Miquel Gil és un cantaor com una casa de pagès.
Aquesta afirmació no és cap novetat per als que han seguit la seva trajectòria, que es remunta gairebé trenta anys enrere, concretament amb la fundació del grup de música d'arrel per excelència del País Valencià com és Al Tall.
L'arribada del nou segle va donar-li l'impuls definitiu per fer realitat el seu primer disc totalment en solitari, Orgànic, i la rendició de públic i crítica va ser unànime.
Font: pàgina oficial de Miquel Gil
Cal cercar els camins del mig, en tots els sentits de l'art"
Inicia estudis de música i instrument als 5 anys de la mà del seu avi, Joan Solé i Costa.
Comença la seva activitat artística als 12 anys com a clarinetista i saxofonista.
A partir de 1994 investiga en les diverses expressions musicals del món sota el mestratge de Luis Paniagua.
L'any 1996, el Premi Èxit de Catalunya Ràdio representa el tret de sortida de la seva carrera com a cantautor.
Des d'aleshores ençà, set discos, diversos premis rebuts per cada nou treball i l'ampli reconeixement de la crítica el converteixen en una figura de la cançó.
La seva música està inspirada en tres pilars: les músiques modernes, la d'arrel i els sons ancestrals del món.
En les seves lletres mescla la llengua del carrer, la literària i els parlars que es van perdent.
Se l'ha considerat "la veu més bonica que ha donat mai la cançó catalana" (Mingus B. Formentor, La Vanguardia) i en els últims temps ha actuat en països com França, Cuba, Itàlia o Brasil.
Fonts: Pàgina oficial de Roger Mas
"Ara són possibles moltes més coses que no fa uns quants mesos"
Aquesta entrevista es va realitzar l'1 de desembre de 2010.
En el moment de l'entrevista, Muriel Casals era professora del Departament d'Economia i d'Història Econòmica de la UAB i presidenta d'Òmnium Cultural.
Nascuda el 1945, fou vicerectora de Relacions Internacionals i Cooperació de la UAB entre els anys 2002 i 2005.
Va ser també representant de la UAB a la Xarxa Vives d'Universitats del 2002 al 2009.
Era col·laboradora habitual del setmanari El Temps i del programa Economia i empresa de Catalunya Informació.
Va ser membre del consell d'administració de la Corporació Catalana de Ràdio i Televisió (1983-1988), i membre del Consell Català del Moviment Europeu.
Va formar part també de la junta de l'Ateneu Barcelonès (2003-2007).
L'any 2008, entrà com a membre a la junta d'Òmnium Cultural, entitat de la qual en va ser presidenta des de març de 2010 fins a juliol de 2015.
Va morir el febrer de 2016 essent diputada al Parlament de Catalunya des del setembre de 2015.
"La tradició si no es reescriu contínuament es mor"
Gelabert és un dels coreògrafs i ballarins espanyols més influents del moment.
Com a artista emblemàtic i enormement versàtil que és, ha contribuït de manera notable a la creació d'una cultura de la dansa a Espanya.
La seva primera coreografia la va crear l'any 1972, seguida del seu primer solo Acció – 0 l'any 1973.
1976 va ser l'any de la seva primera actuació en el Teatre Lliure de Barcelona.
El 1985 Gelabert i Azzopardi van fundar la companyia que duu el seu nom i van presentar Desfigurat, la seva primera producció de dansa de gran format.
La companyia es va consolidar i es va establir definitivament a Barcelona.
Simultàniament, Fabià Puigserver, fundador del Teatre Lliure de Barcelona, invita a la companyia a associar-se i realitzar coproduccions i llargues temporades d'exhibició.
La companyia realitza una gran gira per mols teatres d' Espanya i actua en els festivals internacionals de dansa més importants d'Amèrica Llatina i Europa.
Cesc Gelabert ha desenvolupat un llenguatge íntimament relacionat amb un estil molt personal i una presència poderosa com a solista en l'àmbit internacional.
"Els valors formen part d'una cultura, a vegades expressos i explícits, a vegades implícits"
"En el nostre cas, durant el segle XX la cultura popular va relegar-se al folklore (gastronomia tradicional, festes, danses, cançons...), però és molt més que això".
Joan Francesc Mira, escriptor, antropòleg, professor de grec, ciutadà compromès, agitador cultural i polític ocasional nasqué a la ciutat de València l'any 1939. (...)
Premi d'Honor de les Lletres Catalanes el 2004, dues voltes Premio Nacional de la Crítica (per Borja papa i Purgatori ), Premi Sant Jordi de Narrativa (per Purgatori ), Premio Nacional de Traducción (per la Divina Comèdia ), Medalla d'Or de la Ciutat de Florència, dues voltes Premi de la Crítica Serra d'Or (per Crítica de la nació pura i la traducció de la Divina Comèdia ), Premi Crexells-Ateneu de Barcelona, Creu de Sant Jordi, Lletra d'Or al millor llibre de l'any ( Crítica de la nació pura ), Premi Joan Fuster d'assaig (per Crítica de la nació pura ), Premi Andròmina de narrativa (per Els cucs de seda )...
"El cinema català viu des de fa temps un moment fantàstic: els únics que no se n'assabenten són els catalans"
Després d'una dècada com a director teatral, durant la qual va dirigir una vintena d'espectacles, va rodar la seva primera pel·lícula l'any 1977, Ocaña, retrat intermitent, seleccionada oficialment pel Festival de Cannes de 1978.
Després de vint-i-un llargmetratges, dinou d'ells produïts amb la seva companyia Els Films de la Rambla, S.A., fundada l'any 1.985, s'ha convertit en un dels directors més coneguts de Catalunya.
La seva obra es programa contínuament en els millors Festivals Internacionals, destacant la Berlinale, on ha aconseguit la seva presència consecutiva durant cinc anys, i a la vegada ha estat estrenada en nombrosos països.
Ha estat homenatjat als Festivals de Bogotà, Tessalònica, Belgrad, Dijon i Luxemburg i han presentat retrospectives de la seva seva filmografia, entre d'altres, l'ICA (Institute of Contemporary Arts) de Londres, el Lincoln Center de Nova York, els Festivals de Cine de Buenos Aires, Varsòvia, Valdívia i d'Estambul, l'American Cinematheque de Los Angeles i les tres Cinemateques d'Israel; Jerusalem, Haifa i Tel-Aviv.
"La modernitat té milers de fonaments i un d'aquests és sens dubte la tradició"
Maria del Mar Bonet, va néixer a Palma de Mallorca.
Coneguda internacionalment com la gran veu de la Mediterrània, ha cantat i col·laborat amb artistes com Zulfu Livanelli, l'Ensemble de Musique Traditionelle de Tunis, Milton Nascimento, Mikis Theodorakis, Jackson Browne, Lluis Llach, Joan Manuel Serrat i Nacho Duato entre molts altres.
Al llarg de la seva carrera, ha publicat prop de trenta discos i ha realitzat gires per diferents països d'Europa, Àfrica, Amèrica i Àsia.
Amb 'Bellver' (Picap, 2010) Maria del Mar Bonet ha recollit les seves cançons més representatives en format simfònic.
Emblema de la música catalana des que l'any 1967 entrà a formar part dels Setze Jutges, Maria del Mar Bonet és una de les artistes que més ha popularitzat la música tradicional, nostrada i mediterrània i els poetes de les Illes.
"El sentit comú i el seny és el que tenen en comú la poesia més culta i refinada amb la cultura popular: no hi ha res de valor en la gran i exquisida poesia que vulneri el sentit comú.
I amb la cultura popular passa el mateix."
Joan Margarit neix a Sanaüja, a casa de l'àvia paterna, en un moment de la Guerra Civil Espanyola.
L'any 1954 la família es trasllada a les illes Canàries i, des del 1956, Margarit passa els cursos acadèmics a Barcelona per estudiar arquitectura.
Margarit s'havia donat a conèixer com a poeta en castellà el 1963 i el 1965.
Després d'un llarg parèntesi de deu anys, escriu "Crónica", publicat pel seu amic Joaquim Marco, director de la col·lecció "Ocnos", de Barral Editores.
A partir del 1980, inicia la seva obra poètica en català.
Des del 1975, Margarit viu a Sant Just Desvern, on també hi ha l'estudi d'arquitectura que comparteix amb Carles Buxadé, des del 1980.
D'ençà 1968, Margarit és catedràtic, jubilat actualment, de Càlcul d'estructures de l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona.
(Informació extreta de la pàgina web del poeta).
"El boom de la cuina catalana no és una moda, és un renaixement"
La xef del restaurant Sant Pau de Sant Pol de Mar és la convidada del mes de febrer i ens explica coses com aquesta:
Jugàvem, construíem cases, fèiem cou-ninetes amb palets, amb sorra i amb herbetes.
I aquesta creativitat l'hem poguda portar a terme amb aliments de veritat.
Vam jugar molt a fora, els meus berenars eren de marinada i potser de pa amb vi i sucre; o de pa amb oli i sal i flaires de marialluïsa a la vinya; aquest terrejar, el record de plegar d'escola i anar a trepitjar raïms...
Hem viscut un creixement social que ha propiciat el pas de viure a casa amb gallines i conills a fer que un nen només conegui la cuixa polida dins un sobre retràctil.
Aquesta manera tan rústica de conèixer, de viure, que vaig tenir feia que els meus diumenges tinguessin sabor d'arròs, de conill rostit i de sardanes a la ràdio".
"La cultura popular demana d'una actitud activa, d'un compromís per part nostra"
L'actriu Vicky Peña, és la protagonista de la tercera entrevista del cicle.
Filla d'actors, ha treballat en televisió, en cinema i en teatre i ha rebut i ha estat nominada a varis premis.
L'any passat va guanyar el Premio Nacional de Teatro 2009, que concedeix el Ministeri de Cultura.
Vicky Peña assegura que la tradició ens fa més solidaris i reivindica la tradició catalana teatral durant la República d'autors com Josep Maria de Sagarra.
El protagonista de la segona xerrada del cicle d'entrevistes és Màrius Serra.
Ell mateix es defineix com a verbívor.
En Màrius ja s'agafava la vida amb Filologia abans de llicenciar-se a la Universitat de Barcelona en la modalitat Anglesa (1987).
Després de treballar en una sabateria i de fer de teclista en diversos grups de rock, als vint-i-quatre anys va començar a publicar, en poc temps, narracions, novel·les, articles de ludolingüística i mots encreuats, i ja mai més no ha deixat de fer-ho.
Actualment, viu i escriu al barri d'Horta.
(Informació extreta de la pàgina web de l'escriptor).
"Són els receptors, els que han de canviar el GPS, per tal d'integrar el concepte de modernitat al de tradició"
El pianista i compositor Carles Santos fou l'artista convidat en aquesta edició de Mediterrània.
Carles Santos com a motor de l'espectacle, amb el tenora Jordi Molina al capdavant, acompanyat del seu sextet de tenores, van presentar, a manera d'espectacle inaugural, la proposta Sis tenores i un senyor.
Com és habitual, les afirmacions i opinions de Carles Santos van resultar valentes i plenes d'enginy.
Bona part d'elles les recollim en aquesta entrevista, que rebla la trajectòria brillant d'un músic de maduresa fecunda.
Aquesta primera xerrada es va incloure dins els actes de la Fira Mediterrània de Manresa 2009.