Ara fa uns instants he tingut l'oportunitat de passejar per primer cop per l'exposició que avui presentem: "Reuters mira el món".
És difícil de descriure el sentiment que provoca caminar tranquil·lament entre les escenes que reviuen els fotògrafs de Reuters en aquestes parets.
He pogut veure mares plorant per la mort dels seus fills, nens famèlics implorant un tros de pa amb la mirada perduda, centenars d'homes asseguts en una embarcació sense rumb anhelants d'arribar vius a la terra ferma del món occidental...
He vist també el terrorisme dibuixat en forma de ciment esmicolat, i m'he emocionat en veure la desgràcia que queda darrera el pas d'un cicló o un huracà...
Entre l'any 2000 i el 2005 realment van succeir moltes coses i de vegades la memòria és selectiva i ens empeny a oblidar moments, situacions claus per a les nostres vides, per a les vides particulars d'individus desconeguts, i alhora per a la humanitat.
El privilegi que tenim avui, i el missatge que entenc que hauríem d'extreure d'aquesta exposició, és que no podem oblidar aquests episodis que, malauradament, es veuen massa influïts per les modes informatives del dia a dia.
En un món globalitzat com el que vivim es donen, sovint, certes incongruències.
Com pot ser que més de 200.000 persones (algunes estimacions apunten que són mig milió) hagin estat assassinades i 2,5 milions desplaçades de Darfur des de principis de 2003 i el testimoni d'aquestes víctimes només es conegui a través d'una informació de dos minuts al telenotícies?
Què en pot aprendre el ciutadà si la informació se cenyeix als fets però no en les causes?
Coneixem la interrelació que es crea entre un conflicte armat i un altre?
Entenem quin efecte pot provocar en una família o un nen de l'Àfrica la signatura que es fa en un despatx de Nova York sobre un document que estableix les tones de producció demandades d'un producte agrari o d'un combustible orgànic?
Quan observes tot aquest recull de fotografies descontextualitzades t'adones que cada decisió que es pren pot tenir un efecte directe sobre un individu que viu a l'altra punta del planeta.
I és per aquest motiu que ens cal seguir trobant-nos cada dia amb la mirada d'aquest nen que plora perquè fa mesos que no plou o les banderes ensangrentades d'una nació que fa anys que malda per la seva independència.
Els testimonis fotogràfics que avui presentem ens permeten seguir recordant i alhora ens obliguen a fer-nos preguntes.
L'exposició es titula en anglès "L'estat del món" i és així, de fet, com és el món.
Un joc de contrastos on la tecnologia puntera s'equipara amb les terres devastades pels desastres naturals, on el show business del món cinematogràfic acapara més minuts a la televisió i més pàgines a revistes i diaris que les repressions militars a desenes de països o on una cimera bilateral entre dos grans potències mundials congrega més interès periodístic que els efectes físics i psicològics que provoca en els nens guerrillers la fi d'una gerra civil al seu país.
Amb el recorregut per aquests àmbits, els autors ens plantegen el repte que siguem nosaltres mateixos els qui ens qüestionem com és el món en el que vivim i quin és el món que volem construir.
Hem d'entendre les regles del joc internacional com una imposició o podem fer la nostra aportació per millorar-les?
Estic segura que molts de vosaltres, com jo mateixa, heu arribat a una conclusió més ferma aquest matí.
Estic segura que molts de vosaltres haureu vist en els ulls d'aquests nens, d'aquests soldats o aquestes mares, el reflex del vostre desig de participar.
De participar en aquest món, però que aquest món, el vostre, sigui el millor del móns.
Reuters mira el món, però, de fet, som tots nosaltres qui el construïm.