per als francòfons en els àmbits de l'educació i l'administració.
De facto, són multilingües i essencialment francòfones.
Alguns actors polítics francòfons, entre els quals hi ha el partit polític DéFI (abans FDF), sostenen que aquesta situació discrimina els seus drets lingüístics.
Per a ells, les autoritats flamenques, que tenen competències legislatives plenes sobre el règim lingüístic de la zona, infringeixen els seus drets en intentar protegir-hi el neerlandès.
A Catalunya, la disputa se centra en l'educació.
Per tal d'aconseguir la cohesió social i la integració dels immigrants, el sistema educatiu català utilitza el català com a única llengua d'ensenyament a les escoles públiques, mentre que el castellà s'ensenya com a assignatura.
Alguns actors polítics, entre els quals destaquen Ciutadans (C's) i el Partit Popular (PP), consideren que es tracta d'una imposició nacionalista i antiliberal que vulnera el dret dels estudiants que volen ser educats en castellà.
L'educació és una competència majoritàriament transferida, però compartida en part amb el govern espanyol, i recentment han sorgit tensions al voltant de la sentència 31/2010 del Tribunal Constitucional espanyol sobre l'Estatut d'autonomia de Catalunya de 2006 i la Llei d'educació espanyola de 2013, que va establir que el castellà no solament havia de ser una assignatura a Catalunya, sinó també una llengua de docència.
En els estats plurinacionals caracteritzats per la diversitat lingüística, les estratègies de gestió territorial poden ajudar acomodar les qüestions normatives i pràctiques derivades de la politització de les llengües.
El vincle entre llengua i nació és endogen als processos contingents de construcció de l'estat nació, però una vegada creat, pot convertir les llengües en indicadors poderosos de singularitat nacional de diferents maneres.
Els processos de descentralització de la segona meitat de segle xx han contribuït a enfortir les llengües de les nacions minoritàries.
Alhora, la tendència europea cap a la protecció de les minories destaca per allunyar-se dels marcs monolingües però les seves implicacions són poc rellevants.
Citació proposada: Cetrà, D. 2017.