projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
L'osteosarcoma és un tumor que s'inicia en les cèl·lules òssies.
Generalment comença en els extrems dels ossos llargs, però també es pot presentar en d'altres ossos.
Els llocs més comuns són el fèmur distal (per sobre del genoll), la tíbia proximal (per sota del genoll) i l'húmer proximal (el braç, tot just sota l'espatlla).
L'osteosarcoma es pot disseminar (metàstasi) a quasi qualsevol òrgan o teixit del cos. Generalment la primera localització a on es dissemina són els pulmons.
Es presenta més freqüentment en infants i joves de 10 a 20 anys d'edat, el moment en què estan passant per un procés ràpid de creixement.
És força comú que el diagnòstic es realitzi sobre un àrea on ha hagut un traumatisme previ, però no es coneix la relació entre el traumatisme i el risc de desenvolupar un osteosarcoma.
Es pot donar inflamació o dolor en l'os al voltant del tumor.
El moviment pot causar augment de dolor.
Si el tumor s'ubica al maluc o la cama, l'infant pot presentar coixesa.
No totes les proves es fan a tots els nens, depèn de factors com l'estat de salut, el tipus de càncer, la gravetat dels símptomes i els resultats de proves anteriors.
En el cas de l'osteosarcoma es poden realitzar les proves següents:
Les teràpies més emprades en el tractament d'aquest tumor són:
El neuroblastoma és un dels càncers més comuns en els infants.
Generalment es presenta en nens menors de 5 anys d'edat i representa la meitat de tots els càncers dels nadons.
Rarament es presenta en infants més grans o en l'adolescència.
Es desconeixen les causes per les quals es genera aquest tipus de càncer.
Aproximadament dues terceres parts dels neuroblastomes es presenten en la glàndula suprarenal (que es troba en la part superior dels ronyons) o en les cèl·lules nervioses (a prop de la medul·la espinal), que són les responsables de controlar el ritme cardíac, la pressió arterial i la digestió.
La resta d'aquests tumors solen presentar-se en el tòrax, el coll o la pelvis.
En el moment del diagnòstic, molts dels neuroblastomes estan disseminats (metàstasi) als ganglis limfàtics, el fetge, els ossos, la medul·la òssia o a d'altres òrgans.
El neuroblastoma es divideix en dos tipus de tumor:
Els símptomes inicials poden ser molt imprecisos, com ara la fatiga, pèrdua de pes o pèrdua de l'apetit.
A mida que el tumor creix, els símptomes generalment es donen en relació amb la part del cos on es troben:
Altres símptomes més tardans són febre, anèmia i pressió arterial elevada.
En el cas del neuroblastoma es poden realitzar les proves següents:
El tractament per a aquest tipus de càncer consisteix en la combinació de diverses teràpies, d'acord amb el tipus, la localització i el nivell d'extensió del tumor, l'edat i l'estat de salut del nen, i de les característiques individuals de cada infant.
Les teràpies són la cirurgia, la radioteràpia, la quimioteràpia i el trasplantament de medul·la òssia.
Alguns neuroblastomes de baix risc poden desaparèixer sense cap tractament i d'altres es poden curar amb cirurgia únicament.
D'altra banda, molts tumors, denominats neuroblastomes d'alt risc, estaran en situació de disseminació (metàstasi) a altres parts del cos i precisaran de combinacions intenses de les diverses teràpies.
No és càncer ni una infecció, però sovint s'utilitzen tractaments que se solen emprar en el tractament del càncer.
Per tant, són els professionals sanitaris d'aquest àmbit els que tracten l'infant amb aquesta afectació (oncòlegs, hematòlegs).
L'histiocitosi de cèl·lules de Langerhans (HCL) és una malaltia poc comú que afecta sobre tot els nens.
Un histiòcit és una cèl·lula de la sang que té com a funció ajudar a destruir els microbis.
Per causes desconegudes, els pacients amb aquesta malaltia, tenen un excés d'histiòcits (cèl·lules de Langerhans).
Aquestes cèl·lules s'acumulen en diversos òrgans i poden produir diversitat de símptomes.
A aquesta malaltia també se la coneix com Histiocitosi-X, granuloma eosinòfil, malaltia de Letterer-Siwe i Síndrome de Hand-Schuller-Christian.
La majoria dels pacients sobreviuen a la malaltia.
En alguns casos es poden desenvolupar problemes crònics de salut.
La malaltia generalment és més greu si afecta diversos òrgans i si el nen és petit.
Són molt variats i depèn dels òrgans que estan afectats per la malaltia.
Símptomes segons la localització
En el cas de l'histiocitosi de cèl·lules de Langerhans es poden realitzar les proves següents:
L'objectiu principal del tractament és administrar el mínim tractament possible per mantenir la malaltia controlada i permetre la seva curació per si mateixa.
Quan la malaltia està localitzada en la pell o en un sol os, pot ser que inclús no sigui necessari aplicar cap tractament.
En ocasions, quan la malaltia torna, també és possible que no sigui necessari administrar tractament per mantenir-la controlada.
L'orientació per establir el tractament adequat depèn del tumor i la seva extensió, de l'edat del nen i de les característiques individuals de cada pacient.
El tractament és únic per a cada pacient.
El sarcoma d'Ewing i els tumors neuroectodèrmics primitius (PNET) inclouen diversos tipus de tumors malignes, que tenen en comú una anormalitat cromosòmica.
Els tumors d'Ewing es presenten en els ossos del cos o en els teixits tous (com ara els músculs) i estan formats per cèl·lules petites no diferenciades.
Amb més freqüència es donen en un dels ossos més llargs de la cama o el braç, en els ossos plans com ara les costelles, la pelvis o la columna, però també poden presentar-se en qualsevol os del cos o en els teixits tous.
El sarcoma d'Ewing és el segon càncer d'os més comú durant la infància i es presenta en nens o joves de 10 a 20 anys d'edat.
És més comú en homes que en dones.
El tumor d'Ewing que es troba en el teixit tou s'anomena sarcoma d'Ewing extraossi.
Es presenta, amb més freqüència, en la cuixa, la pelvis, les àrees de la columna, la paret del tòrax o el peu.
El tumor neuroectodèrmic primitiu (PNET), també de cèl·lula rodona, està format per cèl·lules nervioses immadures.
Es presenta en ossos o teixits tous i és el menys comú de la família de tumors del sarcoma d'Ewing.
Es desconeixen exactament les causes per les quals es genera aquest càncer.
Els estudis indiquen que tant el sarcoma d'Ewing com els tumors neuroectodèrmics primitius (PNET) provenen de la mateixa cèl·lula mare derivada de la medul·la òssia.
De forma menys freqüent, el sarcoma d'Ewing també pot causar:
No totes les proves es fan a tots els nens o joves, depèn de factors com l'estat de salut, el tipus de càncer, la gravetat dels símptomes i els resultats de proves anteriors.
En el cas del sarcoma d'Ewing o de qualsevol dels tumors relacionats es poden realitzar les proves següents:
L'elecció del tractament depèn de l'edat del nen, la localització del tumor i la seva extensió a altres parts del cos.
Generalment s'utilitzen tres tipus de teràpies:
Les cèl·lules germinals són les cèl·lules reproductives que es desenvolupen en els ovaris en les dones i en els testicles en els homes.
De vegades aquestes cèl·lules emigren a d'altres parts del cos, com ara en el tòrax, l'abdomen o el cervell, i poden causar un tipus rar de càncer denominat tumor de cèl·lules germinals.
Aquests es formen en cèl·lules en desenvolupament i solen contenir teixits normals ubicats en àrees anormals.
Els tumors de cèl·lules germinals poden ser classificats com a teratomes (un tipus de tumor) benignes o malignes.
Els teratomes poden ser madurs (teixit que té menys possibilitats de tornar-se càncer) o immadurs (teixit que pot disseminar-se i convertir-se en càncer).
Aquest tipus de tumors en la primera infància tenen característiques biològiques que són diferents a les que es donen en l'adolescència i joventut.
El tipus de tumors de cèl·lules germinals més importants són:
Els primers símptomes corresponen a la ubicació del tumor.
En el cas dels tumors germinals es poden realitzar les proves següents:
El tractament dels tumors de cèl·lules germinals depèn de la seva ubicació, fase i tipus de tumor.
Sovint és possible l' extirpació quirúrgica completa o quasi completa del tumor.
Quan l'extirpació no pot ser completa, s'administren altres tractaments com la quimioteràpia i la radioteràpia.
La tiroide és una glàndula que es troba en la part baixa de la gola i és la responsable de les hormones que participen en el control de la pressió arterial, el ritme cardíac, la temperatura del cos i el pes.
El càncer de tiroides és un tumor maligne que s'inicia en el teixit de la glàndula del tiroides.
És un tumor molt poc freqüent en els infants.
Pot presentar-se amb més freqüència després d'haver rebut irradiació en la regió del coll (per exemple, en el tractament d'un càncer anterior).
Hi ha quatre tipus de càncer de tiroides, d'acord amb les cèl·lules que s'identifiquen mitjançant microscopi:
De vegades, la causa del càncer medul·lar de tiroides és un canvi en un gen que es passa de pares a fills.
Actualment es disposa d'una prova que permet detectar el gen alterat abans que es presenti el càncer.
Si el pacient té el gen alterat, es pot estudiar a altres membres de la família, inclús els nens petits.
Aquests, si tenen el gen alterat, poden disminuir la seva probabilitat de desenvolupar el càncer medul·lar de tiroides si se'ls extirpa la glàndula tiroide.
També es pot fer un seguiment més específic amb controls d'anàlisi en sang.
En les formes més inicials el càncer de tiroides pot no donar símptomes.
De vegades es troba en un examen físic rutinari.
A mida que el tumor va creixent els símptomes més freqüents són:
En el cas del càncer de tiroides es poden realitzar les proves següents:
Inicialment el tractament inclou la cirurgia per extirpar completament la glàndula i, en ocasions, els ganglis del coll.
Com a conseqüència d'aquest tipus de cirurgia, es pot produir una baixada del calci en la sang que s'ha de tractar amb suplements d'aquest mineral.
Pel fet d'eliminar tota la glàndula i per evitar la reproducció del càncer, és necessari prendre tractament hormonal durant tota la vida.
Ocasionalment, si el càncer s'ha disseminat als ganglis del coll o als pulmons, s'administra com a tractament iode radioactiu.
L'administració d'aquest tractament s'acostuma a fer per via venosa i precisa hospitalització de pocs dies per evitar irradiar a l'entorn immediat.
Una vegada finalitzat, també serà necessari prendre el tractament hormonal, per substituir el funcionament de l'hormona natural.
El càncer de fetge infantil és un tumor maligne que s'inicia en el teixit del fetge.
Hi ha dos tipus de càncer hepàtic infantil:
Es desconeixen quines són les causes exactes del càncer de fetge.
L'evidència científica mostra que certes malalties poden augmentar el risc de tenir càncer de fetge infantil.
Un factor de risc és qualsevol element que fa augmentar les possibilitats que una persona pugui desenvolupar una malaltia.
Tenir factors de risc no significa que es desenvolupi càncer, com tampoc el fet de no tenir-los significa que no es pugui patir.
Factors de risc en carcinoma hepatocel·lular
Els símptomes més freqüents poden incloure:
Aquests símptomes poden ser causes també d'altres malalties no malignes.
En cas que apareguin cal consultar amb l'equip assistencial.
En el cas del càncer de fetge es poden realitzar les proves següents:
El tractament inclou la cirurgia i la quimioteràpia.
La majoria de vegades es comença el tractament amb quimioteràpia per tal de reduir el tumor i la possibilitat de disseminació.
Amb la cirurgia posterior es pretén extirpar tot el tumor i continuar després, durant un breu temps, amb quimioteràpia.
Els tipus de càncer que afecten el teixit limfàtic s'anomenen limfomes.
Totes les formes de limfona que no són Limfoma de Hodgkin s'agrupen sota el nom de Limfoma no Hodgkin (LNH).
En els nens, els tipus més freqüents de LNH inclouen els limfomes de cèl·lules petites no fendides (de Burkitt o no), de cèl·lules grans, i el limfoma limfoblàstic.
El teixit limfàtic inclou tots els ganglis limfàtics del cos, com els del coll, les axil·les, el tòrax, l'abdomen i la zona engonal.
Atès que hi ha teixit limfoide en diferents parts del cos, el LNH pot començar a qualsevol part i disseminar-se a quasi qualsevol òrgan o teixit, incloent el fetge, la medul·la òssia i la melsa.
Aproximadament el 60% dels limfomes són de tipus No Hodgkin.
El LNH es presenta amb més freqüència entre els 5 i els 15 anys d'edat i afecta més els nens que les nenes.
També s'identifica una major incidència d'aquest tumors en nens amb immunodeficiències.
Els símptomes del LNH depenen del lloc on s'origina el càncer i de l'òrgan afectat i poden incloure:
En el cas del càncer del LNH es poden realitzar les proves següents:
El tractament principal en LNH és la quimioteràpia i en situacions molt específiques es pot administrar també la radioteràpia.
El limfoma de Hodgkin s'origina en el teixit limfàtic, que forma part del sistema immunològic de cos (les defenses).
Aquest tipus de teixit es troba en moltes parts del cos (incloent el coll, les axil·les, el tòrax, l'abdomen i la zona engonal).
El limfoma de Hodgkin pot presentar-se quasi en qualsevol part del cos i disseminar-se a qualsevol òrgan o teixit, incloent el fetge, la medul·la òssia i la melsa.
Aquesta malaltia és molt poc comú en infants menors de 5 anys.
Es dona amb més freqüència en les persones de 15 a 35 anys i en més homes que dones.
No es coneixen les causes exactes del limfoma de Hodgkin, però es dona amb més freqüència en infants amb trastorns immunològics.
Els símptomes del limfoma de Hodgkin depenen del lloc on s'origina el càncer i de l'òrgan afectat i poden incloure:
No totes les proves es fan a tots els infants, depèn de factors com l'estat de salut, el tipus de càncer, la gravetat dels símptomes i els resultats de proves anteriors.
En el cas del càncer del limfoma de Hodgkin es poden realitzar les proves següents:
Els tractaments més habituals en el tractament del limfoma de Hodgkin són la quimioteràpia i la radioteràpia.
L'aplicació d'aquestes teràpies es fan tenint en compte la fase en què es troba el limfoma i si el nen ha arribat al seu desenvolupament total.
Totes les dones d'entre 25 i 65 anys que hagin mantingut o mantinguin relacions sexuals.
Les dones que mai han tingut relacions sexuals, segons mostra l'evidència científica, tenen un risc realment molt baix per desenvolupar càncer cervical.
En aquest cas, les dones poden triar si fer-se o no la citologia.
En el cas en que les dones en el moment actual no tinguin activitat sexual, però l'hagin tingut en el passat, és recomanable continuar amb el cribratge.
Les dones vacunades han de continuar realitzant-se citologies, atès que la vacuna contra el VPH, tot i ser molt eficaç, protegeix davant el 70% dels càncers de coll uterí i, per tant, en alguns casos, les persones vacunades podrien desenvolupar alguna patologia relacionada amb algun dels tipus del VPH no inclosos a la vacuna.
Tanmateix, el fet d'estar vacunada contra el VPH no protegeix davant la resta de malalties sexuals i, per tant, es recomanable que es segueixi fent ús del preservatiu en les relacions sexuals.
Podeu adreçar-vos al vostre centre d'atenció sexual i reproductiva o al vostre equip d'Atenció Primària per tal de realitzar-vos el cribratge.
El cribratge cervical és el procediment que es duu a terme per detectar canvis cel·lulars i lesions precanceroses i prevenir de manera precoç el càncer de coll uterí.
L'eina principal per al cribratge és la citologia cervical, una prova senzilla, indolora, i ràpida, mitjançat la qual, es recull una mostra de les cèl·lules de la superfície del coll uterí.
Aquesta mostra s'analitza després al laboratori per detectar si hi ha qualsevol lesió.
Un resultat anormal no representa tenir un càncer.
Es recomana realitzar la citologia 3 anys després de l'inici de les relacions sexuals o a partir dels 25 anys d'edat fins als 65 anys cada 3 anys.
En cas que tingueu entre 25 i 65 anys, si heu mantingut o manteniu relacions sexuals i no us heu fet el cribratge de càncer de coll uterí, adreceu-vos al vostre centre d'atenció sexual i reproductiva o al vostre equip d'atenció primària per tal de realitzar-vos el cribratge.
Quan es fa una citologia, un professional sanitari especialitzat introdueix suaument un instrument petit, anomenat espècul, a la vagina per mantenir-la oberta i recollir, mitjançant un petit raspallet tou o una espàtula, cèl·lules de la paret del coll d'úter.
A continuació, s'estenen les cèl·lules en un petit vidre, anomenat portaobjectes, on queden fixades i llestes per a la seva remesa al laboratori.
Allà, un especialista les analitza al microscopi per detectar qualsevol possible anomalia.
Per millorar el resultat, s'aconsella que la citologia no sigui feta durant els dies de la menstruació i evitar l'ús de medicaments administrats per via vaginal durant els tres dies anteriors a la prova.
La citologia es realitza en els centres d'atenció sexual i reproductiva i en els centres d'atenció primària amb la participació dels diferents professionals (ginecòlegs, llevadores, metge de família).
Es poden considerar 4 possibles grups de resultats en una citologia anòmala:
La majoria de les lesions que es detecten amb una citologia tan sols requereixen vigilància mèdica i generalment tendeixen a desaparèixer espontàniament.
De vegades, però, cal fer altres proves complementàries per estudiar la importància de l'anomalia, com ara:
El programa de detecció precoç de càncer de mama invita a totes les dones a partir dels 50 anys.
Com que les invitacions es fan seguint un ordre de centres d'atenció primària que es repeteix cada dos anys, pot ser que no rebeu la carta just quan feu els 50 anys, però sempre abans dels 52 anys.
Si no és així, o teniu algun dubte, podeu trucar al telèfon 061 CatSalut Respon o bé posar-vos en contacte amb l'oficina Tècnica del Programa que us toca per zona geogràfica ( veure mapa ) i allí comprovaran les vostres dades.
La realització de mamografies en dones de menys de 50 anys ha de respondre bàsicament a criteris clínics, per tant el metge d'Atenció Primària o el ginecòleg són els que han de recomanar si la prova és necessària i la pauta a seguir.
En cas d'indicació d'una mamografia preventiva aquesta es farà per via assistencial i no mitjançant el Programa.
Si vostè ja ha complert els 70 anys i fins aleshores s'ha anat fent les mamografies de detecció precoç amb el Programa, a partir d'ara ja no rebrà cap carta més convidant-la a fer-se la prova.
A partir dels 70 anys es recomana que continuï tenint cura de les seves mames i serà el metge d'Atenció Primària o el ginecòleg qui li recomanarà la pauta a seguir per via assistencial habitual en funció de cada dona.
Independentment de l'edat i de si fa poc o molt temps que us heu fet una mamografia, sempre que us noteu qualsevol anomalia a les mames, com un bony, dolor, secreció o algun altre símptoma que us preocupi s'aconsella contactar amb el metge d'Atenció Primària o el ginecòleg per tal que valori la situació i indiqui quin és el procediment més adient en cada cas.
Una dona amb símptomes no forma part de la població diana del Programa.
Les dones que en algun moment de la seva vida han estat diagnosticades de càncer de mama han de seguir els seus controls habituals fora de l'àmbit del Programa.
El fet d'haver patit la malaltia és motiu d'exclusió del Programa i malgrat ja estigui donada d'alta, el seu seguiment serà individualitzat i no a través del Programa de detecció precoç.
Si vostè és portadora de pròtesis mamàries, la mamografia continua sent el procediment estàndard pel diagnòstic precoç del càncer de mama, tot i que s'haurà d'aplicar un grau de compressió inferior per minimitzar el risc de ruptura.
Un càncer de mama és hereditari quan hi ha alguna alteració genètica que es pot transmetre i que augmenta el risc de patir-lo.
Només entre un 5 % i un 10 % del total de càncers de mama tenen un component hereditari.
En funció del nombre de casos apareguts a la família i del grau de parentiu es poden establir tres grups de risc (alt risc, risc moderat i risc estàndard).
El seu metge valorarà el grup de risc al que pertany i si s'escau la derivarà a una Unitat de Consell Genètic en Càncer perquè en faci l'estudi.
La detecció precoç del càncer colorectal té per objectiu detectar el càncer en etapes molt precoces, quan les persones no tenen símptomes, el que permet que els tractaments siguin més efectius.
En altres casos, la detecció precoç pot detectar pòlips, els quals són alteracions benignes de l'interior del budell, però que en el decurs del temps, podrien tornar-se malignes.
La seva detecció i extirpació evita aquesta possible progressió.
Els estudis realitzats indiquen que la detecció precoç del càncer colorectal mitjançant aquesta prova augmenta les possibilitats de curació i pot disminuir la mortalitat per aquest tumor fins al 16% en els participants al programa.
En alguns casos, encara que la prova de detecció precoç detecti sang a la femta, la colonoscòpia diagnòstica determina que la causa dels indicis de sang a la femta és una alteració benigna i no un càncer.
La prova de detecció de sang oculta en femta, com qualsevol prova mèdica, no és perfecta i no detecta tots els càncers.
Pot ser que no es detecti el càncer o el pòlip si en el moment de fer la prova no sagnava.
Per aquest motiu, si noteu alguna molèstia (sang en les deposicions, canvi en els hàbits intestinals durant més de sis setmanes, dolor abdominal) consulteu el vostre metge encara que participeu en el programa.
El cribratge cervical és el procediment que es du a terme per detectar i prevenir de manera precoç el càncer de coll uterí.
Atès que el càncer de coll uterí triga anys en desenvolupar-se, tenim moltes oportunitats de detectar-lo a temps, tractar-lo i curar-lo.
Avui en dia, la citologia és la prova principal per a detectar qualsevol possible alteració de les cèl·lules del coll uterí.
Es recomana que 3 anys després de l'inici de les relacions sexuals o a partir dels 25 anys de edat, tota dona que hagi mantingut o mantingui relacions sexuals es faci una citologia cada 3 anys.
Això permet identificar totes les dones que tenen un major risc de poder patir, al cap dels anys, un càncer de coll uterí, per així fer-les-hi un millor seguiment i prevenir el càncer.
Als 65 anys, si totes les teves darreres citologies han estat normals, no serà necessari tornar a realitzar més citologies.
El protocol actual de prevenció del càncer de coll uterí que s'aplica a Catalunya, es fonamenta en el coneixement científic actual, la revisió de l'experiència internacional i les aportacions d'experts dins d'aquest camp.
Amb aquest protocol es pretén millorar la qualitat, cobertura i efectivitat de les estratègies de prevenció i anar actualitzant-les en base als resultats de les investigacions científiques futures.
El càncer de mama apareix quan hi ha un creixement accelerat i incontrolat de cèl·lules a la glàndula mamària que provoca un augment del teixit afectat, fet que origina el tumor.
Aquestes cèl·lules tumorals poden envair els teixits i òrgans propers i disseminar-se per via sanguínia o limfàtica arribant a altres zones del cos (metàstasis).
El càncer de mama és el càncer més freqüent de les dones a Catalunya.
Es diagnostiquen aproximadament 3.400 casos cada any d'aquesta malaltia en dones de 50 o més anys (2015).
Un nombre important d'aquestes dones sobreviuran a la malaltia, malgrat això, a Catalunya cada any moren unes 1.000 dones per aquesta causa 1.
El càncer de mama no acostuma a donar molèsties en les fases inicials.
En fases més avançades de la malaltia, el tumor acostuma a ser clarament palpable i, fins i tot, els ganglis de les aixelles poden haver augmentat de mida.
En aquests casos, els símptomes són molt variats i depenen de la grandària i extensió del tumor.
És una malaltia de causa majoritàriament desconeguda.
No obstant això, certs hàbits personals, que es poden canviar (sobrepès o obesitat després de la menopausa, poc exercici físic, consum d'alcohol), o determinades característiques biològiques, que no es poden canviar (edat, predisposició genètica), s'associen amb una major probabilitat de desenvolupar-lo.
Cal destacar que el principal factor de risc per patir-lo és l'edat; a més edat més risc de desenvolupar un càncer de mama.
La majoria de casos apareixen en dones a partir dels 50 anys, i és poc freqüent abans dels 35 anys.