El present Dictamen té per objecte el Projecte de decret de regulació de la Xarxa de Serveis d'Informació, Difusió i Atenció Turística de Catalunya, dedicat a l'ordenació dels serveis d'informació, difusió i atenció turística de Catalunya.
El text del Decret consta d'una exposició de motius, 26 articles, sis disposicions addicionals, dues disposicions transitòries, una disposició derogatòria, una disposició final i dos annexos.
L'exposició de motius presenta el marc normatiu de la norma projectada i recorda els mandats de la Llei 13/2002, de 21 de juny, de turisme de Catalunya, entre d'altres, d'incrementar els corrents turístics, d'apostar per un turisme de qualitat i d'emmarcar tot l'esforç a realitzar en els propers anys en el fet que l'activitat turística constitueix, entre d'altres, un sector estratègic per a l'economia i l'ocupació catalanes.
La Llei 13/2002 també subratlla la conveniència d'atendre i respectar especialment els drets dels usuaris turístics, de garantir-los un tracte adequat i d'oferir-los uns serveis de qualitat.
És justament en aquest àmbit on neix el Projecte de decret i on vol incidir més intensament, i posa en mans dels visitants un ventall de serveis d'atenció a les seves necessitats que s'estructuren en diverses tipologies.
Aquesta voluntat ja havia estat palesada també, d'una manera expressa, en l'antecedent immediat de la norma objecte de dictamen 'el Decret 94/1994, de 2 de març, de creació d'una Xarxa d'Oficines de Turisme de Catalunya', mitjançant el qual ja es varen crear uns equipaments turístics al servei del visitant.
En qualsevol cas, i tancant en aquest punt les referències a la Llei de turisme de Catalunya, es vol palesar expressament que aquella disposició es troba dins el radi de les normes amb rang de llei afectades per la Llei 5/2010, de 26 de març, de bases de delegació en el Govern de la potestat legislativa per a l'adequació de la Directiva 2006/123/CE del Parlament Europeu i del Consell, de 12 de desembre, relativa als serveis en el mercat interior i que, en consideració a aquest punt, hom considera que hauria estat especialment oportú, per raons de seguretat jurídica, reflectir-ho en el text que és objecte d'anàlisi per aquesta Comissió.
Pel que fa a l'articulat, es desglossa fonamentalment en tres parts.
La primera (títol primer) es dedica als Serveis d'Informació, Difusió i Atenció Turística de Catalunya (IDAT) i ofereix fonamentalment conceptes i definicions que ajuden a entendre què és la Xarxa, els serveis que integra i la seva forma de prestació.
La segona part de l'articulat de la disposició analitzada (títol segon) se centra en la regulació dels anomenats Centres d'Acollida Turística (CAT) i en la seva incorporació a la Xarxa de Centres d'Acollida (Xarxa CAT).
Per la seva banda, el títol tercer regula les oficines de turisme i la seva integració en la Xarxa d'Oficines de Turisme de Catalunya, i també regula els Punts d'Atenció Turística (PAT) com a equipaments descentralitzats que depenen de les oficines i els anomenats productes CAT.
Amb aquest articulat cal entendre que es compliria amb alguns aspectes pendents dels que determinava el Pla Estratègic de Turisme de Catalunya 2005-2010 (PETC), justament en els punts en què reclamava que calia modernitzar i millorar la informació turística a disposició del visitant per tal de generar una imatge de Catalunya com a destinació turística d'alt nivell.
De forma més concreta, es vincularia amb dues de les accions estratègiques individualitzades en el si d'aquell Pla: l'actualització i racionalització de la senyalització amb finalitats turístiques i, fonamentalment, la tipificació, estructuració, consolidació i integració de la Xarxa de les Oficines d'Informació Turística.
També es vincularia directament amb aquell Pla en els punts en què s'hi preveu la creació d'una Xarxa de Centres d'Interpretació i Acollida Turística de Catalunya.
En conclusió, doncs, l'objectiu final del Decret és el d'integrar en una xarxa general tant aquests indrets com també els Serveis d'Informació, Difusió i Atenció Turística, és a dir, els diversos equipaments i instal·lacions, tot això sense perjudici de quina sigui la seva diversitat i la seva titularitat.
La Comissió Jurídica Assessora és competent per a emetre dictamen preceptiu respecte dels projectes de reglaments o disposicions generals que es dictin per a desplegar les lleis i les seves modificacions, segons el que disposa l'article 8.2.b) de la Llei 5/2005, de 2 de maig, reguladora de la Comissió Jurídica Assessora, com ara és el cas.
La proposta normativa que és objecte d'examen desplega parcialment la Llei reguladora del turisme de Catalunya (Llei 13/2002, de 21 de juny).
La matèria objecte del Decret que examina aquesta Comissió ja ha estat sotmesa en aquests darrers anys a una regulació específica parcial que pretenia ordenar-la, concretament, la que actualment és encara vigent i que es pretén derogar en un futur.
Es tracta del Decret 94/1994, de 22 de març, pel qual es crea la Xarxa d'Oficines de Turisme de Catalunya, que va ser modificat mitjançant el Decret 300/1998, de 17 de novembre.
Per tant, ateses les consideracions anteriors, la necessitat d'emetre aquest Dictamen per part de la Comissió Jurídica Assessora és conseqüència directa del caràcter de la disposició que es dicta d'acord amb allò que s'acaba d'exposar.
En l'examen de casos com el present, en què es dictamina sobre un projecte normatiu, és doctrina reiterada d'aquesta Comissió que l'abast de l'actuació comporta l'estudi de la competència de la Generalitat de Catalunya; l'habilitació del Govern o del conseller o la consellera, si escau, per a dictar la norma en qüestió; la comprovació que s'hagin seguit els tràmits procedimentals previstos en la llei per a elaborar-la; i, especialment, la legalitat del text normatiu.
Tot això, sens perjudici que es puguin formular també suggeriments sobre aspectes que podrien millorar la norma o en relació amb eventuals deficiències que hagin estat detectades i que hom consideri que cal evitar.
Competència de la Generalitat i habilitació del Govern
La competència de la Generalitat per a dictar el Projecte de decret de regulació de la Xarxa de Serveis d'Informació, Difusió i Atenció Turística de Catalunya s'insereix en la matèria de turisme regulada en l'article 171 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya.
En aquest precepte es determina que 'Correspon a la Generalitat la competència exclusiva en matèria de turisme, que inclou en tot cas: a) L'ordenació i la planificació del sector turístic. [...] i c) La regulació i la classificació de les empreses i els establiments turístics i la gestió de la xarxa d'establiments turístics de titularitat de la Generalitat'.
L'article 171 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, fonamentalment en aquests punts, és, doncs, el precepte que sustenta formalment el Projecte de decret.
D'acord amb l'article 110 de l'Estatut, quan una matèria, com aquesta, es atribuïda a la Generalitat de forma exclusiva, correspon a la Generalitat la potestat legislativa, la potestat reglamentària i la funció executiva.
Confirmada, doncs, la competència de la Generalitat en els termes acabats d'expressar, esdevé necessari fer un esment a l'habilitació del Govern per a aprovar aquest Decret.
Doncs bé, el Govern de la Generalitat té atribuïda directament la potestat reglamentària amb caràcter general per l'article 68.1 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, d'acord amb l'Estatut i les lleis.
L'article 39 de la Llei 13/2008, del president de la Generalitat i del Govern, estableix que correspon al Govern la titularitat de la potestat reglamentària en l'exercici de les competències de la Generalitat.
Per la seva banda, l'article 40 d'aquesta norma també determina que les disposicions generals que siguin dictades pel Govern han d'adoptar la forma de decret.
En aquest supòsit que s'examina, i d'una manera més precisa, cal esmentar també que la Llei de turisme de Catalunya ja determina, en l'article 67, que correspon a la Generalitat 'a) El desplegament i l'execució de les mesures d'ordenació i promoció del turisme determinades per aquesta Llei'.
També, en la disposició final segona, es determina que es faculten el Govern i el conseller o la consellera competent en matèria de turisme perquè dictin les disposicions necessàries per a desenvolupar i aplicar aquesta llei.
Per acabar, cal esmentar així mateix que l'article 72 de la Llei de turisme de Catalunya, apunta que s'han d'establir per reglament aspectes que veritablement s'ha constatat que apareixen en la disposició objecte d'examen; concretament, es diu que caldrà que un reglament estableixi 'les funcions, els serveis, el règim horari mínim i la resta de requisits que han de complir les oficines integrades a la Xarxa d'Oficines de Turisme de Catalunya i els avantatges o les prestacions de l'Administració de la Generalitat a què poden accedir, i també el procediment per a sol·licitar l'adhesió voluntària a la Xarxa'.
El procediment d'elaboració del Decret
En aquest apartat correspon analitzar el procediment que s'ha seguit per a aprovar la proposta normativa, la qual cosa es farà a partir de l'anàlisi de l'expedient de tramitació.
D'entrada, cal esmentar que l'expedient tramès a aquesta Comissió es troba indexat i foliat adequadament i que l'integren la totalitat dels documents que han d'acompanyar el Projecte de decret (documents 1-62).
Es vol advertir que el document número 7 té aparentment el mateix contingut que el document número 5, i que el document número 16 (pàg.
144 a 229) integra fonamentalment dissenys gràfics (normativa d'aplicació a la imatge corporativa) dels Centres d'Acollida Turística (CAT); en l'expedient, aquests dissenys són anomenats Manual de retolació i projecte tècnic bàsic modular de CAT.
En general, cal fer un judici valoratiu de caire positiu sobre la tramitació d'aquest Projecte de decret, però, així mateix, cal fer algunes consideracions per a posar de manifest alguns aspectes rellevants de l'expedient o que hi hagin estat especialment debatuts.
En general, com es pot constatar, els documents i actuacions que hi consten mostren que aquesta disposició reglamentària ha respectat en la seva tramitació les normes generals de procediment que són aplicables a l'elaboració de disposicions reglamentàries, que es troben regulades en els articles 63 a 65 de la Llei 13/1989, de 14 de desembre, d'organització, procediment i règim jurídic de l'Administració de la Generalitat de Catalunya.
Com s'ha dit, la tramitació s'inicia amb un Projecte de decret de 31 de juliol de 2009, al qual han seguit vuit versions posteriors.
En el primer document de l'expedient (pàg.
1), el títol del Projecte es refereix a la Regulació i gestió dels equipaments d'informació, difusió, dinamització i atenció turística de Catalunya.
Més endavant, el títol de la norma projectada canvia i passa, a partir d'aquell moment, a ser el Projecte de decret de regulació de la Xarxa de Serveis d'Informació, Difusió i Atenció Turística de Catalunya.
La norma és impulsada des de la Direcció General de Turisme (Departament d'Innovació, Universitats i Empresa).
La disposició que es projecta ha estat sotmesa a tràmit de consulta interdepartamental mitjançant el SIGOV en un parell d'ocasions; a tràmit d'informació pública i també, com consta en els antecedents d'aquest Dictamen, a audiència de diverses entitats i organismes.
Es vol apuntar expressament que, en l'expedient, no consta l'acta de la sessió de la Comissió de Govern Local celebrada el 17 de març de 2010, només el certificat del secretari.
La Comissió Jurídica Assessora ja ha advertit en diverses ocasions que cal que en l'expedient constin les actes de les sessions dels òrgans administratius, sobretot en situacions en què el certificat dóna fe que l'acord s'adoptà sense consens, com és en aquest cas.
Així es va dir en els dictàmens 227/04 i 195/05.
Des de la Sentència del Tribunal Suprem de 12 de maig de 1999, no sembla suficient incorporar només el certificat de l'acord que assenyala que la Comissió de Govern Local ha informat favorablement sobre el Projecte, i això és així perquè 'la finalitat del procediment no és tant conèixer la majoria per la qual s'adopta l'acord com donar a conèixer al Govern, que ha d'aprovar la norma, el debat previ que hagi tingut lloc, per tal que estigui en la millor condició per a adoptar la solució que requereixi l'interès general' (Dictamen 235/08).
En el mateix sentit es pronuncien els dictàmens 197/09, 330/09 i 178/10.
Consten a l'expedient que, en data 27 i 29 d'abril de 2010 i 6 de maig de 2010, la Direcció General de Pressupostos i el Departament d'Agricultura i Acció Rural van fer observacions, que van ser valorades mitjançant informes de 7 i 10 de maig per part de la Direcció General de Turisme.
La Direcció General de Pressupostos, des del punt de vista estrictament pressupostari, condiciona l'informe a l'aprovació, per part de l'òrgan competent, de la despesa pluriennal necessària per a poder fer front al pagament de les obligacions econòmiques a càrrec de la Generalitat, que es derivarien de l'aprovació del Projecte de decret.
A aquest informe, la Direcció General de Turisme respon explicitant que l'aprovació de la despesa pluriennal és independent del Projecte normatiu que es tramita 'i de la seva eficàcia jurídica', perquè el que s'ha fet és, únicament, valorar l'oportunitat de concertar amb l'Associació d'Ens Locals de la Xarxa CAT un suport econòmic per a impulsar aquests equipaments.
Al seu entendre, la memòria econòmica del Decret es refereix a aquesta valoració econòmica d'un futur suport via conveni.
Per acabar, cal esmentar també que, posteriorment a l'entrada en aquesta Comissió Jurídica Assessora del Projecte normatiu, consta que el Departament d'Agricultura i Acció Rural ha presentat altres observacions a la proposta normativa, de les quals ha sorgit el redactat de l'article 14.4 del Projecte de disposició.
En aquesta fase final no hi ha intervingut, que es tingui coneixement, l'Assessoria Jurídica (el darrer informe jurídic és de 20 d'abril de 2010) ni el Consell Tècnic de la Generalitat (que va intervenir el 27 d'abril de 2010).
Aquestes actuacions són impròpies d'una correcta i regular tramitació de les normes.
Del resultat de l'anàlisi conjunta i detallada de cada un dels documents que s'adjunten al Projecte de decret, aquesta Comissió Jurídica Assessora conclou, com ja s'ha dit, que, mes enllà de les incidències assenyalades, en general, s'han respectat els tràmits procedimentals exigibles en l'elaboració de les disposicions de caràcter general, i, en conclusió, que la disposició en projecte gaudeix del rigor formal exigible a aquestes disposicions.
V. Contingut del Projecte de decret
En primer lloc, cal fer referència al títol I, dedicat als Serveis d'Informació, Difusió i Atenció Turística de Catalunya.
En aquest conjunt de preceptes la norma comença a desgranar l'articulat, i estableix, en primer lloc, quin és l'objecte de la disposició, els conceptes de serveis regulats per la norma, explicitant qui cal entendre que realitza la prestació d'aquests serveis i quines són les formes de prestació possibles, i estableix també, finalment, com es duu a terme la integració dels equipaments turístics en la nova Xarxa d'Informació, Difusió i Atenció Turística de Catalunya (IDAT).
L'article 2 es dedica als conceptes i, en concordança amb allò que avançava l'exposició de motius de la norma, explicita, en primer lloc, què cal entendre exactament per Xarxa IDAT, però sense procedir a crear-la formalment.
Fóra convenient 'de la mateixa manera que es va fer en el seu moment amb el Decret 94/1994, de 22 de març, pel qual es creava la Xarxa d'Oficines de Turisme de Catalunya', procedir a explicitar que efectivament es crea la Xarxa, i determinar, en el mateix punt, quina és la seva finalitat i quins elements l'integren; aspectes que efectivament apareixen en altres punts de l'articulat.
Tot i així, la Llei de turisme de Catalunya únicament preveu la Xarxa d'Oficines de Turisme, que només és una de les parts integrants de la Xarxa IDAT.
Els serveis que es volen identificar amb aquesta Xarxa IDAT són tres: el servei d'informació turística, el servei de difusió turística i el servei d'atenció turística.
També integra una funció més àmplia, la de dinamitzar el teixit turístic del territori, que persegueix la coordinació i col·laboració de l'oferta turística existent i optimitzar sinèrgies.
Els tres serveis esmentats són definits com a activitats.
En aquest sentit, aquesta Comissió entén que fóra recomanable una nova formulació o un nou redactat de l'article, que previsiblement milloraria en part la difícil comprensió que pot comportar una primera lectura.
En qualsevol cas, tornant a la tipologia de serveis que esmenta i, de forma específica, pel que fa al servei de difusió turística, concretament quan es diu que els productes o serveis turístics reservats a agents de viatge únicament podran ser comercialitzats amb la concurrència d'aquests, també, per imperatius de dret comunitari i de dret intern, seria convenient que declarés que en tot cas es garantirà la igualtat de tracte i la lliure competència per als agents que participen en aquest sector del mercat.
Únicament d'aquesta manera el servei de difusió serà compatible amb allò que disposen el dret comunitari europeu i el dret intern.
En el mateix sentit, aquesta consideració també és traslladable als articles 11 i 14 del Projecte de disposició.
En tot cas, l'habilitació legal per a realitzar aquest tipus d'activitats la preveu l'article 72.4 de la Llei de turisme de Catalunya només per a les oficines integrades a la Xarxa d'Oficines de Turisme.
L'ampliació als equipaments CAT no deixa de generar riscos de confusió que cal evitar.
L'article 3 és important per a entendre la resta de l'articulat.
L'article es dedica a la prestació dels tres serveis esmentats i recorda que els titulars i les persones prestadores d'aquests serveis i funcions són les administracions territorials amb competències sobre turisme, i també les entitats privades que s'ajustin a allò que determina la norma.
Fóra convenient que, en alguns aspectes d'aquest precepte, la redacció guanyés en precisió.
En qualsevol cas, la prestació dels serveis IDAT es realitza mitjançant dos tipus d'equipaments turístics, els quals seran objecte, posteriorment, d'un tractament més detallat: els Centres d'Acollida Turística (CAT) i les Oficines de Turisme (OT), que poden ser de titularitat pública, privada o mixta.
Tant els CAT com les OT s'incorporen a dues xarxes, per una banda la de Centres i per l'altra la d'Oficines, i ambdues s'integren en una xarxa més àmplia, la Xarxa d'Informació, Difusió i Atenció Turística de Catalunya (IDAT).
El títol segon (articles 5 a 17) es dedica als Centres d'Acollida Turística (CAT), que són configurats com a equipaments turístics tematitzats que es creen al voltant del patrimoni català i d'una temàtica concreta.
En l'annex II de la proposta normativa ja es localitzen els deu equipaments CAT que conformen la Xarxa CAT.
Com s'ha dit, aquesta Xarxa és una nova creació que no està prevista a la Llei de turisme, i només el caràcter voluntari de la seva configuració pot facilitar l'acceptació del seu règim tal com es regula al projecte.
En relació amb els serveis, n'hi ha alguns de prestació obligatòria per part dels CAT, com són els d'informació, difusió i atenció turística i els de degustació, mostra i venda de productes.
Cal parar especial atenció en aquesta darrera qüestió, regulada en l'article 14 de la norma.
En aquest precepte es diu que anualment la Direcció General de Turisme actualitzarà una llista, limitativa, de productes que són de comercialització preceptiva per part dels CAT, malgrat que també puguin arribar a ser comercialitzats fora de la Xarxa CAT.
Es tracta de productes que, si són agroalimentaris, únicament podran incorporar la marca CAT quan ja disposin, prèviament, de distintius d'origen, qualitat i garantia d'acord amb la normativa vigent de qualitat agroalimentària, ordenació vitivinícola i, en general, dels que es regulin a la normativa sectorial.
Està clar que l'objectiu final és que cal oferir en aquestes instal·lacions una imatge uniforme, identificada amb el disseny de la marca CAT.
D'aquesta marca, la Llei de turisme de Catalunya (en l'article 28, que porta per rúbrica 'Catalunya com a marca turística') ja estableix que '1.
En la promoció dels recursos turístics s'ha de fomentar la projecció interior i exterior de Catalunya com a oferta o marca turística global que integra i respecta la resta de marques catalanes'.
També el Pla de Turisme esmentat, en el programa 3, acció 3.2, es fa ressò de la necessitat de crear una línia de marxandatge i de productes autòctons de Catalunya, tot dient que 'Catalunya té en aquests moments una mancança de productes comercials distintius de la seva identitat [...]
Es proposa crear una línea de productes amb la voluntat d'unificar el marxandatge de productes promocionals autòctons de Catalunya, de les seves diverses comarques, regions o marques turístiques'.
Nogensmenys pel que fa a allò que disposa l'article 14 es vol advertir del risc que en la seva aplicació es pugui interpretar que es vulnera el dret de la competència en la mesura que s'afavoreixen uns determinats productes d'un segment del mercat en detriment d'altres.
Es tracta, no cal oblidar, de productes que competeixen en el mateix mercat (del producte i del territori), alguns dels quals serien fomentats directament des de la pròpia administració catalana, i que poden alterar en aquest sentit els equilibris del mercat.
La promoció de productes locals, en si mateixa, podria arribar a afectar, d'una altra banda, el principi de lliure circulació de mercaderies si es pogués interpretar que estaria afavorint la compra de productes autòctons per davant de productes d'altres territoris sense basar-se en la qualitat i només en la procedència.
En qualsevol cas, en atenció a allò que acaba de ser exposat, sí que és del tot necessari, si es manté el precepte, explicitar quin serà el procediment que se seguirà per a confegir els llistats de productes, per tal que aquest procediment permeti conèixer adequadament quan i com seran articulades algunes de les garanties que necessàriament hauria de contenir el procediment: motivació, igualtat de condicions, audiència, publicitat, etc.
Hi ha altres aspectes a retenir, com que la proposta normativa determina, per exemple, la titulació que ha de tenir la persona encarregada del servei d'informació.
Concretament, es tracta d'una diplomatura en turisme o equivalent, o bé un cicle superior de formació professional en una especialitat determinada.
Aquest requisit hauria de ser completat amb la possibilitat que l'atenció al públic pugui ser duta a terme per altres persones amb estudis superiors diferents als que esmenta la norma.
Els articles 16 i 17 regulen les incorporacions i exclusions a la Xarxa CAT.
En resum, la incorporació es vehicula pel que fa als CAT de titularitat pública a partir de la signatura d'un conveni entre el titular i el departament de la Generalitat que exerceix les competències en matèria de turisme; conveni que cal entendre que serà objecte de renovació periòdica.
La seva signatura comporta la inscripció en el Registre de turisme de Catalunya i l'adhesió a la Xarxa.
Aquesta ha estat la fórmula seguida fins a la data, i per tant, la que ha tingut a veure amb els CAT que hi consten a l'annex 2.
De totes maneres, i en connexió amb aspectes que ja han estat avançats prèviament, en el supòsit que ens trobem pròpiament davant de futurs CAT de titularitat privada, la proposta normativa està mancada de la necessària concreció sobre la forma i procediment a seguir per a l'accés i per al cessament en l'activitat CAT (i exclusió de la Xarxa).
Caldria superar l'ambigüitat en què es mou el text normatiu pel que fa al veritable mecanisme de col·laboració que regirà entre aquest futur CAT i l'administració de la Generalitat i incorporar les necessàries adaptacions que se'n derivin en els articles 16 i 17 de la norma.
Es possibilita, d'una altra banda, l'associació entre titulars dels equipaments CAT 'i caldria valorar fins a quin punt no es podria incorporar una previsió similar per a les oficines de turisme, a les quals es farà al·lusió posteriorment, perquè indubtablement poden associar-se, d'una manera semblant com ho fan les CAT'.
Pel que fa al cessament en l'activitat CAT i l'exclusió de la Xarxa, aquests poden esdevenir per extinció i no-renovació del conveni o per incompliment de les condicions de funcionament de l'equipament o de les exigències contingudes en la proposta normativa que és objecte d'examen.
Es fonamental entendre que s'està en presència d'un veritable procediment administratiu de revocació d'actes favorables, i per tant cal aplicar-hi totes les garanties previstes en la legislació de caràcter general.
El títol tercer (articles 18 a 26) es dedica a les oficines de turisme (OT), les quals són configurades com a equipaments turístics (article 18) que han de disposar de serveis i proveir de prestacions determinades, tant pel que fa a la informació turística i difusió turística, com pel que fa a l'atenció turística (article 21).
Les OT existents a Catalunya poden integrar-se voluntàriament en la Xarxa d'Oficines de Turisme de Catalunya i, si aquest és el cas, s'incorporaran així al Registre de Turisme de Catalunya.
Sobre aquest aspecte s'incidirà posteriorment.
Únicament cal recordar ara que, d'acord amb allò que disposa l'article 59 de la Llei de turisme de Catalunya, '3.
L'Administració de la Generalitat ha de fomentar l'adhesió de les oficines de turisme a la Xarxa d'Oficines de Turisme de Catalunya, i ha de vetllar també perquè disposin de la informació turística general editada per la Generalitat i dels materials de promoció de Catalunya com a marca turística'.
L'article 72 de la Llei de turisme de Catalunya també determina que: '1.
La Xarxa d'Oficines de Turisme de Catalunya constitueix un sistema integrat i coordinat d'informació i atenció als usuaris turístics.
Les oficines que s'hi integrin han de promoure la imatge de Catalunya com a marca turística i han de disposar d'un nivell d'informació, de serveis i de materials que tingui un mínim d'homogeneïtat i sigui suficient per a atendre els usuaris turístics.
La Xarxa d'Oficines de Turisme de Catalunya és integrada per les oficines de turisme de l'Administració de la Generalitat, de les comarques d'interès turístic i dels municipis turístics i per totes les oficines turístiques, públiques o privades, que s'hi adhereixin voluntàriament.
S'han d'establir per reglament les funcions, els serveis, el règim horari mínim i la resta de requisits que han de complir les oficines integrades a la Xarxa d'Oficines de Turisme de Catalunya i els avantatges o les prestacions de l'Administració de la Generalitat a què poden accedir, i també el procediment per a sol·licitar l'adhesió voluntària a la Xarxa.
Les oficines integrades a la Xarxa d'Oficines de Turisme de Catalunya que siguin creades i regides per una administració pública poden en qualsevol cas fer reserves d'allotjament i de serveis turístics, a sol·licitud dels usuaris turístics'.
Tornant als aspectes propis d'una oficina de turisme que es contenen en la proposta de norma i, concretament, en relació amb la informació turística que des d'aquests equipaments cal que sigui facilitada al visitant, hom pot considerar excessiu determinar que la informació en qüestió hagi de venir sempre acompanyada de 'totes' les publicacions i el material gràfic disponible sobre l'oferta sol·licitada (article 21 in fine).
Pel que fa a la difusió turística, s'entén que seria suficient esmentar la voluntat de personalitzar en tot allò que sigui possible la informació turística per als visitants concrets que arriben, perquè coneguin els recursos i els serveis que els puguin ser més atractius, sense arribar a determinar, com es veu en la redacció actual del precepte, que cal estar a les condicions subjectives de la persona usuària turística o fer referència a serveis i productes que comercialitza l'oficina i que es consideren que efectivament seran d'interès per a un visitant que no es coneix.
Per acabar, pel que fa a l'atenció turística, la proposta normativa determina quina és la informació mínima que ha de poder ser facilitada al visitant itinerant (mobilitat, accés a serveis públics, seguretat ciutadana).
Hom pot considerar que aquesta informació, del tot bàsica i que el redactat determina que únicament cal proveir per part de les oficines de turisme que estan adscrites a la Xarxa, és adequat que també pugui ser facilitada per qualsevol de les oficines de turisme.
La informació sobre drets i deures dels usuaris turístics i la possibilitat d'utilitzar un full oficial de reclamació també hauria de trobar-se disponible en totes les oficines.
En relació amb la Xarxa d'OT de Catalunya es vol parar esment en l'article 20, d'acord amb el qual els titulars de les OT que vulguin accedir a la Xarxa cal que compleixin determinats requisits, que fan referència, entre d'altres aspectes, a la identificació i senyalització amb la imatge corporativa corresponent que consta en els manuals aprovats; a garantir l'accessibilitat als serveis que es donen a les OT; a oferir formació contínua al personal tècnic en turisme que hi treballa 'aspecte que caldria concretar addicionalment, de la mateixa manera que d'altres, també esmentats, com són els dels articles 20.e) (subministrament i intercanvi de continguts d'informació turística i eines de gestió) i 20.f) (exigència que els 'gestors estadístics que emprin les Oficines han de ser totalment compatibles amb els desenvolupats per la direcció general competent en matèria de turisme, pel supòsit que no és d'aquests darrers')'.
Aquest darrer punt porta a la Comissió a recomanar una millora en la redacció de tot el text normatiu perquè en ocasions pot donar lloc a interpretacions diverses (en el mateix sentit, els dictàmens 49/08 i 4/10).
Una de les innovacions de la proposta de norma que és objecte de dictamen consisteix en la classificació de les oficines de turisme integrades a la Xarxa (art. 22).
La classificació distingeix i classifica les oficines de turisme en tres categories 'en atenció a les funcions que realitzen, a les característiques i al nivell de prestacions que assumeixen i garanteixen'.
Les de tercera categoria, per exemple, han de cobrir en qualsevol cas uns mínims: han de disposar d'un espai d'atenció al públic i d'un magatzem per al material, han de garantir que s'exerceixen les funcions ja esmentades prèviament (recollides, com s'ha vist, en l'article 21), han de respectar la imatge corporativa de les OT de Catalunya (monòlits que consten en el Manual bàsic de retolació exterior de les OT de Catalunya), han de proveir els serveis durant uns horaris mínims d'obertura i han d'oferir atenció al públic en dues llengües estrangeres 's'entén que en uns nivells mínims que facilitin la comunicació'.
El personal que hi treballi ha de disposar d'una diplomatura en turisme o equivalent o bé un cicle superior de formació professional en una especialitat determinada 'requisit que, com s'ha dit, milloraria si fos completat amb la possibilitat que l'atenció al públic pogués ser duta també a terme per persones amb altres estudis superiors que en garantissin la preparació i professionalitat'.
Pel que fa a les OT de segona i primera categoria, s'observa que en la proposta normativa augmenten, progressivament, les exigències.
Cal parar atenció, especialment, en les funcions que s'han de fer, perquè s'incrementen, per exemple, per a les OT de segona i primera categoria, amb les funcions de realització de reserves d'allotjament 'caldria entendre que es tracta de reserves circumscrites a l'àrea d'actuació de l'OT en qüestió o de zones properes', han de disposar de bases de dades d'informació turística 'permanentment actualitzades' 'aspecte que podria ser matisat i flexibilitzat amb una referència específica a la periodicitat amb la qual cal garantir l'actualització', organitzar i fer accions de promoció 'funció que també seria convenient desenvolupar i concretar'.
Per a les de primera categoria s'afegeix, sense cap concreció ni exemplificació 'que hauria estat també del tot desitjable introduir en el text', la funció de 'dinamització econòmica turística, per tal de promoure i executar en cooperació amb altres agents socials i econòmics del territori, programes i mesures que afavoreixin l'impuls de l'activitat turística en el seu territori d'actuació'.
D'acord amb l'article 19.3, les OT han d'atendre aquesta funció de dinamització 'amb els recursos i característiques definides en el decret per a cada categoria d'Oficina'.
L'article 22.3,d) equipara les cartes de serveis i les normes ISO com a sistemes de gestió de la qualitat, malgrat que entre ells existeixen enormes diferències de tot tipus.
L'article 22.5 preveu una situació especial.
Quan les oficines de tercera categoria puguin complir amb alguns, que no tots, dels requisits generals aplicables a les oficines de primera categoria (concretament, característiques físiques, imatge corporativa i funcions), podran accedir a la segona categoria 's'entén que a partir de la sol·licitud corresponent que, fetes les comprovacions oportunes, durà a una decisió adoptada d'una manera reglada'.
L'article 23, quan regula els Punts d'Atenció Turística (PAT), diu que d'acord amb l'article 23.4, 'han de complir els mínims exigibles corresponents al personal i serveis de les OT de tercera categoria, llevat de l'horari mínim d'obertura, que podrà ser de 4 hores diàries'.
Seria convenient clarificar aquest punt, atès que l'horari no es troba entre els mínims exigibles corresponents al personal i els serveis de les OT de tercera categoria.
O bé es vol dir que són aplicables totes les exigències que concorren en les OT de tercera categoria (excepte l'horari, que es redueix a quatre hores mínimes al dia en comptes de cinc); o bé es pretén emfasitzar alguna altra diferenciació que caldria especificar convenientment.
Aquesta segona possibilitat sembla més plausible, atès que en l'article 23.3 es determina que en els PAT només s'han de prestar serveis d'informació i atenció turística; aspecte que també els diferenciaria de les OT de tercera categoria, en les quals cal garantir, a més a més, el servei de difusió turística, en què es personalitzen les informacions i es comercialitzen productes i serveis.
Pel que fa a l'article 25, no planteja problemes específics.
Regula el procediment d'inscripció d'una oficina de turisme en el Registre de Turisme de Catalunya.
Concretament, en aquell precepte s'estableix que cal presentar una declaració responsable del sol·licitant, que inclou l'acord de creació de l'oficina pel seu titular i també una declaració que indiqui que compleix amb les condicions dels articles 20 a 22.
El sol·licitant s'autoclassifica en una de les tres categories esmentades.
Un cop verificat que es compleixen els requisits documentals, s'inscriu l'oficina en el Registre de Turisme de Catalunya.
Finalment, l'article 26 ordena l'exclusió d'una OT de la Xarxa d'Oficines i regula la revisió de categoria.
Preveu el supòsit d'una sol·licitud voluntària però cal entendre que en aquest cas no caldrà sempre, com diu la norma, una declaració responsable en sentit tècnic.
La declaració responsable s'entén que constitueix un mecanisme adequat per a manifestar que es compleixen els requisits per l'accés i també per a la revisió de categoria, però no per a l'exclusió, que es formalitzarà mitjançant sol·licitud.
Aquesta disposició addicional requereix que es clarifiqui o se suprimeixi.
S'hi estableix quin és el portal web de l'Agència Catalana de Turisme a què fa referència l'article 8.1 del Decret, i concreta que es tracta del domini 'catalunya.com'.
Però l'article 8.1 del Decret no conté cap menció que directament s'hi relacioni.
Aquesta disposició estableix que el manual de senyalització turística de la xarxa viària s'ha de publicar mitjançant ordre del conseller o la consellera competent en matèria de carreteres (i que pot ser consultat als webs dels departaments que exerceixen les competències en matèria de turisme i de carreteres, i també a les seves oficines).
Fa un esment precís al fet que l'aprovació d'aquest manual es realitza per un grup de treball que coordina el Departament de Política Territorial i Obres Públiques i en el qual participen diversos departaments (entre els quals el departament que exerceix competències en matèria de turisme).
Pot millorar-se la redacció d'aquest precepte per tal de distingir, si és el cas, les competències d'elaboració de les d'aprovació dels manuals.
No és habitual tampoc que es faci referència en una disposició reglamentària a un grup de treball, del qual es coneix l'existència a partir d'un esment que es fa en un Acord de Govern, de 5 d'abril de 2005, en què es diu que la Direcció General de Carreteres, juntament amb altres administracions, ha creat un grup de treball per al projecte anomenat Senyalització turística territorial i temàtica (T&T), en el qual s'intenta superar el model anterior de senyalització de carreteres i donar un millor servei als conductors.
En qualsevol cas, en la línia d'allò que esmenta l'Informe del Departament de Política Territorial i Obres Públiques, de 21 de desembre de 2009 (doc. 20 de l'expedient), cal recordar quines són les competències dels diversos òrgans d'acord amb el Decret legislatiu 2/2009, de 25 d'agost, pel qual s'aprova el Text refós de la Llei de carreteres (art. 42, publicitat i rètols informatius i indicatius).
Aquest annex conté cinc definicions que han d'ajudar a comprendre la norma.
Concretament, les d'Indret geogràfic singular', 'Productes i serveis turístics', 'Productes i serveis d'interès turístics', 'Productes CAT' i 'Espai temàtic expositiu'.
Cal reiterar l'oportunitat que suposaria poder disposar en aquesta mateixa norma d'altres definicions que també servirien per a entendre conceptes incorporats en el text, com són els d'Agents turístics', 'Equipaments turístics', etc., i que no es localitzen tampoc en la Llei de turisme de Catalunya.
En qualsevol cas, es recomana, d'una manera general, que les definicions a què es fa referència siguin traslladades des de l'annex a l'inici del text normatiu.
Aquesta Comissió entén que en aquell lloc seran de més utilitat al lector.
Un cop valorades les observacions que han estat efectuades en els fonaments anteriors, es pot elevar al Govern de la Generalitat el Projecte de decret de regulació de la Xarxa de Serveis d'Informació, Difusió i Atenció Turística de Catalunya.