projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Joana Hurtado, directora de la Fabra i Coats: Centre d'Art Contemporani de Barcelona i Fàbrica de Creació
Ara més que mai busquem vincles.
Vincles afectius, que ens facin sentir que la salut no és només física, que el nostre cos és també social.
Enllaços que, també ara més que mai, ens portin lluny de casa.
D'això, ara i sempre, se n'ha dit cultura.
Si la cultura és un bé comú important en un moment en què tot ha quedat reduït a l'essencial (la vida, el menjar, el sostre...), l'hem de reclamar les institucions i la gent a través d'aquestes.
Tota catàstrofe és sempre una sorpresa; per això el veritable desastre era i és seguir com abans, com si res.
El futur comença ara i aquí, prenent consciència del nostre compromís.
Què en fem d'aquesta vulnerabilitat, de tanta incertesa?
L'aturada ha estat forçosa, però parar el ritme frenètic que portàvem i no tenir respostes ens obliga a escoltar, a donar-nos temps per discernir: quines són les nostres necessitats i quines les preguntes, què posem al centre i com es redistribueix i se sosté, i com dissentim si aquell a qui hem legitimat per fer-ho no ho fa.
Ara més que mai s'evidencia que allò que és personal és polític.
Des de les arts i els feminismes, fa temps que ho diem.
Només ens queda insistir-hi, exercir amb creativitat el poder que tenim per repensar les formes de vida que volem.
Ara que els museus estan tancats, buits de gent però plens d'obres, són elles que ens miren i ens interroguen: qui s'exposa a què?
Un nou «a fora» ens ha tocat i ha desactivat el que semblava intocable.
Per als qui creiem que el Museu no és només un arxiu visual, sinó un lloc de trobada on el nostre imaginari es fa i es desfà constantment, ara és el moment de fer més porosa, dinàmica i canviant la relació entre el dins i el fora de les institucions.
Més enllà de la postal o de l'abast digital, des dels espais expositius hem de reivindicar l'experiència de la imaginació com a praxi col·lectiva, tot allò de la vida que no flueix en un livestream.
La situació vol una resposta tècnica i conceptual a llarg termini, i això passa per defensar la complexitat i incentivar el debat crític; estimular la curiositat, la reflexió i la confiança per qüestionar el que ens ve donat, i assajar noves formes de relació amb l'entorn, sigui l'art o la societat.
Durant aquestes setmanes de confinament hem vist com el món cultural mirava de continuar oferint continguts encara que fos virtualment.
Sovint, però, ha estat més placebo que veritable substància, especialment pel que fa a la cultura popular d'arrel tradicional (o, si ho preferiu, el folklore, o el patrimoni immaterial), que necessàriament passa per l'ocupació col·lectiva de l'espai públic.
Una cultura que sembla proscrita per molt de temps en aquesta «nova normalitat» de «distanciament social» que se'ns anuncia.
També aquests dies el món cultural ha insistit, amb raó, en la importància econòmica del sector.
Actualment la ciència ens diu que la cultura proporciona benestar i salut, tant física com mental.
Quant a la cultura popular, la de menor pes econòmic, és d'altra banda la més fàcilment accessible per al conjunt de la població, permet una participació més directa i genera comunitat i cohesió social.
Tampoc hem de menysprear el valor simbòlic sempre inherent a una celebració: la celebració de la vida, la celebració de nosaltres mateixos.
Celebrar és terapèutic, i en un context de crisi ho és encara més.
Toca als experts i als governants definir les etapes i el ritme de recuperació de la vida al carrer.
I ens toca a tots prendre paciència, entendre que el risc zero no existeix i assumir que segurament viurem un temps en situació d'assaig i error.
Caldria, però, que no es partís de la idea que la cultura popular és, senzillament, prescindible per allò que no mou (gaires) diners.
Perquè la cultura popular no és només esbarjo.
És part important de qui som (éssers socials, part d'una comunitat) i és sanadora.
I fins que la cultura no torni al carrer, almenys no ens enganyem parlant de normalitat, ni que sigui nova.
Queda clar que aquest desastre de la COVID-19 que ens ha tocat viure i patir ens ha atrapat in fraganti, tal com es diu col·loquialment, i això ja deixa en evidència que la feina estava tota per fer, malauradament.
Amb el gran tsunami econòmic que ens caurà a sobre els propers temps ens qüestionem a cada moment com podrem tirar endavant el nostre sector cultural-musical quan no fa ni quatre dies que denunciàvem la ridiculesa de tenir el 0,6 % i reclamàvem poder arribar al 2 % pressupostari.
No n'hi ha prou amb balconades i terrats, ni tampoc amb abocar el sac proteccionista i subvencionable a tort i a dret, com una allau indiscriminada.
Ens és totalment necessari abandonar la reacció twitteriana i prendre l'acció-reflexió editorialista.
Hem de creure en el nostre teixit i en la nostra creació cultural, i hem d'entendre que la cultura i, per tant, la música —en totes les seves expressions i estils— són eixos vertebradors essencials, vehiculadors i transversals de la nostra societat.
El 31 de gener del 2004, ja fa setze anys, es va presentar públicament el Manifest per la música de la terra, document signat per cinc-centes persones vinculades als àmbits de la música folk i tradicional dels Països Catalans, on es feia una radiografia inicial del sector i es proposaven accions per dur a terme amb urgència: vint mesures perfectament assumibles institucionalment.
Aquesta iniciativa va conduir a la compareixença de la Plataforma per la Música de la Terra, representada pels ponents Ferran Riera, periodista; Lluís Puig, en aquell moment gestor cultural, i jo mateix, a la Comissió de Política Cultural del Parlament de Catalunya el 10 de novembre del 2004.
Aquestes eren i són accions concretes, però han passat els anys i encara som a les beceroles de tot plegat.
Cal atendre i entendre els agents, plataformes i entitats que estan treballant, gestionant i reivindicant la concreció de l'Estatut de l'Artista (laboral i intermitència), la renda bàsica universal i incondicional per a les pràctiques artístiques i culturals i altres accions absolutament urgents en aquests moments, i més encara quan el dia després posarà en qüestió i farà saltar pels aires tot el que hem entès i conviscut fins ara
Rosa Maria Muga Ocaña, gestora cultural i cap de Servei de Cultura de l'Ajuntament de l'Hospitalet
En aquests últims mesos, les ciutats han patit una enorme sacsejada i encara les conseqüències són incertes; és difícil preveure quins canvis seran permanents i quins seran efímers dins d'aquest nou paradigma.
El confinament ha evidenciat que en una societat on tot s'ha reduït a allò més bàsic la cultura no ha desaparegut, sinó que s'ha adaptat i s'ha mostrat en la seva essència com una de les expressions bàsiques de l'ésser humà.
En aquest panorama la proximitat dels ajuntaments davant les necessitats culturals compta amb un posicionament immillorable.
Els governs locals lideren actualment la despesa en cultura i esdevenen un motor d'inversió cultural imprescindible, però davant d'una futura conjuntura econòmica adversa, algú podria pensar a retallar les partides destinades a la cultura i posar per davant altres prioritats.
El sector públic ha d'estar a l'alçada, i per això és imprescindible entendre la cultura com quelcom indispensable i transversal que connecta economia, educació, salut, medi ambient, i cerca el benestar i el progrés tant individual com col·lectiu.
Aquesta aturada forçosa ens ha de servir per reflexionar sobre el futur de les polítiques culturals públiques, que hauran d'adaptar-se a aquest nou escenari.
Davant d'uns recursos finits, les polítiques culturals hauran de ser més coordinades per ser més eficients; tots depenem de tots.
Per tant, potser és el moment de redefinir la cultura, el sector cultural i el seu paper a la societat i iniciar un debat que tingui en compte totes les mirades: creadors, indústria, institucions i ciutadania.
La cultura té una dimensió comunitària, però les noves generacions consumeixen cultura de forma diferent.
Les dues realitats, la virtual i la presencial, conviuran.
Cal articular aquest canvi acompanyant els creadors a trobar nous formats, hibridant propostes i fent accions per incrementar els públics i el consum.
Els professionals de les administracions hem de ser catalitzadors; garantir la qualitat i la viabilitat d'aquests projectes; trobar l'equilibri entre la cultura amateur i la professional, entre la indústria i l'associacionisme; prendre el pols a aquesta nova realitat sent transgressors, generadors de valors, sostenibles i flexibles per tal d'anticipar-nos a les noves necessitats culturals i socials i els interessos de la ciutadania.
Albert Garcia, periodista de noves tecnologies i videojocs
A diferència de la resta d'indústries culturals, el videojoc no ha deixat de créixer durant el dolorós confinament provocat per la crisi sanitària de la COVID-19.
Les dades d'usuaris en línia s'han enfilat fins a assolir rècords impensables de desenes de milions de jugadors.
Tanmateix, no tot són bones notícies per a la indústria cultural amb la major facturació del món.
Si fem l'exercici d'oblidar-nos de les grans dades i apropem la mirada, ens adonarem que el sector del videojoc pateix molts dels mals de les seves indústries germanes, de les quals encara ha d'aprendre molt.
El primer que veurem serà un sector amb poques grans empreses que acaparen gran part de l'atenció i una miríada de petits estudis que amb prou feines aconsegueixen sobreviure.
La situació d'emergència encara ho ha accentuat més.
La tirania de la novetat que tant afecta d'altres sectors culturals és encara més salvatge en el món de l'entreteniment digital.
Si un llançament editorial té un mes per destacar a les llibreries abans de ser oblidat en una prestatgeria, un videojoc sorgit de l'esforç d'un equip de persones durant anys ni tan sols disposa d'un dia per cridar l'atenció abans de ser engolit per les novetats del dia següent.
Precisament aquells videojocs que realment aposten per oferir una mirada interactiva sobre el món que ens envolta, aquells amb una veritable vocació cultural, són els que ho tenen més difícil per destacar en un món que es jerarquitza a partir de les dades de vendes.
Des de l'Administració catalana s'han fet importants passos per ajudar el sector; primer, amb el reconeixement del seu valor cultural, i segon, amb l'articulació d'ajudes econòmiques.
Urgeix jugar en català, tant com que els mateixos catalans coneguin els videojocs que es fan al seu país.
Urgeix jugar en femení, tant com veure moltes més dones desenvolupant videojocs.
Urgeix, en definitiva, que el videojoc deixi de ser vist només des de la vessant econòmica i se'l contempli des d'un punt de vista més cultural.
Per alguna cosa diuen que és l'art del segle xxi.
Streaming d'obres en obert a les webs dels teatres; lives d'Instagram de lliure accés amb entrevistes i taules rodones; e-mails amb llistats de textos dramàtics descarregables; grups de WhatsApp que s'organitzen per fer propostes als balcons, als terrats, al carrer, allà on sigui per poder ser vistos; meetings de Zoom amb cursos gratuïts de dansa i interpretació davant la càmera; festivals que canvien la venda d'entrades per digital rooms amb causes benèfiques; proclames en JPEG sobre la funció salvadora dels artistes en els temps de crisi; més JPEG sobre la idea que només la cultura ens salvarà; ah, i Netflix, [1] que dobla els beneficis i augmenta en setze milions el nombre d'usuaris en tres mesos de pandèmia, mentre que els ingressos del sector de les arts escèniques cauen en picat.
Com ha de ser la cultura de demà? (resposta en 300 paraules).
Contrastant molt bé qui té necessitat de cultura i qui no en té.
Reconeixent que és poc necessària, però no per això poc important.
Respectant-se a si mateixa com una professió.
I sobretot tenint en compte que no hi ha sortida, que mai n'hi ha hagut, però que ens agrada fer cultura i guanyar-nos-hi la vida.
Ah, i no passa res si la gent no ve a veure'ns al teatre.
No passa res, i menys en 300 paraules.
Eduard Vallès, doctor en Història de l'Art, conservador del MNAC i membre de l'IEC
La cultura de després del virus hauria de ser el que ja hauria d'haver estat abans del virus.
Als museus la situació a curt termini implicarà reajustaments urgents, però hi perviurà la situació anterior.
No repetiré la necessitat d'activar noves orientacions museogràfiques, digitals, educacionals i socials, reiterades per professionals del sector.
En saben molt, però al marge de necessàries noves idees i reflexions, cal donar-los recursos que sabran posar al servei de la nova realitat.
En primer lloc, cal dotar de pressupostos justos, d'acord amb la seva dimensió, aquells museus que tenen dificultats per dur a terme les seves missions.
Uns pressupostos dignes repercutiran exponencialment en una xarxa d'artistes, dissenyadors, impressors, galeristes, etc. En segon lloc, s'imposa una tasca de suport a tots aquells museus de dimensions més modestes —o centres culturals, no només museus en sentit estricte— que integren el teixit cultural.
Parlem d'institucions en ocasions molt allunyades de Barcelona, que sovint desenvolupen polítiques expositives potents i, per contra, se sustenten amb penalitats o gràcies al voluntarisme.
Recomanaria a les administracions —ja que aquestes institucions tenen titularitats diverses i complexes— desenvolupar un pla a llarg termini, amb les avaluacions i recomanacions que calgui, que tingui com a objectiu dotar aquests equipaments d'unes condicions mínimes.
En termes econòmics no hauria de ser una despesa inabastable i, per contra, tindria un impacte important sobre el territori.
La qüestió del finançament ens porta al nus gordià de tot: la cultura és un servei públic i, per tant, cal tractar-la com a tal i no sotmetre-la a servituds econòmiques o de fluxos de públics.
Valgui aquesta reflexió per a la Fundació Miró, amb un fons artístic, un edifici i un simbolisme de nivell mundial.
Si a la Miró no se li retorna el personal i no se la dota d'un pressupost per caminar, ens trobarem davant d'un mirall que ens retornarà una imatge poc edificant i ens deslegitimarà arreu per parlar de polítiques museístiques i culturals.
Cristina Calvet, advocada responsable de l'Àrea Juridicolaboral de l'AADPC, especialista en drets de la propietat intel·lectual i docent
La situació actual ha evidenciat com mai la precarietat, la fragilitat i el desconeixement de la realitat de l'artista.
Crec que les polítiques culturals un cop superem (si podem) la inactivitat imposada haurien de ser més respectuoses, atentes, especialitzades i summament humanistes amb l'artista.
Més respectuoses, des de la comprensió objectiva, entenent que el treball de l'artista és intermitent, temporal, precari i complex.
No només parlem de treball, sinó també del naixement d'uns drets de propietat intel·lectual.
Atesa aquesta realitat, el dret del treball ha de proporcionar unes garanties laborals que, si s'entenen així conceptualment i arbitràriament, permetrien donar continuïtat i esperança de vida laboral a l'artista.
El respecte i l'especialització es concreten també a aprovar millores legislatives; quan respectem i especialitzem donem valor.
Atentes, ampliant la mirada i fixant-se en tots els diferents tipus d'artistes; cal observar-ne els matisos i prestar atenció al mitjà o sector empresarial en el qual treballen.
Així mateix, cal diferenciar-los de la realitat de l'autor, perquè a vegades aquest acapara tota l'atenció i es descuida l'artista; en ell l'accent no recau en l'obra, sinó en el treball que efectua.
Punts d'origen que determinen aspectes importants.
Especialitzades, diferenciant tots els tipus d'artistes i sectors concrets en els quals es desenvolupa el seu treball (platós, estudis de doblatge, teatres, sales de concerts).
Cal la voluntat de destinar els recursos per disposar de professionals especialitzats que no només aportin a l'artista coneixements, sinó també experiència en la gestió de les seves necessitats.
Summament humanistes, ja que el treball de l'artista, tot i que es fonamenta en l'aprenentatge i la tècnica, també es sustenta en la seva persona.
El reconeixement dels seus drets morals evidencia la vinculació entre l'artista i la seva interpretació.
Caldrà tenir una cura especial amb persones que en el seu treball mostren una part d'elles mateixes, alhora que ajuden l'espectador a comprendre millor aspectes de la seva pròpia vida.
Jordi Fosas, director artístic de Fira Mediterrània de Manresa
En aquest nou ara és necessari entendre la cultura en clau 360, la cultura a temps complet capacitada per treballar amb tothom i en tot moment, sumant esforços, connectant i teixint agents, espais i temps.
Una cultura transversal i essencial en la vida de persones que ens faci més crítiques, formades i compromeses.
Una cultura que esdevingui, sens dubte, un dels pilars bàsics i fonamentals de la societat.
Una cultura en clau 360 que treballa en xarxa, on el jo, la primera persona del singular, es substitueix per la connexió i la col·laboració.
Una connexió i col·laboració entre persones, diversitats, espais, territoris i temps que generen una cultura vital.
En aquest nou ara, en aquest present constant, és més necessari que mai treballar en xarxa i que siguem capaços de superar i trencar estructures feixugues per afavorir el treball en col·laboració que ens permeti generar estructures líquides, xarxes 360, que s'adaptin a l'ara en tot moment.
Aquestes han d'enfortir el treball professional de la cultura vertebrant circuits de suport a la creació i als creadors i amb circuits facilitadors d'exhibició i de mercat, i paral·lelament han d'empoderar la cultura de base.
La cultura de base és la que ens acosta al perquè de la necessitat vital de la cultura.
Per exemple, l'associacionisme, en qualsevol de les seves personalitats, és la porta d'accés a la cultura per a moltes persones —i no només com a consumidores de cultura, sinó com a persones actives—, i la cultura vital i pilar essencial de la societat s'hi escriu en majúscules i adquireix tot el seu sentit.
Per fer aquest gir en clau 360 cal que fem una aposta per la qualitat i no per la quantitat, per no tenir pressa, per no instal·lar-nos en la urgència i per valorar el procés i no el resultat.
Núria Martínez Seguer, fotògrafa i doctora en Belles Arts
«Li tallen les ales i després la culpabilitzen per no saber volar.»
Aquesta cita de Simone de Beauvoir ens ajuda a contextualitzar metafòricament l'actual situació de la cultura, a reflexionar sobre ella, és clar, i sobre la reivindicació de la dona en aquest àmbit.
Una pandèmia s'ha infiltrat a la nostra vida a gran velocitat, ha sacsejat el nostre dia a dia i ha posat en crisi tots els sectors.
Ens ha noquejat; però, com tota crisi que comporta un gir inesperat, també té quelcom de positiu: ens ajudarà a la recerca de reafirmar-nos i de reposicionar el nostre lloc en l'entorn.
La banalització de les polítiques públiques culturals fa evident la crisi de valors i d'idees sobre la mateixa funció de la cultura en la nostra societat.
Hem d'aprendre dels errors, valorar els encerts i millorar les estratègies per poder evolucionar a un futur millor.
Per evolucionar s'ha de reconèixer la cultura com un motor important dins del sector econòmic.
Arribats a aquest punt, és l'hora d'abordar un estudi profund que englobi tots els sectors —l'econòmic, el cultural, l'educatiu, el sanitari...—, per idear una xarxa que els integri i connecti tots; de manera que constitueixin un engranatge perfecte de cooperació, on els sectors es nodreixin els uns dels altres.
Però no ens podem precipitar perquè necessitem temps per redefinir la cultura en aquesta nova societat contemporània.
Deixem de ser només aparador, reivindiquem la nostra identitat, el nostre patrimoni, el nostre llegat com a motor, com a empremta d'allò que hem estat i som: un poble amb iniciativa que aposta per la recerca, la solidaritat, la creativitat, la sostenibilitat i la cultura, entre moltes altres coses.
Com ha de ser la cultura de l'endemà?, ens pregunteu.
A mi agradaria que fos democràtica, transversal, integradora, combativa, immersiva, trencadora, inclusiva, sense fronteres, creativa, feminista, d'igualtat, de diversitat, de valors...
No ens talleu les ales, perquè volem volar.
Xavier Albertí, músic, home de teatre, i director artístic del TNC
Tota reflexió sobre la cultura està polaritzada entre dos àmbits: l'ètic (o potser ideològic) i l'estètic.
Des d'una perspectiva estètica, la cultura és una convenció generada a través dels múltiples sediments que s'han anat superposant al llarg dels temps, tant de caràcter tècnic com de caràcter sociològic.
Res del que produïm artísticament avui no té un valor cultural per si sol.
Necessita una convenció hermenèutica que ho posi en diàleg amb la nostra tradició creativa, que ho connoti amb el nostre present i —si pot ser— ho projecti al futur.
Reclamo com a dret fonamental per poder ser una persona culturalment activa i formada el coneixement de la meva tradició cultural i de les seves convencions.
O sigui, reclamo la presència del meu patrimoni cultural en els espais educatius de la ciutadania.
Reclamo la diferenciació dràstica i no emmascarada d'allò que és cultura enfront d'allò que és entreteniment.
És clar que puc fer una truita de patates mentre està sonant Debussy, però estic fent una truita de patates, no estic escoltant Debussy.
Debussy, com Vermeer, Gaudí o Garcilaso, no em distreuen; em connecten amb la meva ànima, amb les meves emocions, que tenen una base essencialment ideològica —o potser ètica— i em permeten sentir-me part d'una comunitat que ha posat en valor que jo pugui produir processos mentals essencialment vinculats al llenguatge i que m'integren a la meva cultura, i que aquests processos entrin en diàleg amb els processos dels meus conciutadans.
L'única garantia que tenim avui dia que una experiència vital serà plena, autosatisfactòria i útil a la comunitat és que sigui una experiència vital culturalment activa.
Només des d'aquest espai de construcció del jo cultivat podrem caminar cap a l'erradicació de l'odi al diferent.
Margrit Lömker, distribuïdora literària.
La cultura d'una persona comença pel seu entorn més proper, però les administracions públiques hi juguen un rol fonamental.
És per això que l'escola obligatòria, a banda de garantir la igualtat d'oportunitats en tots els sentits i desenvolupar el pensament crític dels infants, hauria de mostrar-los una societat global, una visió ben àmplia del món al qual pertanyen i al qual hauran de situar-se com a persones adultes.
Això, juntament amb l'autoconeixement profund de les nostres habilitats personals, és el que ens permet aportar creativitat, esforç i genialitat a un projecte cultural i gaudir de les aportacions dels altres.
Crec que una ciutadania amb aquesta mena de coneixement seria capaç de generar i apreciar una cultura que ens ajudés a pensar en termes menys purament capitalistes, egoistes i de classe, i en canvi més generosos, empàtics i amb voluntat de sostenibilitat.
Una cultura d'aquest tipus potser encara ens permetria frenar la decadència d'Europa i crear ciutats menys centrades en el creixement econòmic, menys contaminades i amb més espais comuns per a una vida millor.
Després de molts anys difonent la cultura a través dels llibres en paper, estic convençuda que aquests encara tenen un llarg recorregut al davant coexistint amb els nous mitjans digitals, que han mostrat la seva indubtable utilitat durant el confinament.
Hem de recordar, però, que el suport és només un mitjà, tal com van ser-ho abans el fang o la pell animal, i l'essencial són les idees que ens ajuden a transmetre.
Tot i que mai voldré que els governs influeixin en els nostres hàbits culturals, durant aquests dies m'hauria agradat veure la mateixa preocupació per les nostres activitats culturals que per la nostra mobilitat física.
Són els governs els qui han de posar en relleu la importància de la lectura i altres formes de cultura a les nostres vides; els llibres poden ser consol, distracció, aprenentatge i autoconeixement, coses tan importants en moments com els que estem vivint.
El futur és una aventura meravellosa en la qual tots participem i tothom hauria de rebre la formació necessària per aportar el millor de nosaltres a la cultura de l'endemà.