projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Girona compta amb nombrosos testimonis del seu passat medieval, una època de creixement en què es va convertir en la segona ciutat de Catalunya amb una població de 10.000 habitants (segle XV).
El vell recinte emmurallat romà va quedar petit i la ciutat es va estendre cap als dos costats de l'Onyar.
Entre el patrimoni monumental que reflecteix aquest creixement hi ha la catedral (s.
XI – XVIII), que amb la seva gran nau, és l'espai gòtic voltat més ample del món.
Tanmateix, la primera catedral de Girona va ser la basílica de Sant Feliu, que actualment és un dels edificis gòtics més representatius de la ciutat, sobretot l'esvelt campanar (s.
A l'interior conserva obres d'art remarcables, com els vuit sarcòfags pagans i paleocristians (s.
Per la seva banda, el monestir de Sant Daniel s'ubica en una extensa zona verda a tocar de la ciutat i actualment acull una comunitat de monges benedictines.
L'església guarda el sepulcre del sant i el claustre és un bell exemple de construcció romànica amb afegits gòtics.
A dos quilòmetres seguint el riu Galligants, s'aixeca un altre monestir: Sant Pere de Galligants, actual seu de Girona del Museu d'Arqueologia de Catalunya.
Exemple de romànic català, destaca per la iconografia dels capitells de la nau central i del claustre.
A tocar de Sant Pere de Galligants hi trobem els Banys Àrabs, uns banys públics que també testimonien el creixement demogràfic i urbanístic de la Girona medieval.
Segueixen el model de les termes romanes, dels banys musulmans i de les mikvés jueves.
Tot i així, un dels gran símbols de la Girona medieval és el Call.
Es va començar a formar al segle XII a partir del carrer de la Força, quan s'hi van instal·lar famílies jueves que abans vivien als voltants de la catedral.
Hi van residir importants pensadors com el metge poeta filòsof i exegeta Mosse ben Nahman, més conegut com a Bonastruc ça Porta.
Al Call gironí hi van arribar a viure fins a 800 persones i avui és una de les zones més concorregudes de la ciutat.
Qualsevol època de l'any és adequada per visitar Girona, però si hi vas al maig no et perdis l'esdeveniment "Temps de Flors".
La majoria de monuments del nucli medieval estan engalanats i es pot accedir excepcionalment als patis d'algunes cases.
3 de 10 amb folre i manilles carregat pels Castellers de Vilafranca.
Intent de 4 de 9 amb folre de la Colla Joves Xiquets de Valls al Concurs de Tarragona.
Treball en equip, esforç i esperit d'autosuperació.
Aquests són els valors que encarnen els Castells, una pràctica cultural amb més de 200 anys d'història i declarada el 2010 Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat per la UNESCO.
Les dades més antigues d'aquestes torres humanes es remunten al segle XVIII: les torres formades per dues o tres persones eren la culminació del Ball de Valencians, propi de les festes majors de les comarques de Tarragona.
Quan aquestes construccions es van independitzar de la resta del ball van néixer els Castells com a exhibició amb caràcter propi.
La seva popularitat ha viscut diferents etapes.
Després de consolidar-se al segle XIX, amb castells de fins a nou pisos d'alçada, la seva pràctica va decaure a inicis del segle XX, i va ressorgir durant la dècada dels 60.
L' època daurada dels Castells es va produir a partir dels anys 90 i fins l'actualitat.
Hi han contribuït la creació de noves colles de perfil jove i multicultural, l'assoliment de noves i espectaculars construccions, i la retransmissió de les exhibicions castelleres per televisió.
Actualment es comptabilitzen més de 100 colles als Països Catalans, amb més de 12.000 castellers, superant els 12.000 castells enlairats cada any.
Sota aquest lema s'hi amaga una de les manifestacions culturals més genuïna i singular d'Europa: els castells.
La Plaça de Sant Pere plena de foc amb el Salt de Plens.
Durant la Setmana de Corpus la capital del Berguedà es transforma amb la celebració de la Patum, una festa popular única a Catalunya que s'ha mantingut pràcticament sense cap interrupció des del segle XV.
L'origen d'aquesta tradició, que l'any 2005 va ser reconeguda per la UNESCO com a obra mestra del Patrimoni Oral i Immaterial de la Humanitat, es remunta als entremesos, representacions parateatrals que formaven part de les processons medievals del Corpus.
Els dies centrals de la celebració són el dijous i el diumenge.
Al migdia la Patum és més reposada i solemne, mentre que la de la nit és més festiva i participativa.
Els principals personatges i moments de la festa són el tabal, els turcs i cavallets, les maces, la guita, l'àliga, els nans vells, els gegants, els nans nous, els plens i el tirabol.
El moment culminant de la Patum són els plens, que converteixen la plaça Major de Berga en un infern de foc.
Els principals protagonistes de la festa ballen seguint el ritme del tabal i de la música que Joaquim Serra va composar a finals del segle XIX.
Banya't en foc amb la música del tabal en ple salt de plens, salta l'últim tirabol o balla amb la guita, l'àliga i els nans en una de les festes més espectaculars que hi ha a Catalunya.
Cada any, els actes centrals de la Patum se celebren durant la setmana del Corpus, de dimecres a diumenge, a la ciutat de Berga, capital de la comarca del Berguedà.
En aquest vídeo de la UNESCO es mostren les raons per les quals La Patum figura a la seva llista de Patrimoni Oral i Immaterial
Museu Picasso al Palau Aguilar de Barcelona / Alain Tougas.
Pablo Picasso i Barcelona tenien una connexió especial.
Hi va viure durant la seva infantesa i joventut.
Per això, va optar per aquesta ciutat per obrir l'any 1963 el primer museu Picasso del món i l'únic creat en vida de l'artista.
El seu principal patrimoni és la col·lecció més completa d'obres de joventut formada per més de 4.000 elements.
És per això que el Museu Picasso de Barcelona s'ha convertit en el centre de referència per conèixer la primera etapa artística de Picasso.
La majoria de les obres que es poden veure al museu daten de 1890 a 1917.
El recorregut comprèn pintures de l' etapa infantil i escolar ( Home amb boina ), de l' època de formació a Barcelona, Horta de Sant Joan i Madrid ( Ciència i caritat ), del seu pas per París ( El divan ), de l' època blava ( El foll ) i de l' època rosa ( Arlequí ).
Entre les pintures posteriors a 1917, destaca sobretot la sèrie de Las Meninas, de l'any 1957, un conjunt de 58 pintures analitzant l'obra mestra de Velázquez.
També hi trobem la col·lecció de gravats i litografies i la de ceràmica.
Tota aquesta mostra d'art avantguardista reposa a l'interior de cinc grans palaus del carrer de Montcada, que daten dels s.
XIII-XIV i són una excel·lent mostra del gòtic civil català.
- El Museu Picasso és ideal per visitar-lo sol, acompanyat, en grup o en família.
Periòdicament s'hi organitzen activitats per a diferents públics.
- Les escoles poden apuntar-se als seus tallers per aprofundir en l'obra del pintor.
Fundació Museu Picasso de Barcelona
Veuràs gràficament el creixement del Museu Picasso de Barcelona des del 1963.
Des del 1992, ha anat guanyant terreny una nova Barcelona, que atrau arquitectes de renom i es postula com a referent del disseny.
La Vila Olímpica i l'Anella Olímpica amb el flamant Palau Sant Jordi, obra de l'arquitecte japonès Arata Isozaki, han deixat pas a altres símbols de la Barcelona contemporània.
I és que barris sencers de la ciutat es vinculen a una arquitectura postmoderna, com per exemple el 22@, un districte de Barcelona dins del barri industrial del Poblenou que està creant un nou model urbanístic basat en la tecnologia, eficiència i sostenibilitat.
Presideixen la zona la Torre Agbar, de Jean Nouvel, i el nou Museu del Disseny de Barcelona, ubicat en un singular edifici a la Plaça de les Glòries.
Un altre nucli de modernitat és al cor del Raval, a la confluència del Museu d'Art Contemporani de Barcelona (MACBA) i el Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB).
Els dos centres recullen l'essència de l'art i la cultura del segle XX i XXI.
Enfilada al Puig de Sant Andreu, al Baix Empordà, la ciutat ibèrica d'Ullastret és l'assentament iber més gran descobert fins ara a Catalunya.
La ciutat, flanquejada per imponents muralles, exercia com a capital de tot el territori indiketa, del qual n'explotava agricultura, ramaderia, mines i pedreres.
Era el centre d'un important intercanvi comercial amb la ciutat grega d'Empúries, que exportava els seus productes i de la qual també n'importava producció exterior.
Ullastret domina el paisatge suau de l'Empordà i ha estat testimoni d'una de les troballes arqueològiques més importants dels darrers anys: la dels caps tallats d'Ullastret.
Aquest descobriment excepcional es va fer l'any 2012, quan les excavacions en un tram de carrer van posar al descobert 15 fragments cranials humans, entre els quals hi havia dos caps enclavats.
Es tracta d'una pràctica ritual d' origen celta que ja havien descrit autors clàssics com Posidoni d'Apamea o Diodor de Sicília, que consisteix en exhibir el cap de l'enemic vençut com a un trofeu de guerra.
Tot i que el conjunt d'Ullastret està format per dos poblats ibèrics, només són visitables les restes del Puig de Sant Andreu, que corresponen a l'última etapa d'ocupació del poblat per part dels indiketes (segle III a.C.).
L'itinerari permet veure la muralla ibèrica més gran i antiga de Catalunya, reforçada amb sis torres circulars.
El visitant podrà 'entrar' a les cases rectangulars, des de les més modestes, fins a les construccions de les famílies més importants, l'aristocràcia íbera, caminar pel carrer empedrat i descobrir el sistema de recollida d'aigua mitjançant cisternes excavades a la roca, a imatge de les existents a la colònia grega d'Empúries.
La vida espiritual dels antics habitants d'Ullastret ha deixat la seva empremta amb les restes de tres temples, del segle IV aC i III aC.
Completa el conjunt el Museu monogràfic d'Ullastret, que permet interpretar el jaciment i conèixer la cultura ibèrica a la zona nord-est de Catalunya.
El conjunt d'Ullastret és una de les seus del Museu d'Arqueologia de Catalunya.
No et perdis les activitats, tallers i visites que organitza el conjunt d'Ullastret que permeten conèixer com era la vida dels ibers.
Aquest vídeo mostra l'estudi de les restes cranials trobades a Ullastret que es du a terme als laboratoris de Restauració del MAC Girona
Pintures rupestres de la Cova dels Vilars.
L'ésser humà sempre ha necessitat expressar les seves inquietuds i pensaments.
Quan l'escriptura no existia, l'expressió plàstica va ser el recurs idoni per transmetre aquestes idees.
El conjunt d'art rupestre de l'arc mediterrani de la península Ibèrica està format per 757 jaciments amb pintures, i va ser inscrit a la Llista de Patrimoni Mundial de la UNESCO l'any 1998.
Es tracta del conjunt de jaciments d'art rupestre més gran d'Europa.
A Catalunya hi trobem els abrics d'ermites de la Serra de la Pietat (Ulldecona), Roca dels Moros (el Cogul) i la Cova dels Vilasos o dels Vilars (Os de Balaguer), entre d'altres.
Els humans que van habitar les muntanyes litorals i interiors d'Aragó, Catalunya, València, Castella-La Manxa, Múrcia i Andalusia van escollir abrics i coves poc profundes per pintar i gravar símbols i escenes de la seva vida quotidiana.
De totes formes, els murs decorats també plantegen molts interrogants sobre les seves creences, organització i altres aspectes que difícilment arribarem a conèixer.
Les pintures de l'arc mediterrani es van executar a les darreries del Paleolític fins a l'edat del bronze o del ferro.
Classificades com a art llevantí, expressen idees que fins aleshores eren inexistents: l'home mostra la seva relació amb l'entorn, els vincles amb la natura, les creences i, alhora, manifesta el seu domini i intervenció en el medi on viu.
Els creadors de les pintures rupestres van utilitzar diferents tècniques i colors creant diversos estils que els estudiosos han classificat en naturalista, esquemàtic i macroesquemàtic.
Aquests dos últims es van imposar en la fase final, i es decantaven per una estilització cada vegada més accentuada de les expressions i pel creixent protagonisme de signes i símbols.
El color més utilitzat és el vermell, en totes les seves variades tonalitats.
El relat mil·lenari d'una cacera extraordinària
Vista de l'exterior de la Fundació Miró.
Interior de la Sala Gran de la Fundació Miró.
Vista de Barcelona des de la piscina de la Fundació Miró.
Enmig de Montjuïc, a Barcelona, entre l'ombra dels arbres, els volums blancs de la Fundació Joan Miró no passen desapercebuts.
Al seu interior, es custodien més de 14.000 peces del pintor surrealista, entre pintures, escultures, ceràmiques i tapissos.
Un dels valors més importants de la Fundació és que conserva gairebé tots els dibuixos preparatoris de Joan Miró, amb més de 8.000 referències, un material bàsic per entendre l'obra l'artista.
El fons es va crear principalment amb una donació del propi Joan Miró i es va ampliar amb donacions de familiars, amics i col·leccionistes.
La col·lecció de la Fundació permet realitzar un viatge a través de la vida artística de Miró.
Començant amb les primeres pintures amb clara influència de l'impressionisme, el fauvisme i el cubisme francesos ( Ermita de Sant Joan d'Horta o Retrat d'una vaileta ).
Passant per l'etapa plenament surrealista ( L'ampolla de vi ) i els coneguts collages ( Homenatge a Prats ).
I acabant amb les seves obres sobre la Guerra Civil ( Home i dona davant d'un munt d'excrements ) i els quadres de les constel·lacions.
Però el museu no només destaca per l'obra que acull sinó també pels seus plantejaments arquitectònics i museològics.
Miró volia obrir una Fundació que mirés cap al futur, que no es convertís en un temple d'objectes de col·leccionista sinó en un lloc de descoberta i debat.
I amb aquest objectiu va demanar a l'arquitecte Josep Lluís Sert que construís un edifici amb personalitat pròpia.
El resultat és una arquitectura que és el millor aparador possible de l'obra de l'artista.
- Les famílies podran conèixer l'univers Miró a través dels tallers, espectacles i visites relacionats amb l'exposició permanent.
- Els centres educatius trobaran una àmplia oferta d'activitats i material didàctic.
Jaume Freixa, l'arquitecte encarregat de l'ampliació de la Fundació Joan Miró, ens guia pel museu del millor art d'avantguarda
Vista de l'ermita de Sant Quirc de Durro.
Tres vistes de l'absis central de Sant Climent de Taüll: sense pintures, amb la reproducció de les pintures i amb mapping) / Departament de Cultura.
Interior de l'ermita d'Erill la Vall.
Vista de l'ermita de Santa Maria de Cardet.
En aquesta petita vall del Pirineu hi trobem un conjunt d' esglésies i ermites excepcionals que s'erigeix com el bressol i la màxima expressió de l' art romànic català.
Declarat Patrimoni de la Humanitat per la Unesco l'any 2000, el conjunt de la Vall de Boí el conformen Sant Climent i Santa Maria de Taüll, Sant Joan de Boí, Santa Eulàlia d'Erill la Vall, Sant Feliu de Barruera, la Nativitat i Sant Quirc de Durro, Santa Maria de Cardet i l'Assumpció de Cóll.
Totes les esglésies són visitables excepte Sant Quirc de Durro i l'Assumpció de Cóll.
D'estil romànic llombard, les esglésies de la Vall de Boí són temples funcionals i senzills d'una o tres naus, erigits amb petits carreus de granit.
Les cobertes són embigats de fusta o voltes de canó.
I és que aquestes esglésies són el reflex artístic d'una societat austera, lligada a l'entorn natural i fortament jerarquitzada.
L'interior de les esglésies estava decorat amb pintures murals i talles.
Les figures hieràtiques (amb les imatges de la verge i els sants i la figura dominant del Pantocràtor ) i el joc de colors caracteritzen unes pintures simbòliques i de gran creativitat, que representen una de les fites més altes de l'art romànic a nivell internacional.
Ja a finals del segle XIX i principis del XX, el conjunt romànic va fascinar els intel·lectuals de la Renaixença.
Josep Puig i Cadafalch, entre d'altres, i institucions com l' Institut d'Estudis Catalans contribueixen a la revalorització i conservació de l'art del Pirineu.
Avui una bona part de les pintures, talles i mobiliari es conserva a diferents museus catalans, especialment al Museu Nacional d'Art de Catalunya (MNAC).
Tot i així, moltes de les esglésies compten amb importants fragments de pintura mural i escultures romàniques originals, a més de reproduccions de les que es conserven als museus.
En el cas de Sant Climent de Taüll, un modern mapping recrea els frescos originals de l'absis i ofereix una experiència immersiva del que va ser el moment de la seva creació.
Alhora, la visita al conjunt d'esglésies es pot complementar amb el Centre del Romànic de la Vall de Boí.
Et convidem a recórrer el conjunt romànic de la Vall de Boí i gaudir del bressol de l'art romànic català.
Història i art en un entorn privilegiat que no et pots perdre!
Centre del Romànic de la Vall de Boí
25528 Erill la Vall (la Vall de Boí)Tel. (+34) 973 69 67 15
Fes un cop d'ull a una mostra única de la plasmació artística dels valors espirituals de la societat medieval catalana
Restes del Fòrum Provincial romà.
Tarragona i el seu entorn conserven vestigis de primer ordre de l'empremta romana a la península Ibèrica.
El conjunt arqueològic de Tarraco va ser declarat Patrimoni Mundial l'any 2000: el desenvolupament urbanístic de la ciutat, així com la densitat i la qualitat de les restes, el converteixen en un bé universal i incomparable.
El conjunt arqueològic inclou diversos monuments del segle III aC fins el VI dC, que es troben en molt bon estat de conservació.
Tots ells són característics d'una capital de província com va ser l'antiga Tarraco.
Hi destaquen les muralles com a construcció més antiga de la ciutat i exemple d'enginyeria militar.
Del fòrum, la gran plaça on es concentrava bona part de la vida pública, se'n conserva un tram del porticat de la basílica i part d'un carrer; la resta del conjunt estaria encara amagada sota la trama d'edificacions modernes existents.
El teatre es va aixecar en una àrea fora muralla molt propera al fòrum aprofitant el pendent del terreny, tal com era habitual.
Se'n conserven de forma parcial els tres elements estructurals que defineixen un teatre romà: cavea (o graderia), orchestra i scaena.
Al circ, l'espai on es disputaven les curses de carros, es pot apreciar avui dia bona part de les voltes i alguns trams de graderia, restes de la façana exterior i del podium, així com algunes de les monumentals portes d'accés a l'edifici.
Però sens dubte, l' amfiteatre és la construcció més icònica de la petja romana a la ciutat, i completa la trilogia d'edificis d'espectacles.
Presenta la característica arena –on es desenvolupaven els espectacles, envoltada per la cavea per acomodar el públic; les restes visibles actualment a l'arena corresponen a una basílica i a l'església romànica de Santa Maria del Miracle (s.
XII), construïdes al mateix indret en què van patir martiri els sants tarragonins Fructuós, Auguri i Eulogi.
Als afores de la ciutat, prop del riu Francolí, la necròpoli paleocristiana conforma una de les àrees d'enterrament més extenses i importants de Tarraco: cementiri excepcional, està considerat dels més grans i importants de tot l'occident de l'Imperi romà, amb més de 2.000 inhumacions.
Als voltants de Tarraco trobem altres construccions de gran rellevància com per exemple l' aqüeducte de les Ferreres (Pont del Diable), l' arc honorífic de Barà, la Vil·la romana de Centcelles, la pedrera del Mèdol o la vil·la dels Munts, entre altres.
Fundada com a campament militar per Gneu Corneli Escipió, Tarraco va prosperar tan gràcies a la seva situació costanera com al seu emplaçament en relació a les vies terrestres cap l'interior peninsular.
Així doncs, la ciutat es va convertir en colònia romana, cap d'un conventus -demarcació judicial- i capital de la província de la Hispània Citerior o Tarraconense.
- Passeja per Tarragona mentre vas descobrint les restes de la Tarraco romana que hi ha per la ciutat.
- Reviu l'època romana amb el festival Tarraco Viva que se celebra el mes de maig.
Tàrraco sorgeix arran de l'arribada dels exèrcits romans a la Península Ibèrica, en el marc de la Segona Guerra Púnica, la confrontació bèl·lica entre romans i cartaginesos
La fàbrica modernista Vapor Aymerich, Amat i Jover és una de les millors mostres de l'arquitectura industrial modernista de Catalunya.
Projectada per l'arquitecte Lluís Muncunill i inaugurada l'any 1908, és actualment la seu central del Museu Nacional de la Ciència i la Tècnica de Catalunya (mNACTEC).
Amb la seva característica coberta de lluernes de volta catalana sostingudes per pilars de ferro colat, i una xemeneia de 42 m d'alçada, l'edifici acollia tot el procés de transformació de la llana, des de l'entrada en flocs fins a la sortida en teixits acabats.
El nom amb el qual es coneix popularment la fàbrica, el Vapor, prové de la seva utilització de la màquina de vapor com a força motriu fins el 1914.
Precisament el seu passat fabril és el que dóna forma a l'actual museu.
L'objectiu del mNACTEC és preservar i difondre el patrimoni científic, tècnic i industrial català i mostrar-nw la incidència social.
Les exposicions permanents fan un repàs a temes com la indústria tèxtil, les fonts d'energia, la informàtica, la química i el transport, entre d'altres.
El mNACTEC també articula un Sistema Territorial que agrupa 27 museus i espais especialitzats en patrimoni industrial, ciència i tecnologia.
Cadascun d'ells ofereix una visió temàtica única i explica la industrialització en una part del territori català, tenint en compte tant els aspectes tècnics com els socials i els culturals.
- A banda de les exposicions permanents, temporals i itinerants, el museu ofereix experiències per entendre de primera mà els processos industrials, científics i tecnològics.
- El Sistema Territorial del mNACTEC ofereix activitats com tallers teatralitzats i visites als 27 museus tant per a escoles com per a famílies.
Museu Nacional de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya
El monestir d'Escaladei es funda el 1163 a petició del rei Alfons I el Cast, amb la intenció de colonitzar i cristianitzar la Catalunya Nova als musulmans.
El lloc escollit és la Vall d'Oliver, als peus de la serra del Montsant, on diu la llegenda que un pastor va somiar uns àngels pujant al cel per una escala: Escaladei, l'escala cap a Déu.
Sobre el sòl rocós de la zona s'estenen els cultius de vinya i oli, dos elements que suposaran la dinamització comercial de tota la comarca.
El seu moment de màxim esplendor s'inicia al segle XVI, quan és un dels focus d'entrada del Renaixement a Catalunya, i s'allarga fins al segle XVIII, en aquests tres segles el conjunt monàstic és ampliat fins a la seva configuració definitiva.
Actualment, de l'antic conjunt cartoixà d'Escaladei es conserven les estructures, ara com una ruïna romàntica.
La visita permet fer un recorregut exterior pels 3 claustres (un d'ells reconstruït), l'església, el refectori i una cel·la reconstruïda.
Són les restes dels 600 anys d'història d' un dels monestirs medievals i moderns més importants de Catalunya.
- Les famílies poden participar a les activitats preparades per descobrir l'equipament d'una manera lúdica.
- Diversos itineraris conviden els estudiants a conèixer tant la vida a la cartoixa com el seu entorn.
La cartoixa que va veure néixer el Priorat i els seus vins