projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
La cultura sempre s'ha hagut de redefinir, constantment, segons les seves circumstàncies.
Malda per trobar l'encaix que li permeti desenvolupar-se en la seva diversitat.
Perquè cultura són tantes coses que no podríem definir una estratègia única.
Aquesta diversitat marca un dels seus reptes: harmonitzar continguts culturals i artístics que funcionen a diferents velocitats.
Les transformacions i els canvis beneficien més a uns que a altres, i hi ha qui es queda enrere.
Desgraciadament, moltes vegades l'èxit d'una proposta, d'una faceta cultural, pot representar la marginalitat d'una altra.
Ara, més que mai, la incidència de la COVID-19 pot ser letal per a moltes empreses i gestors culturals.
És necessària una voluntat de legislar per a corregir desequilibris i donar suport als col·lectius més silenciats.
La dificultat és saber protegir sense limitar, potenciar sense condicionar; les normatives han de ser una plataforma de treball i no un parany.
La cultura ha de formar part de la solució per a l'estabilitat social, l'economia i l'equilibri del planeta.
Mentre estiguem en confinament, el consum cultural en el món digital és cabdal per al benestar de la ciutadania.
Les xarxes són finestres, ens permeten transmetre continguts, emocions, coneixements, ser creatius i solidaris, establir vincles.
I pot ser bo; ajuda que la cultura arribi més fàcilment arreu.
Però pot comportar la banalització, la intoxicació de continguts per la velocitat en què es consumeixen i la quantitat de morralla que porten associada, o dependre dels criteris amb què les xarxes permeten que uns continguts transcendeixin i uns altres no.
Però potser el repte més urgent serà com definim els futurs espais culturals i el funcionament de la cultura en viu, la qual necessitem recuperar.
És «el més difícil encara», el triple salt mortal, el truc de màgia definitiu: transformar-se per poder seguir oferint el mateix o, millor, condicionats per la nova cotilla de protocols necessaris amb els quals haurem de conviure.
És difícil definir com ha de ser la cultura del demà, no soc un oracle.
El que sí és molt clar és que segur que no ha de ser MAI MÉS com la cultura de l'avui.
En aquests moments som, com a societat, un cos col·lapsat.
I com qualsevol pacient postcol·lapse, ja no ens podem plantejar viure el demà igual que si fos l'ahir.
Tenim foscos interessos que ens empenyen a continuar amb la normalitat d'abans de l'infart sever, o de l'embòlia cerebral, o...; però no oblidem que són aquests mateixos interessos els que ens han conduït a aquest col·lapse social, d'àmbit planetari.
Ara hem d'aprofitar l'estat de catarsi en què estem immersos per dinamitar rutines i hàbits, els quals, sense adonar-nos-en, ens han portat sobtadament a ser els pacients i no els prescriptors.
Igual que en la tragèdia, la catarsi viscuda ens porta a la humilitat i a connectar profundament amb l'essència humana.
Des de nosaltres, conjuntament amb el cos social que ens envolta, hem d'empènyer les institucions i exigir-los que ens representin.
Ara, doncs, és el moment de mesures radicals, de plans precisos i concrets, de visió de país, de polítiques culturals reals.
Som finits, fràgils i vulnerables —d'acord—, però precisament per això hem de deixar un teixit viu, vitalment sa, interconnectat i sòlid, molt sòlid, tant que els nous embats, ja sigui la nova pandèmia, la nova crisi, o el que vingui, no el puguin col·lapsar.
Posem les bases ben arrelades amb pressupostos seriosos, que no empenyin el nostre sector a aquest funcionament actual de proxenetisme cultural.
Una vegada per totes, ara és el moment de situar la cultura, l'ensenyament i la salut com a eix vertebrador de la cohesió social i de la identitat col·lectiva.
Si haguéssim de jutjar la importància de la cultura en la nostra societat a partir del percentatge del pressupost públic que se li dedica, hauríem de concloure que no ho és gaire, d'important.
Aquests dies, tanmateix, se'ns ha fet imprescindible.
El personal de cures ens ajuda a fer el camí de la vida més llarg; la cultura ens el fa més ample.
Parafrasejant Perejaume, el tros ben cultivat s'eixampla, dona fruit i dona ombra, fa lloc per a tothom.
La cultura és condició de possibilitat per a la trobada, amb nosaltres mateixos i amb els altres.
Des de la musicologia acadèmica, he conegut de prop dos mons de precarietat cronificada: el de la recerca universitària i el de la música.
En tots dos, hi competeixen, per les engrunes, el talent amb el talent.
Naturalment, són molts els qui marxen o abandonen, quan la universitat i l'escena artística haurien de ser espais segurs per a la germinació de nous paradigmes i narratives.
El redescobriment del patrimoni musical, a més d'aportar diversitat a l'oferta cultural, ens condueix efusivament a un nos-altres alhora idèntic i diferent.
Conté, en llavor, una alteritat que ens fa créixer col·lectivament i que ens ajuda a pensar futurs possibles.
En aquest àmbit, davant la manca de recursos i l'atomització de les iniciatives, cal coordinar esforços i incentivar, d'una vegada, el mecenatge.
La gratuïtat de la cultura, tal com l'hem coneguda durant el confinament, és insostenible.
Caldrà imaginar un equilibri entre l'accessibilitat i la dignitat laboral dels qui la produeixen.
El desplegament incomplet de la legislació específica, les retallades i la subcontractació releguen la cultura i, amb ella, la vida dels treballadors culturals.
L'economia creativa ha d'anar acompanyada de justícia social.
El futur de la cultura són, en bona mesura, les reivindicacions d'ahir.
L'etapa que ara tot just comencem és incerta pel que fa a la seva durada i als protocols, i és de difícil compliment, més per a les biblioteques que per als museus.
La reflexió s'ha de situar en el mitjà termini; la COVID-19 ha provocat canvis d'hàbits culturals, de protecció de la salut i de treball que han arribat per quedar-se.
El que és segur és que ara, més que mai, no només s'ha d'arribar al reclamat 2 % de pressupost per a la cultura, sinó que cal superar-lo amb escreix.
Podem dibuixar diversos escenaris, gairebé tants com tipologies de biblioteques i museus derivades de les diferències temàtiques, dels territoris on es situen i de la dimensió dels equipaments.
Els museus, d'entrada, són espais més segurs en aquesta nova realitat i podran reobrir aviat.
Potenciarem la digitalització o fotografia de les obres i la difusió a les xarxes tindrà un creixement exponencial del qual es beneficiarà la recerca.
Però molts museus, tant pel mateix espai com per l'obra exposada, faciliten el retrobament amb un mateix i experiències immersives amb les quals la virtualitat no pot ni ha de competir.
No s'han de reinventar; necessitem més recursos.
Pel que fa a les biblioteques, crec que les universitàries i especialitzades reprendrem el funcionament amb canvis no nuclears.
El pes dels fons digitals per a la docència i la recerca ja fa anys que és important i creix cada any; caldrà remodelar espais.
Les biblioteques públiques encaren nous reptes, com la bretxa digital, que s'ha fet més gran i que cal que no sigui insalvable.
La pandèmia ha accelerat nous entorns digitals, el teletreball i el consum cultural en línia, als quals una part important i creixent de la població no pot accedir per una qüestió econòmica i per competències.
Finalment, quant a les activitats en grup de biblioteques i museus, segur que trobarem sistemes àgils i fàcils a fi garantir els protocols establerts per les autoritats sanitàries.
Ara, per fer catarsi, els editors ens posem davant del famós mirall i no ens agradem del tot.
Hi veiem reflectides les conseqüències d'un relat sobre el món del llibre que té elements que no ens convencen i que hauríem de rectificar (o fer rectificar).
Però podria ser excel·lent, i corre perill.
Ara més que mai, amb el mercat reduït, sense la implicació intensa de les administracions tirarem avall.
Han d'augmentar les dotacions pressupostàries en ajuts, i cal dosificar-les amb intel·ligència i talent
2.- El suport genèric és necessari per alimentar l'ecosistema, la indústria, però han d'intensificar-se els ajuts en règim de competència competitiva per enfortir el valor social i cultural dels llibres.
El criteri de «qualitat», que ha de ser el prevalent, no és eteri des d'un patró que s'atreveixi a situar, sense por, els llibres en el món contemporani com a eina indissociable del coneixement.
3.- Les llibreries són les intermediàries de les editorials amb els lectors, i amb l'esclat de la crisi moltes no han tingut les millors eines per mantenir l'activitat amb la porta tancada.
Cal oblidar Amazon (és irrellevant oposar-s'hi) i centrar l'energia a edificar una plataforma de venda online robusta, que agrupi el sector, sigui eficaç i moderna i garanteixi que les llibreries «sempre siguin obertes», en èpoques de crisi i en èpoques de no crisi aparent; un sistema plenament del segle xxi adaptat a les necessitats actuals.
Les administracions hi han de creure, en aquesta plataforma, i potenciar-la com una peça directament estructural del sector.
4.- Les editorials hem d'assumir que, tot i que el llibre és la tecnologia preferent, hem d'empaquetar-ne els continguts en tots els formats electrònics possibles.
Les llibreries (o la seva plataforma) han de continuar venent tots els llibres, en la modalitat que sigui.
La pandèmia ha tret el millor i el pitjor de nosaltres; ens ha fet escollir entre el que és essencial i el que no.
Em dedico a la música professionalment des de fa més de vint anys i entenc que la cultura és un bé essencial, però no tothom pensa així.
La cultura post-COVID-19 ha d'aconseguir aquest estatus de «bé essencial» i això no és quelcom que han de decidir només els polítics, sinó que ho hem de fer entre tots.
Una de les primeres accions que cal dur a terme és protegir el nostre talent cultural.
La meva feina com a director coral m'ha permès viure el món de l'associacionisme des de la vessant professional i l'amateur, i és clar que si no protegim als nostres professionals, el món amateur també estarà tocat de mort.
Pensar en l'art i la cultura és pensar en els artistes que les generen i cal prendre-les com un actiu importantíssim per a la nostra societat.
S'han d'acabar els contractes precaris, aconseguir un estatut digne de l'artista i tenir una bona llei de mecenatge perquè les institucions culturals disposin dels recursos necessaris per protegir el nostre talent.
Si no ho fem així, els artistes preferiran marxar a països on se'ls valora més i tornarem a patir la fuga de cervells i talent, com ja va passar a la crisi de 2008.
A més, sembla que amb el confinament estem obligats a generar cultura online i depenem d'internet al 100 %, però si una cosa té la cultura és que és viva.
El futur passa per fomentar les actuacions en viu, encara que l'espectador estigui al teatre, a l'auditori o a casa seva.
No hi ha res com una orquestra simfònica en viu!
Les noves tecnologies ens han de complementar, però no podem rendir-nos-hi.
Crec que hi ha en marxa totes les parts de la producció cultural, com si fossin els components d'un tren, però dispersos en diferents vies i sense senyals de cap a on anar.
En la música, tenim infraestructures modernes i històriques —el Palau és un tresor únic—, editorials, mitjans de difusió i una història important amb projecció i relacions estatals i internacionals.
En l'àmbit humà, comptem, potser, amb la generació d'intèrprets joves amb millor formació.
Tanmateix, els problemes sorgeixen a l'hora de fer útil tot això, d'utilitzar-ho i donar-hi una finalitat.
Hauríem de construir un discurs històric, valorar de manera crítica els valors i els continguts de la nostra història musical i donar-los a conèixer fora del marc de l'erudit, dins del seu context.
No tenim un bon llibre sobre el Modernisme, ni sobre la música medieval a Catalunya de caràcter general, ni sobre Albéniz, Granados o Falla, ni un catàleg fiable sobre Mompou.
La producció del segle xx és important; però, què coneixem de Montsalvatge o de Guinjoan i què és el que en coneixen els joves intèrprets?
Catalunya en general i Barcelona en particular gaudeixen d'un dels espais públics més eloqüents del món, plens de símbols, i això suposa parlar d'idees i valors.
No es protegeix el patrimoni, el qual, a més, és desconegut; per exemple: què ha passat amb l'auditori Granados del Tibidabo?
Cal treballar per equilibrar l'excessiu centralisme.
Hauríem de potenciar els festivals i les activitats locals que ja tenen una història, i no solament a l'estiu; cal fomentar la música i el turisme.
Així mateix, cal donar a conèixer l'OBC al país.
A Catalunya hi ha pobles amb grans referències musicals, com ara Tortosa, Valls, Sitges, Vilanova i la Geltrú, el Vendrell, Olot, Camprodon i Lleida, que ens deixen sentir respectivament les veus de Pedrell, Gerhard, Toldrá, Casals, Soler, Albéniz i Granados, entre d'altres, i el mapa dels monestirs és una mostra del seu gran passat.
És necessari, doncs, definir perfils dels centres de difusió i d'ensenyament.
El Palau i L'Auditori no han de competir.
Hauríem de potenciar el coneixement i el compromís entre els agents i els programadors, així com promoure els nostres músics joves: preparar un concert és un gran esforç i s'ha de multiplicar la seva presència, els intercanvis dins l'Estat.
A vegades recloem els nostres músics de primer nivell en la penombra de cicles «d'intèrprets catalans».
Necessitem un bon centre d'estudi i difusió del patrimoni, no pas més «centenaris» per enterrar novament l'homenatjat.
En definitiva, ens cal política i posar fonaments.
Si ens haguessin dit quatre mesos enrere que podríem trobar-nos en l'actual situació de parada forçosa, ens hauria semblat del tot impossible i, tot i així, som aquí, comprovant —per enèsima vegada i segurament de la manera més contundent— la fragilitat no només del sector cultural, sinó també de tot un sistema econòmic i social que entre tots hem anat alimentant de manera desenfrenada des de fa més de cinquanta anys.
Immersos en una situació històrica única, cal que fem de la necessitat virtut.
Aprofitem, doncs, la desgràcia per sortir-ne reforçats.
El daltabaix financer ens obligarà a tots a refer pressupostos i a repensar prioritats.
És el moment, per tant, de posar la cultura al capdavant, al costat de l'educació i, per descomptat, de la sanitat.
Aquests tres eixos reforçats seran els que després ens permetran avançar cap a una societat més justa.
El sector públic i el privat han de treballar conjuntament i no hi ha temps per perdre.
Cal que el Govern entengui la necessitat de prioritzar els àmbits de la cultura.
Més que reconstruir, cal redissenyar i enfortir un sector que és fonamental per a qualsevol societat.
Just abans de la declaració de l'estat d'alarma sanitària s'havia posat en marxa la plataforma Actua Cultura, una representació transversal del sector, per demanar un increment del pressupost en cultura, que es trobava en un irrisori 0,6 %.
Actua Cultura té la capacitat d'explicar les nostres necessitats, establir aquestes prioritats i proposar solucions.
Només des del coneixement que ve del mateix sector cultural es trobaran mesures efectives.
El confinament ens ha fet més conscients que mai de la importància de la lectura, la música, el cinema o el teatre a les nostres vides.
Les indústries culturals tenen capacitat de generar creixement econòmic i de dinamitzar el teixit social, i molt sovint són la porta d'entrada al coneixement d'una identitat.
Cultura i art estan clarament lligats amb un objectiu de desenvolupament i redefinició de la societat.
La cultura és tot el que fa l'ésser humà, l'art és tot el que l'ésser humà transforma.
Demanar-se què serà la cultura de demà és, per a mi, demanar-se quin serà el pes que l'art haurà de sostenir per a superar la crisi profunda iniciada fa tres mesos.
A continuació faig unes reflexions fragmentades sobre aquesta qüestió.
Sens dubte, la crisi derivada del coronavirus, amb la seva «distància social», ha desestructurat les metodologies i els llenguatges que ens servien per a projectar, pensar, produir i presentar l'art. El confinament que vivim hauria de ser un estímul de ruptura per a dotar l'art d'un paper actiu a la societat en relació amb temes com el medi ambient, l'equitat social, la llibertat individual i la convivència basada en el respecte de la diversitat.
L'art pot ser el «llevat» de la participació comunitària i social.
S'ha de protegir aquest «llevat».
Aquesta primera fase de la crisi (dia 70 de confinament) ha generat una gran producció intel·lectual i caldran molts més mesos perquè aquest pòsit pugui expressar-se en paraules i accions poètiques, dins i fora dels escenaris convencionals.
Aquesta és la via a través de la qual una societat pot reelaborar l'experiència difícil de la història per a construir el futur.
Si és cert que l'art en viu, aquell que pren vida i forma als teatres, a les places o les carpes, ha estat completament obviat per les polítiques actuals, penso que tornarà amb la mateixa força amb la qual ha estat anul·lat d'un dia per l'altre.
Serà una força fruit d'un desig de llibertat d'expressió i de recerca, àvida d'un públic capaç d'escoltar-la.
Aquí veig un possible canvi, en la recerca d'un públic i en la força de la coherència de les propostes.
Només l'art serà capaç de transformar la pesada càrrega de la realitat en la qual seguirem vivint durant molt de temps, caminant en equilibri sobre el cul de les ampolles que la COVID-19 ha buidat.
Mònica Ramon, presidenta del Gremi de Galeries de Catalunya
Davant la incertesa que ens ha portat la COVID-19, les galeries d'art, sector que majoritàriament el formen negocis familiars, es veuran obligades a resistir el temps que duri el control de la malaltia.
És molt difícil fer plans per a l'endemà, en tant que ningú pot afirmar amb totes les garanties quin serà l'escenari futur.
Aquesta situació de vulnerabilitat afecta especialment un sector que ha de treballar a mitjà i llarg termini i que es veu obligat a gestionar la precarietat del dia a dia.
Caldrà multiplicar l'esforç individual en creativitat.
No ens oblidem que la compra i venda és la nostra prioritat, encara que moltes vegades fem feines que corresponen als museus.
Representem artistes, organitzem projectes, fem revisions històriques, promovem la creació, assessorem col·leccions, i ens apropem a les universitats i a la gent més jove.
En definitiva, fomentem la cultura, posant-la a l'abast del públic a través dels nostres espais, d'accés gratuït.
També considero que l'endemà de la pandèmia és el moment de treballar col·lectivament.
Les galeries d'art hem de ser més visibles per al públic, i ho podrem ser si creem sinergies entre nosaltres i amb museus i institucions; si facilitem al visitant itineraris on es relacionin monuments històrics i museus amb galeries d'art a diverses zones de la ciutat.
Per això és important que els mitjans de comunicació ens acompanyin, difonent les nostres activitats i tenint en compte que l'actualitat artística no només passa a Barcelona, sinó també arreu del territori català.
Per tant, després de la pandèmia és el moment que l'Administració s'impliqui sense deixar de banda cap dels actors de les arts visuals; em refereixo a ajuts per a fires i projectes.
Potser és el moment de reajustar i equilibrar amb igualtat pressupostària les diverses propostes mentre vinguin d'iniciatives serioses, tant en el sector de l'art modern com del contemporani.
Només amb la suma de tots plegats ens en sortirem.
Maria Thorson, fundadora i directora d'HOTARU BCN
Sense cultura no hi ha futur, ja que és imprescindible, entre d'altres, per a seguir generant esperit crític i debat; plantejant dubtes, reflexió, indignació o emocions.
La cultura fa societat i ens en transmet una visió.
La cultura en si continuarà sent cultura, tot i que segurament s'adaptarà, evolucionarà i mutarà com en qualsevol altre moment de crisi.
Tot i això, deixarà una pila ingent de baixes: les independents, en molts casos invisibles, i moltes altres professionals i petites estructures del sector no sobreviuran a una nova crisi com l'actual, quan encara arrosseguem la del 2008.
Perquè la cultura de l'endemà tingui futur, més enllà d'aplicar mesures d'urgència com ja han fet algunes administracions, caldrà treballar per fer els canvis estructurals que s'haurien hagut de dur a terme fa temps en aquest sector tan precaritzat i que en ple 2020 segueix afavorint la desigualtat.
Algunes idees sobre les quals caldria treballar de cara a plantejar el futur del sector cultural impliquen les accions següents:
Amb aquestes línies, entre moltes altres, es podrien posar els fonaments per a començar a construir la cultura del futur.
Vicenç Altaió, poeta, assagista i crític d'art.
El vell sistema d'ordre i consum s'ha esfondrat.
L'artista superjo retorna «al taller del pare» per construir amb les deixalles un imaginari de resistència i idear un nou model.
Amb la pandèmia també ha entrat en crisi momentània el contagi cultural presencial col·lectiu.
La cultura és un antídot i una vacuna a la superstició i el poder de la força.
Els artistes, a l'Humanisme, aporten a la memòria de la cultura una visió poètica i formal, mentre que el tecnòleg, com a artesà, assisteix en el coneixement pràctic, les tècniques i els processos.
El silenci del cos de la cultura contrasta amb el brogit a les llars i la hiperactivitat en línia del consum cultural domèstic, amb el Núvol a punt de caure.
Només la recerca científica obre l'esperança?
Temem el setge a les llibertats que pot venir.
I, tanmateix, el món de l'art i la cultura sabrà donar una resposta com abans sabia posar preguntes.
Quin paper tindrà l'art després del Reset Global?
I responc: «Espero que la cultura actuï.
L'art és inútil, per això és tan necessari.
Si no existís l'art, caldria inventar-lo.»
El treball solitari continuarà essent un flagell contra el subjectivisme; i el treball cooperatiu desmenteix la massa: ni geni, ni nombre.
Hem captat de la crisi el silenci per tal que l'art parli en silenci.
No tenim, a hores d'ara, capacitat de llegir l'imprevisible, perquè la història ens passa pel costat, no pas dins, fora.
Vivim en una bretxa cap al futur.
Veurem les estàtues del passat i les pedres mil·lenàries renéixer en formes impensables que habitaran en un ecosistema on la cultura conviurà amb altres sistemes en gènesi.
L'artista i el poeta que vindran viuran en un aïllament hiperconnectat amb el món de la cultura i amb una manifesta marginalitat voluntària enfront del sistema de consum i el seu model cultural imperant.
Quan el 14 de març ens vam haver de tancar a casa sobtadament, la desorientació fou gran.
La cultura, diguem-ne, elitista, la que mou sumes importants de l'economia, potser tenia mitjans per continuar d'una manera o altra la seva activitat.
Però la cultura popular, la petita, va patir una forta sotragada fins que va poder reaccionar.
Les entitats de cultura popular formen un teixit social de base que recull una part important de la població.
De fet, són escola de ciutadania i apleguen nadius i nouvinguts.
La seva activitat és especialment de carrer, però hi ha expressions que es realitzen a l'interior, com ara el teatre.
D'altres necessiten compartir coneixements i per això calen espais, com ara tallers o centres cívics.
Però aquesta aturada no ha estat al cent per cent.
S'ha reinventat a través de les xarxes socials.
Les juntes directives han canviat les formes de reunió i han adoptat les plataformes telemàtiques.
Els grups s'han trobat per treballar utilitzant les xarxes.
Tots plegats hem descobert com continuar en contacte des del confinament.
El teletreball ha vingut per quedar-se en molts casos.
Això evita desplaçaments i contaminació.
Però hem de tornar a fer-nos visibles a places i carrers amb gegants, bestiari, bastoners, falcons, castellers, catifaires i puntaires; a omplir teatres per reviure els nostres clàssics, sentir corals i veure ballar els esbarts; a visitar exposicions de pessebres; a participar en cicles de conferències que ampliïn els nostres coneixements.
En definitiva, a generar treball i moure diners que ajudin a recuperar l'economia del país.
La cultura petita, la popular, és també un dinamitzador important del producte interior brut i no podem deixar-la en l'oblit.