projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Maneig terapèutic tant en prevenció primària com en secundària.
En l'actualitat, no hi ha un consens clar sobre els llindars de colesterol sèric per tal de definir la hipercolesterolèmia.
En l'àmbit de l'ICS, la hipercolesterolèmia es defineix com un nivell de colesterol total superior a 250 mg/dl, tot i que xifres més baixes (200-250 mg/dl) poden també requerir d'algun tipus d'intervenció terapèutica en presència de factors de risc cardiovascular.
Aquesta guia exposa breument el maneig terapèutic que es recomana tant en prevenció primària com en secundària, així com les causes principals d'hipercolesterolèmia i els criteris diagnòstics per a la hipercolesterolèmia familiar heterozigòtica.
En prevenció primària, les intervencions terapèutiques es basen principalment en el risc coronari (REGICOR).
Com a tractament d'elecció la guia breu recomana la simvastatina (20-40 mg/dia), tot i que en casos molt concrets, com la insuficiència renal estadi 3b a 5 o per interaccions amb altres fàrmacs, pot ser necessari reduir la dosi de simvastatina a 10 mg o utilitzar atorvastatina a 10-20 mg/dia.
Si amb el tractament amb simvastatina 20-40 mg/dia no s'assoleix l'objectiu terapèutic (reducció < 30% els nivells de colesterol LDL (cLDL) o cLDL ≥130 mg/dL), es recomana augmentar la dosi de simvastatina a 40 mg/dia o, si el pacient ja estava tractat amb aquesta dosi, canviar a atorvastatina 40 mg/dia.
Com a prevenció secundària, la guia breu recomana el tractament amb simvastatina 40 mg/dia o atorvastatina 40-80 mg/dia si hi ha antecedents de síndrome coronària aguda.
Si amb el tractament inicial no s'assoleix l'objectiu terapèutic (reducció < 50% de cLDL o cLDL ≥ 100 mg/dL), es recomana utilitzar atorvastatina 40-80 mg/dia.
Addicionalment, la guia també detalla alguns consells d'estil de vida que els professionals han de recomanar, així com informació per als pacients.
Guia breu elaborada per professionals sanitaris que emet recomanacions sobre cribratge, diagnòstic i tractament de la hipercolesterolèmia
La prescripció d'antibiòtic per a infeccions víriques és una pràctica innecessària, costosa i potencialment insegura
Als Estats Units, la satisfacció del pacient es reconeix com un indicador per mesurar la qualitat de l'atenció sanitària rebuda.
La prescripció d'antibiòtic per a infeccions víriques és una pràctica innecessària, costosa i potencialment insegura.
Per exemple, en el cas de la sinusitis aguda, una dolència comuna per a la qual, sovint, es prescriuen antibiòtics.
Aquest fet pot ser degut al fet que alguns professionals consideren que el pacient espera ser tractat amb antibiòtic, i la seva satisfacció dependrà de rebre (o no) aquest tractament.
Per tal de valorar si aquesta pràctica de poc valor clínic era causa de satisfacció amb l'assistència rebuda, es van realitzar enquestes a més de 5.000 pacients diagnosticats de sinusitis aguda entre els anys 2010-2013.
Es destaca que, la prescripció d'antibiòtic en aquests pacients, incrementava la satisfacció del pacient, però que, en aquells pacients als quals no se'ls havia prescrit, mostraven igualment un elevat grau de satisfacció vers l'assistència rebuda, la diferència era només de 4 punts (75% vs.
El factor que afectava més en el grau de contentació era la relació amb el seu personal mèdic, una edat més elevada del pacient i la comorbiditat d'altres malalties cròniques.
Per tant, caldria incentivar el proveïdor no només per una satisfacció del pacient durant la visita mèdica, sinó per a la recerca de noves mesures de qualitat en l'assistència sanitària.
Per a aquells pacients als quals no se'ls havia prescrit antibiòtic, mostraven igualment un elevat grau de satisfacció vers l'assistència rebuda
Factors del pacient i del proveïdor que influencien la prescripció inadequada d'antibiòtics
Als Estats Units, anualment, gairebé 47 milions de prescripcions d'antibiòtics són innecessàries.
Les guies clíniques no recolzen l'ús d'antibiòtic de manera sistemàtica per a indicacions com bronquitis aguda, infeccions de vies altes respiratòries o bronquiolitis.
Aquest sobreús d'antibiòtic és un dels causant de les infeccions multiresistents.
Retrospectivament, s'han analitzat les prescripcions realitzades entre els anys 2014-2016 per als diagnòstics de bronquitis, bronquiolitis, otitis mitjana no supurativa i infeccions de vies altes respiratòries en els àmbits següents: urgències, medicina familiar, medicina interna i pediatria.
De més de 400.000 visites, la ràtio de prescripció va ser de 407 per cada 1.000 visites, però arribava a ser de 703/1.000 per al diagnòstic de bronquitis aguda.
L'azitromicina l'amoxicil·lina i l'amoxicil·lina en combinació amb l'àcid clavulànic eren els 3 antibiòtics més freqüentment prescrits.
Els metges de família mostraven més tendència a la prescripció i els pediatres eren els professionals que realitzaven menys prescripcions.
D'entre tots els àmbits inclosos, la taxa de prescripció disminuïa si el pacient era major de 64 anys.
El risc de rebre una prescripció d'antibiòtic, incrementava conforme l'edat del professional augmentava també.
A més, els adults visitats en àrees metropolitanes mostraven un 36% més de risc de prescriure'ls-hi, comparant-los amb els pacients visitats en àrees rurals.
Aquests resultats suggereixen que tant la formació per al professional com per al pacient sobre la necessitat o no de la prescripció d'antibiòtic seria una manera efectiva de disminuir la incidència de prescripció.
Les guies clíniques no recolzen l'ús d'antibiòtic de manera sistemàtica per a indicacions com bronquitis aguda, infeccions de vies altes respiratòries o bronquiolitis
Detall del tractament a iniciar a través de la presentació d'un cas clínic
Els hàbits de vida que s'associen amb l'HTA inclouen dietes riques en sodi, augment de pes i obesitat, consum de begudes alcohòliques i l'ús d'alguns medicaments.
A vegades, també existeix una predisposició genètica a desenvolupar-la.
Per tant, el tractament ha d'enfocar-se tant en l' aspecte farmacològic com no farmacològic, tenint en compte possibles comorbiditats del pacient.
Incidint en els hàbits de vida, es pot reduir la pressió sistòlica de 3 a 8 mmHg i la diastòlica d'1 a 4 mmHg.
Pel que fa al tractament farmacològic, aquesta taula mostra les indicacions, dosi i altres dades que s'han de tenir en consideració sobre els fàrmacs d'elecció.
A més, sovint és una malaltia asimptomàtica i els pacients poden no ser conscients de la necessitat de prendre una medicació diària.
Es coneix que el compliment terapèutic disminueix amb l'increment del règim de dosificació: 79% per a 1 presa diària i 51% per a 4 preses diàries, per exemple.
Finalment, es mostra la resolució del cas: amb la sospita d'un diagnòstic d'HTA, història familiar i un estil de vida que contribueix al seu desenvolupament, es recomana la teràpia més adequada per al pacient i un control periòdic per tal de valorar la necessitat de realitzar un ajust de dosi.
El tractament per a la hipertensió arterial ha d'incidir en tant en l'aspecte farmacològic com no farmacològic
Avaluació de la intervenció d'un farmacèutic en el tractament dels pacients amb motiu de consulta dolor crònic
Es coneix que, globalment, la taxa de prescripció d'opioides ha augmentat en els darrers anys.
L'any 2016, el CDC va publicar la seva guia per tal de recomanar algunes estratègies per millorar tant la terapèutica com els aspectes de seguretat en la prescripció d'opioides.
Els professionals d'atenció primària són el primer punt de contacte amb el pacient que presenta dolor crònic i, sovint, són pacients de difícil maneig.
S'ha observat que en altres patologies, com per exemple la diabetis o hipertensió, la implicació d'un farmacèutic en l'equip assistencial millora els resultats en salut, augmenta el compliment terapèutic i redueix costos, entre d'altres.
Aquest estudi avalua la intervenció d'un farmacèutic en el tractament dels pacients que es visitaven per dolor crònic.
La intervenció consistia en la revisió del tractament d'aquells pacients als quals se'ls havia prescrit més de 50 mg d'equivalent de morfina al dia, en un període d'estudi de 4 mesos.
De 45 pacients que complien criteris d'inclusió, gràcies a la revisió del farmacèutic, la dosi d'equivalent de morfina es reduïa en un 14%, i d'aquells pacients on a més es disposava de puntuació en test de dolor, no hi havia canvis en aquesta puntuació.
D'acord amb les recomanacions del CDC d'evitar la prescripció de més de 90 mg d'equivalents de morfina, la població d'estudi era considerada d'alt risc, amb una mitjana de tractament amb opioides prescrit de 135 mg d'equivalents de morfina.
Per tant, es demostra la importància de la revisió per part d'un farmacèutic en l'adequació del tractament.
La teràpia amb opioides fa necessari tant el seguiment com la revisió periòdica del tractament, i és, per tant, una àrea clau per a la integració d'un farmacèutic.
Es demostra la importància de la revisió per part d'un farmacèutic en l'adequació del tractament
La cefalàlgia per abús de medicaments (CAM) és un agreujament de la condició primària del tractament d'episodis aguts de cefalàlgia
La cefalàlgia per abús de medicaments (CAM) és un agreujament de la condició primària del tractament d'episodis aguts de cefalàlgia.
La cefalàlgia per abús de medicaments (CAM) afecta l'1-2% de la població general, i un 30-50% dels pacients que consulten l'especialista.
El tractament d'elecció per a la CAM és, precisament, retirar abruptament la presa d'aquests medicaments, però comporta una altra simptomatologia com: augment de la cefalàlgia, nàusees, vòmits, taquicàrdia i ansietat, entre d'altres.
Segons les guies del European Federation of Neurological Societies (EFNS), a més, caldria oferir coneixement al pacient sobre la seva malaltia, factors de risc i opcions terapèutiques, incloent-hi medicació de rescat, tractament preventiu i, si fos necessari, suport psicològic.
Actualment, no hi ha una medicació per a la CAM consensuada, i es debat sobre el paper de la teràpia amb esteroides.
Amb l'objectiu d'avaluar l'efectivitat de la metilprednisolona o el paracetamol en el tractament de la CAM, es van assignar aleatòriament a pacients que durant 15 o més dies/mes patien de cefalàlgia, i que durant més de 3 mesos havien pres ergotamina, triptans o combinació d'analgèsics o opioides en 10 o més dies/mes, i es va comparar amb placebo.
Com a conclusió, se n'extreu que els símptomes de la cefalàlgia milloren en els primers 5 dies de la deshabituació del tractament d'abús, independentment del tractament escollit, fins i tot, placebo.
El pic màxim de cefalàlgia va tenir lloc el segon dia de la deshabituació i només en aquest dia, tant la metilprednisolona com el paracetamol van ser lleugerament superiors a placebo.
Per tant, els elements claus en aquesta patologia han de ser l'educació per al pacient sobre l'abús de la medicació i una ràpida deshabituació, on tant metilprednisolona com paracetamol poden ser efectius per reduir la intensitat de l'efecte rebot de la cefalàlgia, però només el segon dia, i en cap cas serien millors que placebo un cop acabat el període de deshabituació.
Els símptomes de la cefalàlgia milloren en els primers 5 dies de la deshabituació del tractament d'abús, independentment del tractament escollit, fins i tot, placebo
Amb un control glucèmic òptim, es redueix el risc de complicacions microvasculars i cardiovasculars
Per als pacients diagnosticats de diabetis mellitus tipus 1 (DM1) el risc de complicacions microvasculars i cardiovasculars pot reduir-se a través d'un bon control glucèmic.
No obstant això, un dels inconvenients per aconseguir els nivells òptims de glucèmia és el risc i la por a un episodi d'hipoglucèmia.
Segons dades del Diabetes Control and Complications Trial, s'estima que les taxes d'hipoglucèmia greu augmenta a mesura que s'aproxima a nivells òptims d'hemoglobina glicosilada (HbA 1c ) i, tot i que, almenys, per a individus joves, que porten dispositius subcutanis d'alliberació contínua d'insulina, aquest risc cada cop és menor.
Aquest risc, junt amb l'augment de pes induït per insulinoresistència, la necessitat d'escalament de dosi, l'augment de nivells de colesterol LDL i pressió sanguínia, planteja noves necessitats terapèutiques.
És el cas de la metformina per a DM1, com a ús fora d'indicació i agregada al tractament, que s'observa cada cop de forma més freqüent per limitar la dosi requerida d'insulina.
Segons dades de l'any 2016, al Regne Unit un 15% d'adults amb DM1 se'ls havia prescrit metformina almenys 1 vegada, i un 8% continuarien fent-ne ús.
Algunes guies recomanen que pot millorar el control glucèmic en pacients amb sobrepès i obesos, però no existeix gaire evidència disponible.
A partir dels anys 2000, alguns assaigs clínics van avaluar el seu ús per a DM1, però comptaven amb mesura mostral petita.
Més recentment, altres estudis no recomanaven la seva prescripció per a DM1 en adolescents obesos i amb sobrepès, ja que els nivells de HbA 1c es reduïen als 3 mesos, però no es mantenien sostinguts en el temps.
Altres estudis, en canvi, observaven reducció en el gruix màxim íntim-mitjà de l'artèria caròtide com a indicador de progressió arterioescleròtica en adults amb 40 anys o més, una pèrdua de pes i reducció dels nivells de colesterol LDL.
Per tant, els estudis recents ofereixen una nova perspectiva sobre l'ús de metformina en DM1, però no hi ha suficient evidència (com per exemple, es el cas de l'estudi REMOVAL) que recolzin les recomanacions d'algunes guies actuals per millorar el control glucèmic en DM1 obesos o amb sobrepès.
Ús fora d'indicació de la metformina i agregada al tractament basal en pacients amb diabetis mellitus tipus 1
Per als receptors de trasplantament renal, globalment, la malaltia cardiovascular és la causa més comuna de mort post-trasplantament
Segons alguns estudis, l'ús de l'aspirina en pacients tant en presència o no de malaltia renal crònica (MRC) mostra els mateixos beneficis per a la reducció de risc cardiovascular, però el seu ús en pacients amb MRC, així com el d'altres antiagregants, pot incrementar el risc de sagnat.
Per als receptors de trasplantament renal, globalment, la malaltia cardiovascular és la causa més comuna de mort post-trasplantament.
No obstant això, els efectes de l'ús de l'aspirina en l'empelt renal, incloent-hi trombosi, funció retardada de l'empelt o el seu rebuig agut o crònic, així com esdeveniments greus cardíacs i mortalitat, no es troben definits.
Aquesta revisió avalua l'efecte d'aquest medicament per al pronòstic i l'evolució de l'empelt renal, incloent-hi 9 estudis de cohorts amb un total de prop de 20.000 receptors i comparant aspirina respecte de no tractament.
Com a conclusions, s'hi destaca que els pacients que prenien aspirina reduïen el risc de fallada de l'empelt, trombosi, esdeveniments adversos greus cardíacs i mortalitat, però no mostraven diferències pel que fa al rebuig de l'empelt o funció retardada.
A més, un dels estudis inclosos (2004) va demostrar que els beneficis de l'aspirina per al pronòstic a llarg termini del trasplantament, estaven associats amb la durada del tractament.
Malgrat tot, manquen resultats de biòpsia renal per tal de determinar la causa de fallada o disfunció primària de l'empelt, així com nivells de troponina T, ja que altres estudis han demostrat la relació entre nivells elevats d'aquest biomarcador i la supervivència.
Els pacients que prenien aspirina reduïen el risc de fallada de l'empelt, trombosi, esdeveniments adversos greus cardíacs i mortalitat
La incidència global de neuràlgia del nervi trigemin (NT) és de 4-29 per cada 100.000 pacients
La incidència global de neuràlgia del nervi trigemin (NT) és de 4-29 per cada 100.000 pacients.
El t ractament de primera línia és, principalment, la carbamazepina, però s'estima que un 25-50% dels casos són refractaris al tractament.
La intervenció quirúrgica es reserva per a casos intractables farmacològicament o de clínica més greu.
Aquest estudi avalua l'efectivitat i la seguretat de la toxina botulínica de tipus A, injectada al nervi maxil·lar i mandibular, a 27 pacients, d'entre 27 i 77 anys, amb una durada mitjana de l'NT de 4,2 ± 2,6 anys.
Als pacients se'ls va fer un seguiment fins a 6 mesos posteriors de la injecció del fàrmac.
La resposta al tractament va ser definida com una reducció del 50% o més en una escala de dolor.
De manera general, els pacients milloraven clínicament i estadísticament la intensitat del dolor.
Un 44% dels pacients es trobaven lliures de dolor als 6 mesos i per a un 55% dels pacients calia una segona administració degut a una recurrència mitjana de simptomatologia de 9-97 dies.
La freqüència dels atacs de dolor també es reduïa.
Com a efecte advers, 1 pacient va patir debilitat muscular al lloc de la injecció, que als 2 mesos va desaparèixer, i 2 pacients van reportar debilitat del múscul masseter.
No van aparèixer problemes de seguretat.
Per tant, tot i no ser un estudi controlat amb placebo, es conclou que les administracions de toxina botulínica de tipus A són un tractament eficaç per a l'NT i que, en cas de repetició, es pot valorar de repetir-les.
De manera general, els pacients milloraven clínicament i estadísticament la intensitat del dolor
Revisió Cochrane sobre l'eficàcia de la gabapentina per al tractament d'aquesta malaltia
La fibromiàlgia és una malaltia que és més prevalent en el sexe femení.
Està associada a un dolor disseminat que dura més de 3 mesos, així com altres símptomes com fatiga, depressió, dèficit del son i reducció de la qualitat de vida.
La gabapentina és un fàrmac antiepilèptic amb indicació, també, per al tractament del dolor neuropàtic perifèric.
Aquesta revisió Cochrane analitza l'eficàcia de la gabapentina com a analgèsia per al dolor que cursa amb la fibromiàlgia, així com l'aparició d'esdeveniments adversos.
No obstant això, no existeix una evidència robusta que recolzi el seu ús per a aquesta patologia.
Només es va poder incloure un únic assaig clínic amb l'ús de gabapentina durant un període de 12 setmanes.
En aquest assaig, un petit nombre de pacients en tractament amb gabapentina notaven milloria en el grau del seu dolor, amb dosi diària màxima de 2.400 mg, comparat amb placebo.
Tampoc es troben diferències pel que fa a la ràtio d'esdeveniments adversos.
Per tant, es necessiten més estudis que demostrin la seva eficàcia, així com estudis que incloguin altres intervencions no farmacològiques.
No existeix una evidència robusta que recolzi el seu ús per a la fibromiàlgia
Informe d'Avaluació de Tecnologies Sanitàries sota l'autoria de l'AQuAS i l'Institut de Salut Carlos III
L'informe, realitzat sota l'autoria de l'AQuAS i l'Institut de Salut Carlos III, té com a objectiu realitzar una revisió sistemàtica respecte al diagnòstic, les proves complementàries i el tractament de la síndrome de fatiga crònica (SFC), i presentar dades de prevalença de l'SFC d'àmbit estatal i europeu.
L'SFC és una malaltia crònica amb múltiple simptomatologia, caracteritzada pel dolor, la fatiga i els trastorns del son.
L'etiologia i els mecanismes que la desencadenen són desconeguts, i una de les dificultats per al correcte diagnòstic és, precisament, la diferenciació amb altres patologies de simptomatologia semblant.
A l'informe, s'han identificat tant guies de pràctica clínica, revisions Cochrane, informes d'avaluació de tecnologies sanitàries, així com revisions sistemàtiques de MedLine, EMBASE i DARE.
A Espanya, no es coneixen la prevalença i la incidència de l'SFC, i les dades disponibles es basen en extrapolacions d'estudis realitzats als Estats Units d'Amèrica o al Regne Unit.
A Europa, segons estimacions de diferents països, la prevalença en nens i adolescents varia entre el 0,1%-1%, i en joves i adults, entre el 0,11%-2,3%.
Respecte al tractament farmacològic, l'informe avalua el tractament amb antidepressius, com la fluoxetina i la sertralina, corticosteroides, suplements dietètics, immunoteràpia, teràpia amb antiretrovirals i altres tractaments (metilfenidat).
Cap d'aquests tractaments presenta nivell d'evidència suficient ni beneficis associats.
A més, l'informe ha identificat l'evidència més recent contrastant amb les recomanacions que s'oferien a l'informe AQuAS de 2011 sobre els criteris diagnòstics i d'eficàcia i seguretat de les intervencions per a l'SFC.
S'ha identificat l'evidència més recent contrastant amb les recomanacions que s'oferien a l'informe AQuAS de 2011 sobre els criteris diagnòstics i d'eficàcia i seguretat de les intervencions per a l'SFC
Els medicaments inhibidors de la bomba de protons (IBP) són medicaments segurs i efectius, però el seu ús no sempre està indicat
Els medicaments inhibidors de la bomba de protons (IBP) són medicaments segurs i efectius, però l'augment de la seva utilització, en contextos clínics no apropiats i, a més, la seva fàcil accessibilitat al mercat, fa que siguin un dels medicaments més consumits.
A més, són medicaments que es prescriuen a tots els grups d'edat, incloent-hi pacients polimedicats, de manera que augmenten les potencials interaccions entre medicaments.
Amb l'objectiu d'avaluar l'adequació de la prescripció d'IBP, aquest estudi compara la taxa de prescripció d'IBP tant a l'ingrés com a l'alta en un servei de medicina interna.
Els pacients inclosos tenien una edat mitja de 75 anys.
A l'ingrés hospitalari, un 46% estaven sota tractament amb IBP, principalment omeprazole i pantoprazole.
D'aquests, un 61% sense indicació per fer-ho.
Analitzant aquestes prescripcions no adequades, com a possible justificació per a la prescripció va ser el tractament concomitant amb anticoagulants i la presència de gastritis, entre d'altres, però en prop d'un 31% no es va trobar cap causa plausible.
A l'alta, eren un 55% els pacients en tractament amb IBP, però seguint criteris definits per la Food and Drug Administration (FDA) i el National Institute for Health and Care Excellence (NICE), només un 37,7% dels pacients tindrien clarament indicació terapèutica.
Per tant, es destaca que cal fer una revisió d'aquests tipus de medicaments per tal d'adequar la prescripció per reduir la taxa de polimedicació, els potencials efectes adversos o interaccions, així com els costos.
Per tal d'adequar la prescripció d'IBP, cal revisar aquests tractaments
L'actual taxa de resistència als antibiòtics ha esdevingut un risc per a la salut pública, i fa necessari adequar-ne el seu ús
L'actual taxa de resistència als antibiòtics ha esdevingut un risc per a la salut pública, i fa necessari adequar-ne el seu ús.
En el cas de malalties freqüents, com la otitis mitjana aguda (OMA) en pediatria, les guies de practica clínica varien entre països, i remarquen la importància de l'analgèsia i del diagnòstic acurat per tal de que, en cas que fos necessari, seleccionar correctament l'antibiòtic a prescriure.
El seguiment a aquestes guies podria no ser l`òptim, degut a una varietat de factors, com la por a una complicació més greu i la pressió parental per tal de rebre una prescripció amb antibiòtic.
Aquesta revisió sistemàtica avalua l'impacte de la prescripció d'analgèsia i d'antibiòtics en el cas d'existència de guies del maneig de la OMA en uns determinats països.
Es destaca que, tot i comptar amb aquestes guies, la taxa de prescripció no disminuïa tant notablement com era d'esperar.
Les guies recomanaven mantenir una actitud expectant d'entre dos i quatre dies per decidir si calia prescriure antibiòtic.
A més, possiblement, molts analgèsics per a tractar la OMA eren dispensats sense recepta mèdica.
L'estudi, a més, suggereix que cal una estratègica de difusió més amplia, tant per pares i mares com per a professionals, per tal de fer conèixer l'ús correcte dels antibiòtics en aquesta malaltia.
Per al tractament de l'otitis mitjana aguda, la primera opció hauria de ser l'analgèsia, i en cas que fos necessari, cal seleccionar correctament l'antibiòtic a prescriure