Centre de Recerca en Agrigenòmica.
La ciència no existeix si no es comunica.
La recerca científica, per la seva mateixa naturalesa, ha d'aportar resultats que siguin d'interès per a la construcció del nostre coneixement del món.
Això vol dir que han de tenir un interès general i han de tenir uns mínims estàndards de qualitat.
Per aquesta raó, la publicació dels resultats científics –on es publiquen i quin impacte tenen– ha adquirit una gran rellevància per a l'activitat científica i aquesta és avaluada en general en funció d'allò que ha estat publicat.
Aquest tema és actualment objecte d'un intens debat en aspectes com el procediment de revisió dels articles i l'accés que tenen els interessats a les revistes.
També ho és la manera com es calcula l'impacte que tenen les publicacions i com es fan servir els índexs d'impacte en l'avaluació de l'activitat dels científics i les institucions a les quals pertanyen.
Aquest tipus de publicacions especialitzades circulen essencialment a l'interior de la comunitat científica a causa de la necessitat d'utilitzar un llenguatge que asseguri la universalitat i el rigor del missatge.
Però existeix també un altre tipus de comunicació que va dirigida al públic no especialitzat i que, sobretot en l'era d'Internet, ofereix una problemàtica específica i ben diferent.
Comunicar els resultats de la ciència de manera que pugui ser accessible al públic no especialitzat pot donar lloc a diferents tipus de publicacions que distingirem amb quatre tipus de criteris que no són mútuament excloents i que poden correspondre a quatre tipus de funcions que podem identificar en la ciència actual:
Per aquestes raons, i possiblement d'altres que puguem pensar, es pot considerar que existeix un dret del ciutadà a estar informat del coneixement científic que es produeix.
I, de fet, enquestes que s'han fet al nostre país demostren que científics i metges són les professions més valorades pels ciutadans a l'hora d'informar-se quan volen prendre decisions.
Cal tenir en compte que la comunicació dels resultats de la ciència pot no ser fàcil per diferents tipus de raons que podem dividir segons els quatre aspectes que hem distingit anteriorment:
La comunicació de resultats científics, per tant, és necessària, però no deixa de produir un conjunt complex de qüestions de les quals cal que en sigui tothom conscient.
En primer lloc, comunicar el resultat a la societat és millor que no fer-ho.
Evidentment aquell qui tracta de comunicar es pot trobar amb dificultats per dur-ho a terme.
Els mitjans generalistes poden pensar que altres coses interessaran més als seus lectors i els especialitzats poden ser considerats com a "ghettos" per alguns.
Per tant, comunicar pot necessitar d'un coneixement que aquell que ha produït el resultat no té.
La qüestió anterior està lligada a una altra que és qui ha de ser el qui faci la feina de comunicació.
I en termes generals es pot dir que hi ha dues possibilitats: el científic que és qui coneix el tema o un periodista que és qui coneix l'ofici de comunicar.
La resposta a la pregunta és que hi ha bons exemples dels dos casos.
Si pensem que el científic ha de comunicar els seus descobriments al públic en general és lògic que n'hi hagi que facin l'esforç i ho intentin i un percentatge ho podrà aconseguir.
També està clar que el periodisme és la professió per excel·lència de la comunicació i un bon professional ha de tenir les eines per extreure, fins i tot en una matèria complexa com la ciència, aquells elements que necessitarà per fer la seva feina.
Hi ha molts bons exemples de periodistes especialitzats i molt bones escoles per ser-ne.
A Catalunya tenim l'Associació Catalana de Comunicació Científica que agrupa periodistes, comunicadors en general i científics que demostren la vitalitat de la temàtica, un Observatori de la Comunicació Científica a la Universitat Pompeu Fabra i màsters de comunicació científica que formen professionals de gran qualitat.
En aquests màsters, acostumen a participar-hi periodistes i científics de forma indistinta.
També existeixen gabinets de comunicació científica en universitats i centres de recerca, que tenen una funció important en presentar als mitjans de comunicació els resultats que es fan en les pròpies institucions i en aconsellar els científics sobre la manera de fer-ho.
Els mitjans electrònics estan canviant alguns aspectes d'aquest tema.
L'existència de diaris en línia com el Huffington Post o de diaris que ofereixen a autors la possibilitat de tenir blogs, o fins i tot l'ús de plataformes socials, obren les portes al fet que científics o aficionats independents o periodistes ofereixin al públic en general les seves informacions i opinions.
Si volem reflexionar sobre els reptes ètics que la comunicació científica presenta, podem considerar que en això la feina del científic té molts punts de contacte amb la del comunicador.
Podem enumerar un conjunt de criteris en aquest sentit:
Del que es diu en els paràgrafs previs es pot concloure que la comunicació de la ciència al públic en general és una part integrant de l'activitat de la ciència en el món actual i, per tant, tots els actors de la recerca han de promoure-la.
Però està clar que hi ha unes condicions perquè aquesta comunicació tingui sentit i que inclouen criteris de qualitat i d'integritat no gaire diferents dels que s'apliquen a la professió de periodista o de científic.
En el món interconnectat en què ens movem, aquests criteris són d'una importància especial.
Les plataformes en línia ofereixen noves possibilitats que afavoreixen la relació directa del científic amb el públic i dels professionals de la informació, que estan adaptant els seus mitjans a les noves condicions en un entorn d'incertesa.
Però el lector de pàgines web pot no saber què creure's d'allò que troba per Internet.
Potser més que mai els criteris d'integritat professional escrits en els codis de bones pràctiques tant de científics com de periodistes han d'aplicar-se de forma estricta.