projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
L'alliberament al medi de substàncies derivades de la industrialització i la tecnificació de les activitats humanes comporta la presència en els aliments de compostos que en determinades quantitats poden ser tòxics per a les persones quan són ingerits amb l'alimentació.
Per les seves característiques, en els contaminants ambientals podem distingir dos grups: els metalls pesants i els contaminants orgànics persistents (COP).
Ambdós grups de substàncies es caracteritzen per la persistència en el medi, la resistència a la degradació i l'acumulació en l'organisme.
Els COP es caracteritzen a més per l'elevada liposolubilitat i la capacitat de bioamplificació en la cadena tròfica.
Els contaminants orgànics persistents (COP) són substàncies químiques resistents a la degradació en condicions naturals i que, disperses en el medi ambient, són transportades a una distància considerable del punt d'emissió.
Aquestes substàncies es bioacumulen a través de la cadena alimentària i constitueixen un perill demostrat per a la salut humana i el medi ambient.
Els seus efectes nocius s'han demostrat àmpliament i s'han reconegut de manera generalitzada.
En el grup dels contaminants orgànics persistents es relacionen substàncies com dioxines i bifenils policlorats (PCB), hexaclorobenzè, èters difenílics polibromats, èters difenílics policlorats i naftalens policlorats.
Més que els efectes aguts derivats de la presència de COP en els aliments, la principal preocupació per a la salut pública se centra en l'exposició crònica a petites quantitats, que està relacionada amb deteriorament del sistema immune, el sistema nerviós en desenvolupament, el sistema endocrí i les funcions reproductives.
S'entén com a crisi alimentària una situació extraordinària de pèrdua de confiança de la ciutadania o d'alarma social en l'àmbit de la seguretat alimentària que pot estar associada, o no, a l'existència d'un risc real per a la salut de les persones.
Cal fer una diferenciació entre la crisi, que té efectes econòmics i socials, i l'alerta, que s'ha d'entendre com un senyal de la presència d'un perill que exigeix prendre mesures de gestió adients i que ha de ser un element clau per prevenir la crisi.
Si analitzem les crisis viscudes en la nostra història recent podem observar com determinades crisis s'han produït sense que hi hagi un risc alimentari immediat, com és ara el cas de la carn de cavall de 2013, mentre que la majoria d'alertes que es produeixen anualment es resolen sense transcendència en l'opinió pública mitjançant els sistemes legalment establerts de resposta ràpida i retirada del mercat dels productes afectats.
Així, la repercussió i alarma socials, junt amb la pèrdua de confiança per part de la ciutadania, són l'element clau que defineix la crisi i la diferència de les alertes que es gestionen habitualment com un element més del conjunt d'accions públiques de prevenció, control i resposta ràpida en matèria de seguretat alimentària.
Les crisis alimentàries fan que nombrosos actors intervinguin sovint d'una manera desordenada (empreses, administracions, experts, polítics).
Quan es declara una situació de crisi en seguretat alimentària cal recopilar i analitzar la informació pertinent i procurar el millor assessorament científic disponible així com també coordinar els organismes que han de participar en la gestió i liderar les activitats de comunicació.
Tot això requereix una planificació prèvia de la gestió de les crisis.
Cal fer un exercici d'anàlisi després de cada crisi per tal d'investigar-ne les causes, l'evolució dels fets, els factors implicats i les conseqüències a fi de determinar en quins punts es podia haver intervingut de manera més eficaç per a una gestió millor en crisis futures.
Les biotoxines marines són compostos tòxics produïts per algunes espècies de microalgues, principalment del grup de les diatomees i dinoflagelats que s'acumulen en organismes marins de consum, i donen lloc a diferents quadres i graus d'intoxicació (des de símptomes lleus fins a la mort) depenent de la naturalesa de la toxina consumida, de la concentració i de les característiques del consumidor afectat.
Els dinoflagelats són responsables de la producció de la majoria d'aquestes toxines, encara que només unes poques dotzenes d'espècies dels varis milers de dinoflagelats identificats fins ara se sap que produeixen aquests metabòlits tòxics.
Els episodis tòxics es produeixen com a increment significatiu de la concentració d'una població d'alguna de les espècies tòxiques en aigües marines, de tal manera que s'origina una acumulació de biotoxines en els organismes marins.
Les intoxicacions alimentàries per biotoxines marines, associades a les marees roges, són un problema de salut pública en el nostre àmbit geogràfic produït per diverses espècies d'algues dinoflagel·lades que originen intoxicacions agudes a conseqüència del consum de peixos o mol·luscs filtradors que s'alimenten d'aquestes algues i acumulen les toxines sense que se'n vegin afectats.
Els mol·luscs més freqüentment implicats són les cloïsses, els musclos i ocasionalment les petxines de pelegrí i les ostres.
En aquest grup s'ha descrit la intoxicació paralitzant (PSP), diarreica (DSP), neurotòxica (NSP) i amnèsica (ASP) i per azaspiràcids (AZP).
Els dinoflagel·lats també poden ser la causa de la intoxicació per ciguatera, que està provocada pel consum de peixos d'escull que s'alimenten de les microalgues.
Des de 1974 s'ha desenvolupat la legislació europea amb la finalitat de protegir els animals i d'assegurar el benestar en les explotacions ramaderes, durant el transport i en el moment del sacrifici.
Les activitats de la Comissió Europea en aquest àmbit comencen pel reconeixement que els animals són éssers sensibles.
L'objectiu general és evitar el dolor o el patiment innecessaris dels animals i obligar tant als propietaris com als cuidadors d'animals a respectar uns requisits mínims de benestar.
Actualment, el Pla d'acció sobre protecció i benestar animal (2006-2010) de la Comissió preveu un seguit d'iniciatives, basades en polítiques clares, que promoguin una major protecció i nous camps d'investigació, que es desenvolupen en els següents cinc àmbits d'acció: millorar les normes mínimes de benestar dels animals, impulsar la investigació de mètodes alternatius a l'experimentació amb animals, introduir indicadors de benestar normalitzats, millorar la informació dels professionals i del públic sobre qüestions relacionades, així com donar suport a iniciatives internacionals a favor de la protecció dels animals.
En aquesta línia, el Consell d'Europa, la Unió Europea i l' Organització Mundial de Sanitat Animal (OIE) van adoptar al novembre de 2006 la declaració conjunta "Benestar animal a Europa: èxits i projectes futurs" amb el compromís de proporcionar un suport i cooperació mutus en tots els aspectes relatius al benestar animal (des de l'elaboració de legislació fins a la formació de professionals) i d'incrementar la sensibilització de l'opinió pública sobre la importància del benestar animal.
Pel que fa a la legislació comunitària, els Estats membres han ratificat tres convenis europeus sobre protecció dels animals: en les ramaderies, en el moment del sacrifici i durant el transport internacional.
Així mateix, s'han establert normes mínimes de protecció dels animals de granja pel que fa a:
Els bacteriòfags, també anomenats fags, són virus que infecten els bacteris i els destrueixen.
Estan presents abundantment en la natura i, per tant, es detecten sovint a la superfície de carns fresques, peix i altres aliments.
L'ús de bacteriòfags en el control biològic de la cadena alimentària per inhibir i eradicar els bacteris patògens o de descomposició dels aliments i per reduir la resistència als antibiòtics, atrau de manera creixent l'interès d'investigadors i de la indústria.
Els diferents bacteriòfags funcionen contra bacteris específics.
Quan un bacteriòfag es troba amb el seu bacteri específic, es fixa a la paret cel·lular, la penetra i hi introdueix l'ADN, i destrueix la capacitat del bacteri per funcionar o duplicar-se.
Els bacteriòfags s'han aplicat experimentalment en el control biològic de microorganismes en ambients de elaboració d'aliments i en els mateixos aliments.
En productes lactis s'han aplicat a la llet per reduir el nombre de S almonella enteritidis i Listeria especialment en formatges de llet crua i també per reduir el nombre de Enterobacter sakazakii a les llets infantils reconstituïdes.
En carn i productes carnis la majoria dels estudis s'han centrat en carn d'aus, de boví i de porcí.
S'han obtingut reduccions significatives de Campylobacter jejuni i de S. enteritidis en la pell de pollastre.
En boví s'ha utilitzat per reduir el nombre de E. coli O157 en superfícies de carn i també per reduir la descomposició per Pseudomonas sp. amb l'augment consegüent de la vida útil del producte.
En porcí s'ha demostrat la reducció de Listeria en salsitxes tipus frankfurt i de Brochothrix thermosphacta A en teixit adipós.
En productes de la pesca s'han obtingut reduccions de Listeria i aquest bacteri també ha estat el focus de tractament amb bacteriòfags en biopel·lícules de superfícies metàl·liques en plantes d'elaboració d'aliments.
Els bacteris entèrics o enterobacteris són microorganismes que habiten, generalment, en l'intestí dels animals i de les persones i poden causar malalties en alguns casos.
Els enterobacteris més importants que solen provocar malalties pertanyen al gènere Salmonella, Escherichia i els bacteris del gènere Shigella i Yersinia.
Els bacteris d'aquest grup poden contaminar aliments a l'inici de producció de l'aliment ( Salmonella en ous) o durant el procés d'elaboració (aliments contaminats pel manipulador d'aliments).
S'han descrit ocasionalment altres enterobacteris com a productors de gastroenteritis agudes.
Es tracta de gèrmens dels gèneres Klebsiella, Enterobacter, Proteus, Citrobacter, Aerobacter i Serratia.
També s'han descrit quadres patològics causats per Aeromonas hydrophila, A. caviae i A. sobria, i per Plesiomonas shigelloides.
Solen afectar zones en desenvolupament, amb dèficit en el sanejament de les aigües i amb poblacions afectades per malalties cròniques i per malnutrició.
Són més infreqüents en els països desenvolupats, on poden afectar persones amb malalties cròniques o immunodeprimides.
Els aliments que es relacionen són els d'origen aquàtic (peix i marisc) o els elaborats amb aigua contaminada.
Bacillus cereus és un agent bacterià causa important de malalties de transmissió alimentària en les persones.
Els aliments associats a brots d'intoxicació són carns i vegetals estofats, cremes, sopes i brots de vegetals crus, i especialment l'arròs bullit o fregit i la pasta.
Pot provocar una síndrome emètica causada per la toxina cereulida preformada a l'aliment i relativament termoresistent o una toxiinfecció diarreica causada per proteïnes enterotòxiques.
És un patogen esporulat ubiqüitari en el medi ambient i es troba en sòls, aigües i habitualment en una gran varietat de matèries primeres i productes tant d'origen vegetal com animal.
L'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA) va elaborar, l'any 2016, un dictamen científic sobre els riscos per a la salut pública relacionats amb la presència de Bacillus cereus i altres Bacillus spp., incloent-hi Bacillus thuringiensis en els productes alimentosos, que representa una actualització del dictamen de 2005 sobre els riscos per a la salut pública relacionats amb Bacillus cereus i altres espècies de Bacillus en els aliments.
El grup de Bacillus cereus comprèn vuit espècies.
Una de les espècies, Bacillus thuringiensis, s'utilitza com a fitosanitari d'origen biològic per al control d'insectes.
Els experts d'EFSA consideren que l'única manera d'identificar de forma inequívoca les soques del grup Bacillus cereus és determinant-ne la seqüència completa del genoma.
Aquests experts recomanen l'ús de tècniques de seqüenciació de tot el genoma per recopilar informació rellevant com a prerequisit per a la posterior avaluació de riscos.
Això permetria identificar les soques utilitzades com a plaguicides biològics i millorar l'avaluació de la seva seguretat.
Els experts també recomanen les opcions de control per gestionar els riscos causats per aquests bacteris.
Una de les opcions més importants és mantenir els aliments refrigerats a una temperatura màxima de 7oC, i preferiblement a 4oC.
L'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA) és una agència europea finançada per la Unió Europea que opera amb independència de les institucions legislatives i executives europees (Comissió, Consell i Parlament) i dels Estats membres de la Unió.
Es va constituir al gener de 2002, després d'una sèrie de crisis alimentàries a la fi la dècada de 1990, com a font d'assessorament científic i comunicació sobre els riscos associats a la cadena alimentària.
L'Autoritat es va constituir jurídicament a la UE en virtut de la legislació alimentària general: el Reglament (CE) núm. 178/2002.
La legislació alimentària general va crear un sistema europeu de seguretat alimentària en el qual se separen l'avaluació de risc (ciència) i la gestió de riscos (política).
També té l'obligació de comunicar les seves conclusions científiques a el públic.
L'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA) ofereix assessorament científic independent sobre els riscos relacionats amb els aliments.
L'EFSA assessora sobre els riscos alimentaris existents i emergents.
El seu assessorament s'aplica a la legislació i les polítiques europees i, d'aquesta manera, contribueix a protegir els consumidors davant els riscos a la cadena alimentària.
Les seves competències inclouen els següents aspectes:
Reglament (CE) núm. 178/2002 de el Parlament Europeu i de Consell, de 28 de gener de 2002, pel qual s'estableixen els principis i els requisits generals de la legislació alimentària, es crea l'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària i es fixen procediments relatius a la seguretat alimentària
Reglament (UE) 2017/228 de la Comissió, de 9 de febrer de 2017, pel qual es modifica el Reglament (CE) núm. 178/2002 de el Parlament Europeu i de Consell pel que fa a la denominació i els àmbits de competència de les comissions tècniques científiques de l'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària.
Els astrovirus són una de les causes principals de gastroenteritis en infants menors de 4 anys.
També es pot presentar en adults.
La principal via de transmissió d'astrovirus és per aliments i aigua contaminada.
En general l'origen de la toxiinfecció són els manipuladors que incompleixen les Bones pràctiques de manipulació i les Bones pràctiques higièniques, i contaminen aliments preparats consumits en col·lectivitats infantils.
És important la transmissió secundària persona a persona.
El consum de mol·luscos bivalves també és causa de la malaltia.
L'alumini és un metall abundant que es troba de manera natural a les aigües i terres continentals.
La principal via d'exposició a l'alumini és l'alimentària.
L'aigua representa una altra font, tot i que és minoritària.
Altres fonts d'exposició són els productes farmacèutics i els cosmètics.
En els aliments, s'hi troba present de manera natural, però també s'hi pot incorporar a través d'alguns additius que en contenen i per migració des dels estris de cuina i de certs envasos.
La majoria dels aliments no elaborats contenen menys de 5 mg d'alumini per kg. Les concentracions més altes (entre 5 i 10 mg/kg), es troben al pa i productes farinacis, alguns vegetals (bolets, espinacs, bledes, rave, enciam i blat de moro dolç), vísceres, marisc i, especialment, coco, espècies, te i tisanes (EFSA 2008).
L'alumini s'utilitza àmpliament com a material en contacte amb els aliments en maquinària, envasos i estris de cuina.
En condicions normals, la migració de l'alumini als aliments és poc important, excepte en el cas que l'aliment sigui àcid, com ara el puré de poma, la salsa de tomàquet i els escabetxos.
Tots els materials i objectes que entren en contacte amb els aliments han de complir el Reglament 1935/2004 juntament amb el Reglament 2023/2006.
El clenbuterol pertany al grup dels fàrmacs β -agonistes i està prohibit el seu ús per animals d'abastament excepte en casos en concret d'obstetrícia bovina.
La utilització indeguda de les substàncies β -agonistes en els animals destinats a la producció d'aliments pot representar un risc per a la salut humana.
Els efectes anabòlics i lipolítics d'aquest compost, capaç d'augmentar el rendiment de les canals dels bovins, van ser explotats il·legalment en els animals de producció de carn a la dècada dels noranta.
La ciguatera és una intoxicació alimentària causada per la ingesta de peix contaminat amb ciguatoxines.
En l'actualitat està considerada com la intoxicació per biotoxines marines més comú a nivell mundial.
Les ciguatoxines són unes toxines produïdes per les microalgues dinoflagel·lades Gambierdiscus toxicus, que s'acumulen en els peixos i mariscs d'aigües tropicals que s'alimenten d'aquestes algues.
Aquesta toxina marina microscòpica es va acumulant a través de la cadena alimentària on els peixos més petits són menjats pel peixos més grans.
Els peixos més grans són els que contenen major quantitat de toxina i, per tant, són més tòxics.
Les ciguatoxines són termostables, per la qual cosa no s'eliminen al cuinar-les, ni tampoc és efectiva la congelació ni la depuració dels peixos i mariscs contaminats.
A més, són incolores, inodores i insípides, el que dificulta la seva detecció en els aliments.
Els símptomes associats al consum accidental d'espècies amb alts nivells de ciguatoxina són problemes gastrointestinals, cardiovasculars i neurològics.
Des de 2008, s'han registrat diversos casos d'intoxicació alimentària per ciguatera a Europa en viatgers procedents de països endèmics.
També s'han registrat casos autòctons de la malaltia a Madeira i a les Illes Canàries, així com diversos brots, la qual cosa ascendeix a un total de gairebé 100 casos en els últims anys.
A més, alguns estudis han identificat la presència de Gambierdiscus spp. a les aigües que envolten les Illes Canàries, Madeira i a la Mediterrània, però encara hi ha moltes llacunes en el coneixement sobre la seva prevalença i el tipus de toxina que produeixen, entre d'altres.
Aquestes noves troballes suggereixen que la ciguatera s'està convertint en un risc creixent per als països europeus.
L'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària (EFSA) ha cofianzat el projecte EuroCigua ( "Risk characterization of Ciguatera Food Poisoning in the EU" ) que està coordinat per l'Agència Espanyola de Seguretat Alimentària i Nutrició (AESAN).
Té per objectiu principal determinar la incidència de ciguatera a Europa i caracteritzar el risc desenvolupant mètodes analítics per a la detecció de la presència d'espècimens contaminats per ciguatoxines.
Per a això, s'estan desenvolupant materials de referència per a aquesta caracterització.
Aquest projecte és un bon exemple de col·laboració científica i d'intercanvi de coneixement científic a través d'un equip multidisciplinari d'experts de renom mundial en el camp de les ciguatoxines.
Per a més informació sobre la ciguatera pots consultar l'acsa brief: Intoxicació per toxines presents en el peix: la ciguatera.
La Difilobotriasis és una malaltia causada per la infecció d'una tènia dels peixos del gènere Diphyllobothrium que s'allotgen en l'ili i, en ocasions en el jejú, infectant la mucosa de l'intestí prim.
Diphyllobothrium latum és el paràsit més gran que infecta als humans després del consum de peix d'aigua dolça, cru o mal cuinat, que contingui quists de la tènia.
La difilobotriasis és endèmica d'Europa Oriental, Nord i Sud-Amèrica, de països africans on es consumeix peix d'aigua dolça, i també d'alguns països asiàtics.
Generalment és asimptomàtica, però pot provocar dolor i malestar abdominal, flatulència, diarrea, vòmits, aprimament, deficiència de vitamina B12, la qual empren per al seu creixement i desenvolupament, i anèmia megaloblàstica.
Les principals espècies de peix involucrades en la transmissió d'aquests cestodes són peixos d'aigua dolça, principalment salmònids ( Onchorhynchus spp. ), encara que existeixen moltes altres espècies que es poden infectar i transmetre aquesta zoonosi a l'home, fins i tot marines.
Els bacteris que poden causar malalties de transmissió alimentària són capaços de reproduir-se ràpidament en carns, carn d'aus, en el peix i en molts altres tipus d'aliments si es troben a temperatura ambient.
Quan descongelem sobre el marbre de la cuina, la superfície de l'aliment es descongela primer i es crea una capa d'aigua que, a la temperatura de la cuina, afavoreix el creixement ràpid dels bacteris en les seves capes més superficials.
Per aquest motiu, us recomanem la utilització d'un dels mètodes següents per descongelar els aliments amb seguretat:
Els estreptococs dels grups A i D de Lancefield són bacteris que es poden transmetre pels aliments.
Els aliments que intervenen en la seva transmissió són la llet, els gelats, els ous, el marisc, el pernil, les amanides de patates, gambes o ou, les cremes i el púding d'arròs.
Han estat associats a brots vehiculats per llet crua, llet pasteuritzada o evaporada, formatge fresc, púding de salsitxes i croquetes o pastissos a base de carn.
En general es transmet per aliments complexos com a conseqüència de la manipulació per part de persones infectades.
El Conveni d'Estocolm sobre contaminants orgànics persistents (COP) té com a objectiu protegir la salut humana i el medi ambient de substàncies químiques tòxiques que són resistents a la degradació, que s'acumulen en els organismes vius, es transporten a llargues distàncies, contaminen l'ambient i danyen la salut.
En l'àmbit de les substàncies químiques, és l'instrument legal més important en l'àmbit global pel fet que exigeix l'eliminació total del planeta de plaguicides que presenten característiques de COP.
De fet, estableix la prohibició de fabricar i usar de nou plaguicides clorats i procediments per identificar nous COP que es poden afegir a la llista inicial que estableix el Conveni.
A aquests dotze tòxics, els països membres del Conveni d'Estocolm hi han afegit nou més el 2010.
Els nou compostos químics sobre els quals s'ha arribat a un acord no es prohibiran tots immediatament i, en alguns casos, es donarà un termini de dos a tres anys, de manera que les indústries en què s'utilitzen trobin alternatives:
Els esterols i els estanols vegetals estan presents en petites quantitats en diversos vegetals.
Alguns aliments dels quals es fa publicitat afirmant que rebaixen els nivells de colesterol plasmàtic incorporen esterols/estanols vegetals.
L'ús en alimentació és autoritzat per la Comissió Europea després d'un procés d'avaluació de la seguretat i l'eficàcia de cada producte.
Aquestes substàncies presenten la característica de tenir una fórmula química molt similar a la del colesterol i, per aquesta similitud, poden ajudar a disminuir l'absorció de colesterol en l'intestí, per una acció competitiva, i rebaixar-ne el nivell plasmàtic.
L'informe del Comitè científic de l'alimentació humana indica que una ingesta excessiva d'esterols/estanols vegetals pot reduir els nivells plasmàtics de betacarotè o vitamina A.
Per això, la Comissió Europea va aprovar el Reglament (UE) no 1169/2011 del Parlament Europeu i del Consell, de 25 d'octubre de 2011, sobre la informació alimentària facilitada al consumidor, relatiu a l'etiquetatge dels aliments amb esterols/estanols afegits, a fi de garantir-ne una adequada informació al consumidor.
L'etiquetatge dels productes amb esterols/estanols vegetals ha d'incloure la informació següent:
L'etiquetatge ha d'incloure també aquests advertiments:
Estan dirigits exclusivament a persones que volen rebaixar el seu nivell de colesterol.
No s'han de consumir amb caràcter preventiu.