En la lluita contra el canvi climàtic tot allò que contribueixi a evitar l'excés de CO 2 a l'atmosfera pot resultar útil.
És clar que la mitigació de l'efecte hivernacle passa principalment per la reducció d'emissions de GEH, però tecnologies de captura o de transformació del CO 2, i d'altres adreçades a evitar l'excessiva radiació solar, poden tenir el seu paper.
L'Institut de Chimie Moléculaire et des Matériaux d'Orsay (ICMMO, vinculat al CNRS francès), en col·laboració amb altres institucions acadèmiques, ha desenvolupat recentment un nou mètode de valorització del CO 2 que se serveix d'un nou catalitzador i que fa innecessària la incorporació d'àcids al procés de transformació, mantenint l'eficàcia de la reacció i emprant aigua com a solvent.
La finalitat del procés és la transformació del CO 2 en CO (que amb addició d'hidrogen es pot emprar posteriorment per a la producció d'hidrocarburs mitjançant reaccions Fischer-Tropsch ).
Habitualment, els processos de reducció (de diòxid a monòxid) utilitzen considerables quantitats d'energia, a més de substàncies altament contaminants, com els àcids apuntats abans.
Les tasques de l'ICMMO s'han centrat a obtenir un nou catalitzador que permeti que la reacció de reducció es verifiqui en l'aigua i sense substàncies aportadores de protons (àcids orgànics).
El catalitzador assajat per l'equip de l'ICMMO és una porfirina de ferro (no gaire diferent de les molècules que hom troba a l'hemoglobina, per exemple) caracteritzada per la seva gran estabilitat, cosa que en permet una utilització intensiva sense necessitat de reemplaçament.
A més, segons assegura l'ICMMO, s'ha constatat que la velocitat de reducció CO 2 → CO que possibilita és superior en diversos ordres de magnitud a allò que se'n podia esperar segons la literatura preexistent, cosa que redueix el total d'energia imprescindible perquè la reacció de transformació es mantingui amb rendiments adequats.
Val a dir que els investigadors reconeixen que encara no han estat capaços d'explicar el perquè d'aquesta gran capacitat catalitzadora.
Al Butlletí núm. 24 es van presentar un parell d'actuacions adreçades a la captura del CO 2, als oceans i en plantes industrials especialitzades.
A continuació però veurem una actuació que tot i tenir la mateixa finalitat que les esmentades pretén afegir-hi una component paisatgística: la Sponge Mountain de Torí.
Recreació del possible nou paisatge urbà a la capital del Piemont: en primer terme la Mole Antonelliana, en darrer terme la torre Littoria, i entre totes dues, la Sponge Mountain –de menys alçada que els edificis esmentats, cal assenyalar (© Angelo Renna)
La Turin Sponge Mountain és una proposta de l'arquitecte neerlandès Angelo Renna; es tracta d'un turó de 90 m d'alçada que tindria com a finalitat la d'absorbir el CO 2 de l'aire de Torí.
Aquesta muntanya artificial es construiria amb runa provinent de les obres de la línia ferroviària d'alta velocitat entre Lió i Torí: més específicament, a partir dels materials originats en l'excavació del túnel de 57 km que travessarà els Alps i que constituirà una part considerable del recorregut total de la línia, estimat en uns 270 km.
El nou turó podria cobrir-se de vegetació i s'hi podrien obrir camins: s'aconseguiria així un nou parc per a Torí que absorbiria passivament part del CO 2 emès per la ciutat (un dels principals pols industrials d'Itàlia) i que el capturaria en el terreny de manera definitiva –tot i que la vegetació també tindria un paper, minoritari en aquest cas, en aquesta captura.
L'actuació de Renna s'inscriu en les activitats de recerca liderades per la Newcastle University en el Projecte SUCCESS (Sustainable Urban Carbon Capture – Engineering Soils for Climate Change), que pretén determinar les prestacions dels sòls urbans com a embornals de CO 2.
SUCCESS ha constatat que els carbonats pedogènics, habitualment associats a terrenys àrids, també es generen en sòls urbans de zones humides, com el Regne Unit o els Estats Units, i hi poden dur a terme una important tasca de captura de CO 2 (estimada en uns màxims de 80 t/ha al mes en l'indret on es van realitzar els treballs de camp de SUCCESS, a Newcastle).
Els responsables del Projecte són del parer que els carbonats urbans (per exemple calcita, CaCO 3 ) s'han generat, en ciutats on no existien de manera natural, gràcies a la combinació accidental del ciment (que en els processos de demolició allibera silicats de calci) i del carboni present de forma espontània a la zona.
En vista d'això, i del fet que el procés d'urbanització a escala global no deixarà de créixer en les properes dècades, actuacions com la Turin Sponge Mountain poden constituir un bon complement a les pràctiques de reducció activa d'emissions de GEH: en aquest sentit, Renna assegura que la seva muntanya-embornal podria oferir capacitats d'absorció de 85 t/ha any (força inferior a la dels terrenys de Newcastle però superior en tot cas a la capacitat d'embornal de l'arbrat, sense que els dos elements s'excloguin mútuament, tampoc).
La capacitat d 'a bsorció estimada per a la Sponge Mountain de Torí (© Angelo Renna)
El projecte de Renna, malgrat tot, haurà de fer front a obstacles com ara l'eventual no-construcció de la línia fèrria (tot just l'any passat se'n produí la ratificació per part de França i Itàlia, i no s'hi ha avançat gaire més encara); la possible oposició de la ciutadania torinesa per l'impacte paisatgístic de la Sponge Mountain; i el fet que una part del túnel transalpí l'excavació del qual hauria de fornir els materials del nou turó transcorre per terrenys rics en urani i asbests –cosa que en faria totalment desaconsellable l'ús com a material de reblert d'una estructura destinada a alçar-se al bell mig d'una ciutat.
Les solucions de geoenginyeria (o enginyeria climàtica) són intervencions de gran escala territorial dutes a terme amb la intenció de contrarestar l'escalfament global.
Aquesta mena d'actuacions han estat recollides a l' informe del Panell Intergovernamental sobre Canvi Climàtic (IPCC) com a "pla Bˮ, alternativa d'emergència, en cas que fallin les polítiques de reducció activa d'emissions de CO 2 i la temperatura global segueixi incrementant-se més enllà de nivells gestionables.
Hom podria dir que l'enginyeria climàtica ha rebut el vistiplau de l'IPCC en tant que tecnologies que convé anar estudiant i consolidant a l'espera de futurs esdeveniments, sobretot si es depassen els fatídics 1,5 0C de què parla l'informe IPCC –podeu remetre-us a la secció "I també...ˮ per a més detalls sobre el document.
A data d'avui, la geoenginyeria comprèn dos tipus principals d'actuacions: les encaminades a retirar el CO 2 de l'ambient (CDR, carbon dioxide removal ) i les de gestió de la radiació solar (SRM, solar radiation management ).
El CDR pretén atacar l'arrel del problema tot eliminant els GEH de l'atmosfera, capturant-los i emmagatzemant-los; la SRM, al seu torn, no actua sobre els GEH, sinó que procura limitar-ne l'impacte potencial reflectint una part de la llum solar de manera que no incideixi en la Terra: val a dir que aquesta línia d'actuació ha rebut crítiques severes, atès que de moment es basa sobretot en models teòrics i en induccions per analogia amb fenòmens naturals; no ha estat assajada a escales rellevants, cosa que en pot ocultar els riscos; es tractaria en qualsevol cas de pràctiques per a la reducció forçada i temporal de la temperatura global si tota la resta de mesures fracassen.
Contràriament, l'informe de l'IPCC considera les tecnologies de CDR amb una llum molt més favorable, entenent que són mètodes segurs de mitigació del canvi climàtic (podeu remetre-us, per a exemples, al Butlletí núm. 24, o a l'apartat immediatament anterior d'aquest mateix article), tot i que potser, diu l'informe, algunes de les seves modalitats, com la de bioenergia amb captura i emmagatzematge de CO 2 (BECCS, bioenergy with carbon capture and storage ) ja no podran ser escalades a nivells significatius a temps d'evitar el pitjor.
També, cal assenyalar, la disponibilitat de terres per a plantacions de biomassa és un factor crític que cal considerar, i cal no oblidar que els procediments de BECCS són costosos i energèticament exigents.
Com a contrapartida, la captura subterrània de CO 2 sol considerar-se segura en l'horitzó de mil·lennis.
Les actuacions de SRM, en fase embrionària, ofereixen, en canvi, seriosos dubtes en allò referent a governança, ètica, opinió pública i distribució geogràfica dels impactes associats.
Més encara, existeix el risc que es produeixi un "xoc de terminacióˮ si finalment les pràctiques es duen a terme i s'aturen de cop, cosa que podria causar un increment sobtat de temperatures.
La injecció estratosfèrica d ' aerosols (SAI, stratospheric aerosols injection ) consisteix a bombar gasos a l'estratosfera per tal que es reflecteixi una porció de la radiació tèrmica del sol (anàlogament al que succeeix de manera natural amb els fums i les cendres després d'una erupció volcànica, per exemple).
La SAI és factible i podria ser eficaç en la limitació de l'escalfament per sota dels 1,5 0C, i la tecnologia per dur-la a terme ja existeix.
Però aplicar el mètode en un determinat indret pot afectar el clima del lloc i d'indrets veïns, cosa que en fa la governança complicada.
Pel que fa a la seguretat, no està prou ben determinada, i existeix a més el risc de xoc de terminació si el mètode es deixa d'aplicar sobtadament.
Un altre mètode és l' emblanquiment de núvols marins (MCB, marine cloud brightening ): els núvols oceànics són polvoritzats amb sal o altres partícules per fer-los més espessos i dotar-los de més capacitat de reflexió de la llum solar.
Les simulacions dutes a terme han confirmat que el mecanisme funciona, i l'IPCC diu que el MCB té potencial per abaixar les temperatures a escala regional.
Pel que fa als efectes no desitjats, són similars als de la SAI, tot i que més limitats geogràficament.
Hi ha també el desgruixament dels cirrus (CCT, cirrus cloud thinning ), oposat al MCB.
Els cirrus són fins, de manera que reflecteixen poca radiació solar de tornada a l'espai, però en canvi contribueixen a la retenció de la radiació d'ona llarga, infraroja, a l'atmosfera.
El CCT consistiria a fer-los encara més fins dispersant-hi determinats compostos, a fi que aquesta radiació d'ona llarga pogués escapar planeta enfora.
Hi ha dubtes sobre la viabilitat d'aquest mètode, ja que es podria obtenir l'efecte contrari al desitjat: un engruiximent dels cirrus i una major retenció de calor sota d'ells.
I per últim podem parlar de la modificació terrestre de l ' albedo (GBAM, ground-based albedo modification ).
Consisteix genèricament a augmentar la capacitat de reflexió de la superfície terrestre, i això inclou des de petites intervencions com ara l'emblanquiment de les teulades dels edificis fins actuacions de gran abast com ara la cobertura de glaceres o de deserts amb materials reflectors.
El GBAM suscita consens en el sentit que té un potencial real per abaixar les temperatures, en escales regionals si més no.
El mecanisme està àmpliament provat i té nombrosos anàlegs naturals ben coneguts, i d'altra banda no es considera que el GBAM tingui efectes indesitjables importants, per la qual cosa es considera segur.
El paper de les aigües oceàniques en l'absorció de CO 2 i de calor és certament primordial en la regulació climàtica mundial, i en l'estudi "Ocean solutions to address climate change and its effects on marine ecosystemsˮ, publicat el mes d'octubre d'enguany a Frontiers of Marine Science, investigadors de la Sorbona, del CNRS i d'altres institucions proporcionen una síntesi de les diferents possibilitats que ofereix l'oceà en la lluita contra el canvi climàtic: a partir de l'anàlisi de prop d'un miler de publicacions científiques sobre la qüestió, els autors de l'article avaluen un total de tretze mesures de lluita contra el canvi climàtic en les quals l'oceà té un paper fonamental.
Les tretze mesures s'inscriuen en quatre camps d'actuació:
Les tretze mesures, que es podrien aplicar en diversos graus i en àrees tant locals (de menys de 100 km 2 ) com de més extensió, ofereixen també diferents graus de realisme, eficàcia o pertinència.
Són, això sí, pistes concretes sobre les quals, diuen els autors, els governs i la població haurien de reflexionar conjuntament.
De les mesures, n'hi ha que proporcionen unes ràtios entre risc i benefici avantatjoses i que són d'implantació relativament fàcil: es tracta, segons els investigadors, de mesures decisives, i entre elles hi ha la lluita contra la sobreexplotació oceànica, l'evolució assistida, el desenvolupament de les energies marines renovables o la reubicació d'espècies.
Totes quatre mesures poden reduir localment els riscos que suporten els ecosistemes marins, i tret de la modificació genètica, no tenen efectes indesitajts, asseguren els autors.
També és cert que llur impacte sobre el problema global del canvi climàtic és molt limitat, i és aquí on podrien entrar en escena altres pràctiques amb un teòric major potencial limitador tant de l'escalfament planetari com d'altres conseqüències de la crisi global: la fertilització de l'oceà (proporcionant ferro al fitoplàncton, per exemple), l'alcalinització de les aigües (amb calcita, posem per cas) o la modificació de la capacitat reflectora dels núvols i de la superfície oceànica.
Però l'avaluació que fan els investigadors sobre aquesta mena d'actuacions és força devastadora, ja que consideren que són mesures que aixequen controvèrsia dins la comunitat científica, i presenten imponderables i incògnites, lligades als efectes subsegüents que poden desencadenar en l'ambient i en els ecosistemes: per exemple, l'emblanquiment de núvols té efectes desconeguts sobre el clima de la zona on s'apliqui; l'alcalinització de les aigües, de la seva banda, està mancada de maduresa industrial, encara; i la fertilització oceànica pot acabar provocant la depleció d'oxigen a l'aigua, deixant-la erma per a la vida, a la llarga.
D'aquí que els autors de l'estudi desaconsellin la posada en pràctica a gran escala, de moment, d'aquesta mena d'actuacions.
El que queda, doncs, és la constatació del fet que l'oceà per si sol difícilment ens salvarà del canvi climàtic si no hi ha una acció decidida sobre el principal factor que el provoca, l'emissió de GEH.
A parer dels autors de l'estudi, el tractament ha d'adreçar-se a les causes del problema, i no als seus símptomes.
Vegeu a continuació dues imatges força esclaridores escollides d'entre les que il·lustren l'estudi "Ocean solutions to address climate change and its effects on marine ecosystemsˮ:
Sensibilitat dels ecosistemes i dels serveis d ' ecosistema enfront tres conseqüències del canvi global (escalfament, acidificació i elevació del nivell de les aigües) (© 2018 Gattuso, Magnan, Bopp, Cheung, Duarte, Hinkel, Mcleod, Micheli, Oschlies, Williamson, Billé, Chalastani, Gates, Irisson, Middelburg, Pörtner i Rau)
Viabilitat tecnològica i perdurabilitat dels efectes de les tretze mesures considerades (© 2018 Gattuso, Magnan, Bopp, Cheung, Duarte, Hinkel, Mcleod, Micheli, Oschlies, Williamson, Billé, Chalastani, Gates, Irisson, Middelburg, Pörtner i Rau)