A va formular una reclamació de responsabilitat patrimonial quantificada en 80.000 euros, pels danys i perjudicis derivats de la mort del fill mentre romania ingressat en un centre penitenciari.
També va aportar diversa documentació relativa a l'ingrés, l'autòpsia i els antecedents mèdics.
La reclamant considera que la mort del fill és conseqüència de l'incompliment del deure de vigilància del servei penitenciari respecte dels interns, atès que aquest tenia antecedents autolítics però no estava inclòs en el Programa de prevenció de suïcidis i, malgrat la seva dependència a la cocaïna, no es van prendre les mesures adequades per a evitar-ne el consum.
El 7 de maig de 2019, el cap del Servei de Suport Jurídic, de la Secretaria de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima, òrgan instructor del procediment, va sol·licitar a la Direcció del centre penitenciari un informe sobre l'evolució penal i penitenciària de l'intern; els criteris d'inclusió en el programa de prevenció de suïcidis i si s'havia valorat la inclusió de l'intern finat; així com informació sobre possibles antecedents de conductes autolítiques i el seguiment de l'intern en relació amb les substàncies prohibides en l'interior del centre.
Mitjançant un ofici de 8 de maig de 2019, l'òrgan instructor va informar la reclamant de la data d'entrada de la sol·licitud, de l'inici del còmput del termini per a dictar i notificar la resolució expressa, i del sentit del silenci administratiu, així com de la possibilitat de rebre les notificacions successives per mitjans electrònics.
També va requerir-li que acredités documentalment la identitat i la legitimació per a reclamar, i, per al cas que s'esmenessin les mancances detectades, es va pronunciar sobre l'admissió de la prova proposada.
El mateix 8 de maig de 2019, l'instructor va sol·licitar a la Direcció del Programa de Salut Penitenciària un informe sobre els antecedents i l'evolució de l'estat de salut de l'intern, així com les mesures terapèutiques adoptades, en el supòsit que hagués protagonitzat episodis autolesius o autolítics durant l'internament, i sobre la idoneïtat de la medicació prescrita i de les conseqüències que podia tenir si es barrejava amb cocaïna.
També el 8 de maig de 2019, l'òrgan instructor va sol·licitar al Servei de Rehabilitació que informés dels programes de tractament i recursos que, amb caràcter general, l'Administració penitenciària ofereix en matèria de consum de substàncies tòxiques a la població reclusa i del seguiment específic de l'intern finat.
El 9 de maig de 2019, es va participar la reclamació a la companyia asseguradora de l'Administració.
El 4 de juny de 2019, la reclamant va aportar una còpia simple de la documentació requerida i la relació de preguntes que proposava per a les proves testificals i va sol·licitar que les notificacions posteriors es realitzessin a través de mitjans electrònics.
A través d'un ofici de 7 de juny de 2019, l'instructor va requerir a la interessada que aportés la documentació original i les seves còpies, per a compulsar-les, i va informar-la de l'admissió de les proves testificals proposades i que les preguntes es resoldrien per escrit.
Consta que els dies 11 i 17 de juny de 2019 es va incorporar a l'expedient la documentació requerida a la Direcció del Programa de Salut Penitenciària i a la Direcció del centre penitenciari i, el 18 de juny següent, la requerida al Servei de Rehabilitació.
El 20 de juny de 2019, la interessada va atendre el requeriment de documentació i va aportar el document oficial d'identitat i el llibre de família compulsats.
Mitjançant ofici de 21 de juny de 2019, l'instructor va sol·licitar a la Direcció del centre penitenciari un informe sobre el programa de tractament que l'intern realitzava en el Centre d'Atenció i Seguiment de les Drogodependències (CAS), que es va rebre el 10 de juliol de 2019.
A través de dos oficis de 21 i 25 de juny de 2019, es va demanar a la Direcció del centre penitenciari els informes de diversos professionals, en relació amb les preguntes formulades per la reclamant, que es van emetre el 16 de juliol, i el 5 i el 6 d'agost de 2019.
Per diligència de 7 d'agost de 2019, es va incorporar a l'expedient una còpia de la documentació que conformava l'expedient de la informació reservada, instruïda pel Servei d'Inspecció de la Secretaria de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima, amb motiu del traspàs de l'intern.
Mitjançant sengles oficis de 12 d'agost de 2019, es va comunicar a les persones interessades l'obertura del tràmit de vista i d'audiència de l'expedient.
En dates 3 i 9 de setembre de 2019, en resposta a unes peticions prèvies, es va trametre per correu electrònic a l'advocat de la reclamant i a la companyia d'assegurances, respectivament, una còpia electrònica de l'expedient.
El 19 de setembre de 2019, l'entitat asseguradora de l'Administració penitenciària va presentar un escrit d'al·legacions, en el qual es mostrava contrària a estimar la reclamació, en considerar que no hi va haver cap descuit o negligència en la prestació del servei, ni dels funcionaris de presons, ni del personal sanitari, i que el nexe causal s'hauria trencat per la pròpia conducta de l'intern.
Subsidiàriament, va formular unes consideracions sobre la valoració del dany i va concloure que existia pluspetició en la reclamació deduïda.
El 20 de setembre de 2019, la instant va reiterar les al·legacions formulades inicialment i va assenyalar les circumstàncies que considerava que acreditaven que s'havia produït un deficient funcionament de l'Administració penitenciària.
El 26 de setembre de 2019, l'òrgan instructor va emetre la proposta de resolució, en què proposava desestimar les reclamacions, per manca de nexe causal, en considerar que no hi havia cap element d'anormalitat en la prestació del servei i que la mort de l'intern no era imputable al funcionament de l'Administració penitenciària.
El 27 de setembre de 2019, el secretari de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima va emetre un informe proposta en el mateix sentit.
El 19 de maig de 2020, la responsable d'Assessorament Jurídic Tributari i en matèria de Transparència i Bon Govern, amb el vistiplau, de 9 de juliol de 2020, de l'advocada en cap de l'Assessoria Jurídica, va emetre un informe jurídic en el qual, d'acord amb la proposta de resolució, concloïa que era procedent desestimar les reclamacions, per absència de nexe causal, en no poder-se atribuir causalment la defunció al funcionament del servei públic penitenciari.
El 21 de juliol de 2020, va tenir entrada a la Comissió Jurídica Assessora la petició de dictamen de la consellera de Justícia, juntament amb l'expedient instruït.
En la sessió de 17 de setembre de 2020, el Ple de la Comissió Jurídica Assessora va acordar ampliar en un mes el termini per a emetre el dictamen sol·licitat, i ho va notificar a la consellera de Justícia.
La consellera de Justícia sol·licita el dictamen de la Comissió Jurídica Assessora en el procediment de responsabilitat patrimonial instat per la Sra.
A pels danys i perjudicis patits per la mort del fill mentre romania ingressat en un centre penitenciari.
La intervenció d'aquest òrgan consultiu en l'expedient té lloc amb caràcter preceptiu, d'acord amb allò que estableix l'article 86 de la Llei 26/2010, de 3 d'agost, de règim jurídic i de procediment de les administracions públiques de Catalunya, i l'article 8.3.a) de la Llei 5/2005, de 2 de maig, de la Comissió Jurídica Assessora, atès que la quantia que es reclama és superior a 50.000 euros, quantia fixada com a mínima pel legislador per a la intervenció preceptiva d'aquest òrgan consultiu.
Els danys que motiven la reclamació es quantifiquen en la suma de 80.000 euros.
El règim jurídic de la responsabilitat patrimonial de l'Administració pública per les lesions sofertes pels particulars en llurs béns i drets, com a conseqüència del funcionament dels serveis públics, es regula en l'article 106.2 de la Constitució; pel que fa als principis de la responsabilitat, en l'article 32 de la Llei 40/2015, d'1 d'octubre, de règim jurídic del sector públic (LRJSP), i, quant a la indemnització i el seu càlcul, en l'article 34 del mateix cos legal; pel que fa al procediment, en la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques (LPAC), en els articles 65, 67, 81, 86.5, 91 i 92 de la qual es preveuen diverses especialitats del procediment de responsabilitat patrimonial; i també en els articles 81 a 87 de la Llei 26/2010, que regulen els principis generals, la indemnització, els òrgans competents i el procediment.
D'acord amb la legislació aplicable, la jurisprudència i la doctrina consultiva, perquè pugui prosperar l'acció de responsabilitat patrimonial han de concórrer necessàriament els requisits següents: a) Que existeixi un dany real, efectiu, avaluable econòmicament i individualitzat en relació amb una persona o un grup de persones; b) Que el dany sigui antijurídic, en el sentit que qui el pateixi no tingui el deure jurídic de suportar-lo; c) Que la lesió sigui conseqüència del funcionament normal o anormal dels serveis públics, i d) Que no hi hagi intervingut força major.
L'acció ha estat exercida per la mare del finat, en nom propi, amb assistència lletrada, a qui ha autoritzat per a rebre les notificacions.
A requeriment de l'òrgan instructor s'ha acreditat degudament la identitat i la relació de parentiu amb el finat.
Qui reclama, doncs, té legitimació per a fer-ho, com a perjudicada per la defunció, atès l'esmentat parentesc i que no es desprèn de l'expedient cap element que permeti posar en dubte l'existència del lligam familiar amb l'intern.
Segons la jurisprudència i la doctrina reiterada de la Comissió, existeix una presumpció iuris tantum de l'existència del dany moral quan el reclamant és familiar del difunt (en aquest sentit, dictàmens 108/2020 i 181/2020, en l'àmbit específic de les reclamacions de responsabilitat patrimonial instades contra l'Administració penitenciària).
La competència per a tramitar el procediment correspon a l'Administració de la Generalitat, atès que el Departament de Justícia és el titular del centre penitenciari esmentat, davant del qual s'ha presentat la sol·licitud.
D'acord amb l'article 79 del Decret 278/2016, de 2 d'agost, de reestructuració del Departament de Justícia, correspon al Servei de Suport Jurídic incoar i instruir el procediment de responsabilitat patrimonial i, d'acord amb l'article 83.1 de la Llei 26/2010, correspon a la consellera de Justícia la resolució del procediment.
Instrucció del procediment i conformació de l'expedient
La reclamació s'ha tramitat de conformitat amb les previsions contingudes en l'LPAC i en la Llei 26/2010.
Es va adreçar a la interessada la comunicació prevista en els articles 21.4, paràgraf segon, de l'LPAC i 50.1.a) de la Llei 26/2010, en relació amb l'admissió a tràmit de la sol·licitud, el procediment que s'iniciava, el termini per a resoldre i els efectes de la manca de resolució expressa.
Així mateix, la interposició de la reclamació es va comunicar a l'entitat asseguradora de l'Administració, com a part interessada.
De conformitat amb els articles 50.1.c) de la Llei 26/2010 i 81.1 de l'LPAC, l'òrgan instructor va demanar i obtenir els informes de la Direcció del centre penitenciari i de la Direcció del Programa de Salut Penitenciària de l'Institut Català de la Salut (ICS).
També va incorporar a l'expedient la informació reservada instruïda arran de la mort de l'intern.
D'acord amb l'article 50.1.b) de la Llei 26/2010, l'instructor va resoldre sobre l'admissió de les proves sol·licitades.
En relació amb les proves testificals de diversos professionals del centre, va requerir primerament que s'aportés el plec de preguntes i, un cop rebuts, va disposar l'admissió de la prova i la seva pràctica, que es va fer a través d'informes.
A continuació, es va atorgar el tràmit de vista i d'audiència tant a la reclamant com a la companyia d'assegurances de l'Administració.
Consta en l'expedient que l'advocada de la reclamant i el representant de la companyia d'assegurances van obtenir còpia de la documentació que van sol·licitar, i ambdues parts van presentar un escrit d'al·legacions.
L'expedient incorpora la proposta de resolució de l'instructor, en el sentit de desestimar la pretensió, la qual conté una valoració econòmica dels danys reclamats, i ofereix a aquest òrgan consultiu els elements de valoració necessaris per al cas d'una eventual estimació de la reclamació, tal com s'ha sol·licitat en reiterades ocasions.
Posteriorment, el secretari de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima va emetre un informe proposta, també en el sentit de desestimar la reclamació presentada, amb remissió a les consideracions contingudes en la proposta de resolució.
L'expedient clou amb l'informe jurídic preceptiu de l'Assessoria Jurídica del Departament de Justícia (art. 4.m) de la Llei 7/1996, de 5 de juliol, d'organització dels serveis jurídics de l'Administració de la Generalitat de Catalunya), el qual comparteix el parer de l'òrgan instructor i conclou que és procedent desestimar la reclamació.
En relació amb el termini de sis mesos del qual es disposa per a resoldre la reclamació i notificar-ne la resolució establert en l'article 91.3 de l'LPAC, s'ha excedit, ja que el procediment es va iniciar amb la reclamació presentada el 16 d'abril de 2019 i encara no s'ha resolt, malgrat que el termini va quedar suspès durant deu dies hàbils, per la causa recollida en l'article 22.1.a) de l'LPAC, arran de la notificació d'un requeriment de documentació a la interessada.
Tot i així, s'ha produït la desestimació presumpta de la pretensió, per bé que l'Administració continua estant obligada a dictar la resolució expressa que posi fi al procediment i a notificar-la, sense vinculació al sentit negatiu del silenci (articles 21.1, 24.1 i 24.3 de l'LPAC).
La conformació de l'expedient s'ajusta a la normativa de procediment.
S'ha tramès a aquesta Comissió una còpia digitalitzada de l'expedient, sense que es detecti cap absència documental.
S'hi inclou també l'acreditació de les notificacions efectuades, amb la qual cosa es dona compliment a les previsions recollides en els articles 46.2 i 56.2 de la Llei 26/2010 i els articles 41.1.b), segon paràgraf, i 70 de l'LPAC.
Temporalitat de l'exercici de l'acció
El termini de prescripció del dret a reclamar en els procediments de responsabilitat patrimonial és d'un any (article 67.1 de l'LPAC) i comença a comptar, com a regla general, en el moment en què s'hagi "produït el fet o l'acte que motivi la indemnització o es manifesti el seu efecte lesiu".
En el present cas, el dies a quo, o dia a partir del qual es compta el termini, s'ha de situar en la data de la mort de l'intern, però consta que aquell mateix dia es van incoar unes diligències judicials prèvies que, posteriorment, es van arxivar per dues interlocutòries, primer provisionalment, i, després, d'una manera definitiva.
És doctrina consolidada de la Comissió que, d'acord amb l'article 121-14 del Codi civil de Catalunya, les diligències penals incoades pels mateixos fets que motiven la reclamació interrompen el termini de prescripció de l'acció, si en el moment de l'exercici de l'acció penal no havia transcorregut el termini anual per a exercir l'acció de responsabilitat, termini que torna a comptar-se totalment des que finalitzen les diligències prèvies (dictàmens 16/2016, 99/2017, 162/2018, 28/2019, 85/2020 i 181/2020).
No obstant l'anterior, és suficient amb palesar que la reclamació es va presentar el 16 d'abril de 2019, quan no havia transcorregut encara el termini de prescripció anual, si aquest es compta des del mateix dia de la mort de l'intern.
Per tant, la reclamació és clarament temporània.
En l'escrit de reclamació s'exposa que el fill de la instant es trobava complint condemna en el centre penitenciari en el qual havia ingressat.
Durant el recompte del matí del dia dels fets, els funcionaris encarregats de la vigilància del mòdul on es trobava la cel·la de l'intern se'l van trobar mort amb un llençol lligat al coll, penjant del barrot de la finestra.
En el marc de les diligències judicials prèvies, es va fer l'aixecament del cadàver i, l'endemà, es va fer l'autòpsia provisional, les conclusions de la qual informaven de mort d'etiologia medicolegal suïcida.
L'autòpsia definitiva, amb la realització prèvia de proves toxicològiques complementàries, va informar de la presència de medicació i cocaïna a la sang.
S'exposa que l'intern era addicte a la cocaïna i, segons diversos informes mèdics, aquest havia d'estar en constant vigilància degut a les seves idees suïcides, la qual cosa no es va fer degudament, d'acord amb la versió de la reclamant.
També al·lega que, la nit anterior a la mort, havia comentat amb l'assistenta social que existia cocaïna en el mòdul on estava, informació que no va posar en coneixement dels funcionaris del centre perquè adoptessin les mesures pertinents, quan estava obligada a fer-ho.
La interessada aporta diversos informes mèdics, a fi d'acreditar els antecedents mèdics del finat per intoxicacions de cocaïna, trastorn bipolar, esquizofrènia, conducta antisocial, i idea de suïcidi, i exposa que tenia una discapacitat important.
D'entre aquests informes, destaca l'expedit pel facultatiu d'Atenció Primària de l'Institut Català de la Salut, que informa que el pacient tenia "alteracions conductuals greus des de l'adolescència, que van ser orientades com a trastorn de la personalitat límit [...] acompanyat de dependència per consum de cocaïna, amb recaigudes nombroses [...] tòxics comatosos que obligaven a atenció per part de serveis d'urgències [...].
El pacient ha tingut seguiment per part de serveis de Psiquiatria i ha fet estades en centres de desintoxicació, així com diferents estades a presó [...].
Té reconeguda una disminució [...] i no ha mantingut mai una activitat laboral estable.
[Aquest] quadre s'ha agreujat i es va orientar inicialment com a esquizofrènia i posteriorment com a afecció bipolar depressiva greu psicòtica [...]".
Atesos els antecedents com a drogodependent, i a la ideació suïcida que la reclamant qualifica de constant, s'al·lega que l'intern no s'hauria d'haver quedat sol en una cel·la individual, ni se li haurien d'haver deixat llençols, que s'haurien d'haver adoptat mesures preventives, a través de mesures de vigilància i seguretat, i que l'intern hauria d'haver estat inclòs en el Programa de Prevenció de Suïcidis.
El fonament de la reclamació és, en definitiva, una presumpta culpa in vigilando de l'Administració, perquè, segons el parer de la instant, no es va fer res per a evitar o reduir la possibilitat d'intent de suïcidi que es va materialitzar.
Com a altres mitjans documentals, la instant també aporta una sentència d'un jutjat penal que va condemnar l'intern per delictes de robatori; documentació de l'expedient de diligències prèvies iniciat arran de la seva mort, entre la qual hi ha la necròpsia provisional i la definitiva; diversa documentació facilitada pel centre penitenciari, tal com la fitxa d'expedients disciplinaris i un informe emès pel director, en relació amb els fets, emès a petició del Jutjat de Primera Instància i Instrucció; el document " Plan de Intervención General en materia de drogas en la Institución Penitenciaria ", i una notícia de premsa sobre els morts per consum de drogues en presons espanyoles.
També com a mitjans probatoris, va proposar l'interrogatori de qui era el director del centre en el moment del suïcidi, les testificals dels funcionaris encarregats de la guarda de l'intern, i l'assistenta social que es van relacionar amb l'intern, i una prova pericial per tal que els metges forenses ratifiquessin les necròpsies, i a l'efecte de valorar si la medicació que prenia el pacient era adequada, i què pot succeir si es barreja amb la cocaïna.
Tots els mitjans probatoris es van admetre, llevat de la prova pericial de ratificació de les autòpsies, per innecessària, però l'òrgan instructor va informar la interessada que donaria trasllat de les qüestions plantejades al Programa de Salut Penitenciària, del Departament de Salut, perquè informés sobre aquesta qüestió.
En l'escrit de compareixença en el tràmit d'audiència i d'al·legacions, la mare del finat reitera les al·legacions ja formulades sobre la manca de diligència de l'Administració penitenciària, i aporta el document de l'Organització Mundial de la Salut (OMS) que porta per títol " Prevención del suicidio.
Els retrets formulats es concreten en:
A) Manca d'inclusió de l'intern en el programa de prevenció de suïcidis i absència de mesures preventives per a evitar moments d'aïllament, menystenint la concurrència de múltiples factors de risc, l'existència d'intents de suïcidis anteriors i la manifestació d'idees autolítiques del finat.
En concret, s'efectua una remissió als informes inicialment aportats i a les notes de seguiment realitzades pel personal sanitari que atenia l'intern, que, segons exposa, acrediten que tenia pensaments recurrents de suïcidi i que havia ideat algun pla (pensament de tallar-se el coll amb una fulla d'afaitar; confessió relativa a una acumulació de pastilles que després va tirar; manifestació de la voluntat de morir-se i de no tenir ganes de res).
B) L'absència de mesures per a evitar el consum de cocaïna de l'intern.
S'al·lega que l'autòpsia definitiva acredita que el reclús n'havia pres abans de morir i es retreu l'actuació de la treballadora social i de l'equip multidisciplinari, perquè no es va instar cap mesura de prevenció, ni tan sols una inspecció elemental de la cel·la.
C) Funcionament anormal de l'Administració penitenciària per destinar l'intern a una cel·la individual.
S'indica que no consta en quines circumstàncies es va acordar que el pres pogués estar en una cel·la individual, llevat de l'informe del professional del centre i en el moment dels fets, director d'aquest, en què s'indica que "Em sembla recordar que l'intern vivia sol, per un gest de confiança i reforç de la seva evolució, segons els serveis mèdics.
No dormia en dormitoris col·lectius.
Es considera també un funcionament anormal, sobre la base dels mateixos raonaments ja exposats que l'intern reunia múltiples factors de risc de suïcidi, i perquè no consta la justificació de la decisió.
La Direcció del centre va informar que l'intern es trobava en el centre penitenciari per trasllat des d'un altre centre.
Complia una mesura de seguretat d'internament en establiment adient per al tractament de l'alteració psíquica que patia, per un termini de tres anys, per haver comès un delicte de robatori amb intimidació.
En relació amb el risc d'autòlisi, no hi va haver indicadors conductuals o verbals, i la valoració psicològica a l'ingrés va descartar-lo després d'una extensa entrevista.
Va explicar que l'intern havia tingut a l'adolescència un episodi autolític amb ingesta de pastilles, i un altre episodi d'ingesta de sabó.
Després de la valoració dels serveis de salut mental, l'intern es trobava asimptomàtic i estable, i va ser reubicat en un mòdul ordinari durant un període de set mesos i deu dies, transcorregut el qual va ser donat d'alta per Infermeria Psiquiàtrica, amb la sol·licitud prèvia del mateix interessat i valoració positiva del psiquiatre referent, ja que en el moment de l'ingrés presentava simptomatologia de tipus ansiós i paranoide.
Afegia que, posteriorment, l'intern es mostrava molt més tranquil, essent visible la millora de la conducta i l'ànim, i fins i tot va mostrar iniciativa per tal d'organitzar un campionat esportiu del departament, i havia començat a realitzar sortides programades a l'exterior, sense mostrar ni verbalitzar indicadors de risc suïcida.
Concloïa que l'intern tenia atenció individualitzada molt especifica i adequada a les seves necessitats personals; seguia les prescripcions de l'equip mèdic i es mostrava estable a nivell emocional i de conducta.
El centre penitenciari també va informar sobre la situació processal penal de l'intern i la penitenciària prèvia al decés.
La Direcció del Programa de Salut Penitenciària, l'11 de juny de 2019, va atendre la petició d'informe de l'òrgan instructor fent referència a: a) els antecedents de salut, patologies i antecedents psiquiàtrics de l'intern; informe d'evolució; relació de visites mèdiques dispensades des de l'ingrés al primer centre penitenciari i tractament farmacològic prescrit; b) manca d'adopció de mesures terapèutiques i/o de tractament adoptades amb l'intern finat atès que no havia protagonitzat cap episodi autolesiu ni autolític durant l'ingrés, ni tampoc els havia verbalitzat; c) valoració de la idoneïtat de la medicació prescrita i conseqüències de prendre simultàniament cocaïna.
L'informe del cap del Servei de Rehabilitació fa referència als programes de tractament i recursos que l'Administració penitenciària ofereix en matèria de consum de substàncies tòxiques a la població reclusa i exposa que la intervenció en drogodependències als centres penitenciaris dins dels paràmetres d'un Programa Marc, té dues línies d'actuació: a) La reducció de l'oferta, és a dir, el conjunt de mesures adreçades a evitar l'entrada de substàncies d'abús en els centres (controls, escorcolls, estudis radiològics, mesures disciplinàries, etc.); b) La reducció de la demanda, és a dir, el conjunt d'intervencions adreçades a disminuir tant les conseqüències negatives associades al consum, a través dels programes de reducció de danys (Programa de manteniment en metadona i Programa d'intercanvi de xeringues), com les adreçades al tractament i a la rehabilitació, els programes psicosocials (Programa motivacional, Programa intensiu de drogodependències, Programa de prevenció de recaigudes i Programa d'alcoholisme).
També informa en relació amb la situació de l'intern, que en el moment de l'ingrés es trobava en fase de recaiguda amb consum actiu de cocaïna i per aquest motiu va ser derivat al Programa d'Intervenció de Drogodependències que es desenvolupava en aquell centre.
Concreta que no va iniciar el programa ja que va ingressar al Departament de Psiquiatria pel compliment d'una mesura de seguretat d'internament en establiment adient per al tractament de l'alteració psíquica per un termini de tres anys.
S'inclouen a l'expedient els informes de diversos professionals del centre penitenciari, en resposta a les preguntes formulades prèviament per la reclamant, en relació amb diverses qüestions relatives a l'estada de l'intern al centre, l'hora dels recomptes nocturns i l'activitat de vigilància nocturna.
També hi consta un informe social emès per l'assistenta social que va atendre l'intern i la família del finat, en particular, la mare.
Segons exposa, les entrevistes s'emmarcaven dins l'exploració dels elements afavoridors i dels elements que dificultaven el canvi de dinàmiques familiars que generaven malestar o conflicte, conèixer el posicionament de la família davant la trajectòria personal de l'intern, abordar les demandes socials realitzades, i fer l'acompanyament del procés d'empresonament, oferint un espai d'escolta i contenció.
S'afegeix que l'intern "i la seva família sempre van expressar el canvi positiu que havia estat per a ell i la seva evolució personal la ubicació al mòdul de psiquiatria.
En aquest departament les ràtios dels professionals són més ajustades i permeten oferir una atenció més propera a les seves necessitats pel perfil de les persones ingressades en aquesta unitat, en relació amb la resta de mòduls".
També va informar en relació amb la darrera entrevista que va mantenir amb l'intern, justament el dia abans de la mort.
Exposava que "va referir que hi havia droga al mòdul, que tenia ganes de consumir i por de recaure o de dir qui l'havia portat.
No va voler respondre les preguntes que li vaig fer en relació amb aquest tema.
Va assegurar no haver-ne consumit i com que no volia parlar gaire, li vaig respectar.
Va verbalitzar que em faria una carta explicant tot el que en aquell moment no li sortia.
A la reunió d'equip interdisciplinari d'aquell mateix dia, vaig informar del que m'havia dit [...] i que restava a l'espera de rebre la seva carta per elevar la informació als efectes oportuns.
L'endemà em vaig assabentar de la fatídica notícia."
L'òrgan instructor també va incorporar a les actuacions una còpia de l'expedient d'informació reservada instruït per la Inspecció Penitenciària de la Secretaria de Mesures Penals, Reinserció i Atenció a la Víctima, per a la determinació de les circumstàncies que van envoltar la mort de l'intern.
D'acord amb la resolució que va posar fi al procediment, no es va evidenciar cap element que pogués situar la causa de la mort en cap deficiència en la prestació del servei públic penitenciari, ni des d'una perspectiva mèdica, ni des de la procedimental.
La posició de la companyia d'assegurances
La companyia d'assegurances hi va formular al·legacions, en el sentit de declinar la responsabilitat administrativa en els fets.
S'identifiquen els fets i es posa en relleu que no s'ha constatat cap tipus de descuit o negligència dels funcionaris de presons, ni del personal sanitari, pel que fa a l'atenció a l'intern finat durant el temps que va estar ingressat en el centre penitenciari; que no es va activar el Protocol d'actuació per a la prevenció de suïcidis, atesa la manca de cap indicador que ho aconsellés; que no es pot exigir a l'Administració evitar un determinat resultat, sinó la posada en funcionament de tots els mitjans al seu abast per al tractament físic i psíquic dels interns, tal com es va fer, i que la mort no es pot considerar conseqüència directa del funcionament de l'Administració, atès que era imprevisible, i, subsidiàriament, es considera que hi ha pluspetició.
La proposta de resolució i l'informe de l'Assessoria Jurídica
L'òrgan instructor va dictar, el 27 de setembre de 2019, una proposta de resolució, amb citació dels antecedents fàctics i els fonaments jurídics, i l'esment a nombrosa doctrina jurisprudencial i d'aquesta Comissió, en el sentit de desestimar la reclamació presentada per manca de nexe causal, en considerar que el servei públic penitenciari va funcionar correctament, sense que es pugui identificar cap element d'anormalitat, de manera que la mort de l'intern s'ha d'atribuir a la pròpia decisió del finat.
Comparteix raonament i conclusió l'informe jurídic posterior, de 19 de maig de 2020, de la lletrada de l'Assessoria Jurídica del Departament de Justícia, amb el vistiplau, de 7 de setembre de 2020, de l'advocada en cap.
La proposta de resolució i, amb una estructura paral·lela, també l'informe jurídic, comencen per determinar l'abast de l'Administració penitenciària per a vetllar per la vida, la integritat física i la salut dels interns en establiments penitenciaris; informa de l'estat de salut de l'intern finat, amb esment a la problemàtica toxicològica i la medicació prescrita; descriu l'evolució penitenciària i, especialment, la valoració que se'n va fer respecte de la inclusió en el Programa de prevenció de suïcidis, i posa en relleu la manca d'indicis de tendències suïcides, així com la correcció de les mesures de vigilància i control adoptades pel centre.
V. El parer de la Comissió Jurídica Assessora
La reclamant sol·licita una indemnització de 80.000 euros pels danys i perjudicis derivats de la mort del fill.
La companyia d'assegurances, malgrat que considera que s'ha de desestimar la reclamació, valora subsidiàriament el dany en 40.000 euros.
Exposa que cal prendre com a referència el barem establert en la Llei 35/2015, de 22 de setembre, el qual és notòriament utilitzat en seu jurisdiccional, i que s'ha calculat l'import atenent l'edat del difunt, i que la reclamant no acredita ni argumenta una dependència econòmica respecte del fill.
En la proposta de resolució, emparant-se en precedents judicials, es qualifica de desproporcionada la xifra reclamada.
Es pren en compte que l'intern era consumidor de cocaïna i que, durant el temps que va romandre a la presó va consumir substàncies tòxiques d'una manera voluntària i, més concretament, la nit de la mort, eludint els controls del centre.
S'estima que l'hipotètic funcionament anormal de l'Administració hauria de determinar només una concurrència de culpes en la producció del dany, que es podria quantificar en el 20 % de les quantitats que poguessin correspondre, atès el grau de participació del mateix intern en provocar-se la pròpia mort.
A banda de la quantificació, cal dir que resta acreditada la defunció i el vincle de parentiu de la reclamant amb el finat, i que, com s'ha indicat en el fonament jurídic III.1 d'aquest Dictamen, segons la jurisprudència i la doctrina reiterada d'aquesta Comissió, existeix una presumpció iuris tantum de l'existència d'aquest dany moral quan el reclamant és familiar del difunt.
Així que es pot afirmar que el dany compleix els requisits exigits en l'article 32.2 de l'LRJSP, en el sentit que és efectiu, avaluable econòmicament i individualitzat en relació amb les persones reclamants.
L'altre requisit per al naixement de la responsabilitat patrimonial de l'Administració és l'existència d'un nexe causal entre el funcionament del servei públic i el dany causat a qui reclama.
Això és, l'existència d'una relació de causalitat entre el servei públic penitenciari i la mort de l'intern per suïcidi, de manera que es pugui atribuir el resultat luctuós al funcionament d'aquest servei.
La Comissió ha tingut ocasió de pronunciar-se reiteradament sobre el requisit de la causalitat en supòsits de reclamació de responsabilitat a l'Administració penitenciària com a conseqüència dels danys derivats de la mort, per suïcidi, d'un intern en un centre penitenciari (entre d'altres, dictàmens 124/2001, 439/2002, 37/2003, 348/2004, 462/2004, 54/2005, 112/2006, 191/2006, 22/2018, 108/2020, 133/2020, 134/2020 i 181/2020).
En el Dictamen 134/2020 es va recollir la doctrina reiterada de la Comissió en aquests supòsits, i transcrivia textualment el Dictamen 108/2020, en els termes següents: «a) El punt de partida és la constatació, d'acord amb la normativa aplicable, de l'existència d'una obligació de l'Administració penitenciària de vetllar per la vida, la integritat física i la salut dels interns en centres penitenciaris, amb els quals es troba en una relació de subjecció especial.
I, correlativament, l'existència del dret dels interns a rebre una assistència sanitària de caràcter integral, orientada tant a la prevenció com a la curació i la rehabilitació de llurs malalties.
La jurisprudència ha afirmat, en relació amb la determinació de l'abast d'aquesta obligació de l'Administració, que en el seu compliment s'ha de preservar la dignitat, la seguretat i la intimitat dels interns (així, per totes, Sentència del Tribunal Suprem, Sala Contenciosa Administrativa, Secció Sisena, de 5 de novembre de 1997, recurs núm. 2807/1993).
En definitiva, en la seva actuació, l'Administració penitenciària ha de valorar conjuntament els drets a la vida, la integritat física i la salut, d'una banda, i la dignitat, la seguretat i la intimitat de l'intern, de l'altra.
Això comporta, entre d'altres conseqüències, que, en compliment de l'esmentada obligació, s'hagin d'adoptar totes les mesures que siguin necessàries, però que, al mateix temps, siguin proporcionades i adequades en relació amb les circumstàncies concretes de cada intern.
b) L'obligació de l'Administració penitenciària de vetllar per la vida, la integritat física i la salut dels interns no pot ser concebuda com un títol d'imputació general, que impliqui que l'Administració ha de respondre de la totalitat dels efectes lesius que es puguin produir en un centre penitenciari.
Per tant, no es tracta d'una responsabilitat de vinculació merament locativa, que reconduiria la institució de la responsabilitat patrimonial a un fenomen mecanicista, sinó que cal examinar, amb rigor, les circumstàncies del cas i, molt particularment, el nexe causal i els elements que hi poden interferir, així com la imputabilitat dels danys a l'Administració.
En concret, per a poder apreciar l'existència d'una responsabilitat atribuïble a l'Administració, en els casos de traspàs d'interns en centres penitenciaris, es requereix la presència d'algun element d'anormalitat en la prestació del servei públic penitenciari que, a més, tingui l'entitat suficient como per permetre l'establiment d'un nexe causal entre l'actuació administrativa i la mort de la persona.
En altres paraules, es necessari identificar algun element en la prestació del servei que evidenciï el seu mal funcionament o funcionament anormal.
Aquesta doctrina és compartida per la jurisprudència (per totes, Sentència del Tribunal Suprem, Sala Contenciosa Administrativa, Secció Sisena, de 19 de juny de 1998, recurs núm. 1985/1994) i també per d'altres òrgans consultius, així, pel Consell d'Estat (entre molts d'altres, dictàmens 1539/1992, 2193/1995, 2909/1996, 2970/2003, 3366/2003, 3712/2003, 3724/2003, 1213/2005, 1499/2005, 1807/2005, 264/2006, 505/2006, 261/2006 i 1258/2006).
c) Més concretament, en els supòsits de mort per suïcidi en els centres penitenciaris, la Comissió Jurídica Assessora s'ha fet ressò de la jurisprudència recaiguda en aquesta matèria, sintetitzada en la Sentència del Tribunal Superior de Justícia de les Illes Balears núm. 483/2000, Sala Contenciosa Administrativa, Secció Única, recurs núm. 1467/1996.
En aplicació de la doctrina esmentada, cal esbrinar si, en el cas examinat, en la mort per suïcidi de l'intern, es pot identificar algun element d'anormalitat d'entitat suficient en el funcionament del servei públic penitenciari.
En particular, si l'episodi suïcida que va protagonitzar l'intern es pot subsumir en algun dels supòsits de funcionament anormal abans indicats.
De la documentació precitada relativa als actes d'instrucció duts a terme, es desprèn que l'intern finat no complia una condemna ordinària, sinó una mesura de seguretat d'internament en establiment adient per al tractament de l'alteració psíquica que patia, per la comissió d'un delicte de robatori amb intimidació i d'ús d'instrument perillós amb aplicació de l'agreujant de reincidència i de l'eximent incomplet d'alteració psíquica.
D'acord amb la informació aportada pel jurista del centre penitenciari, havia ingressat a presó en tres ocasions anteriors.
Pel que fa a la nit dels fets, del testimoni dels funcionaris que estaven prestant servei al Departament d'Infermeria durant la nit es dedueix que no hi va haver incidències, es va fer el recompte nocturn, no es va sentir cap soroll anormal, ni cap intern va fer servir la megafonia de la cel·la.
A les 7.50 h, durant la realització del primer recompte de població reclusa del matí, quan un funcionari de vigilància va accedir a la cel·la del Departament d'Infermeria ocupada pel fill de la reclamant, va observar que el cos de l'intern estava penjat del coll amb un tros de llençol lligat a la finestra de la cel·la.
Va activar el codi d'emergència mèdica i es van presentar els funcionaris sortints del servei i també els entrants.
El metge del centre va acudir al lloc dels fets i va constatar l'èxitus.
D'acord amb l'informe mèdic forense d'autòpsia provisional, emès en el marc de les diligències judicials prèvies que es van obrir, es va tractar d'una mort d'etiologia medicolegal suïcida, essent la causa immediata de la mort l'asfixia mecànica.
L'autòpsia definitiva va informar que la sertralina detectada en la sang, en concentracions terapèutiques, es relacionava amb el tractament psicofarmacològic antidepressiu que el pacient tenia prescrit, i la detecció de cocaïna i el seu metabòlit (benzoilecgonina) a la sang, indicava un consum recent de cocaïna.
Com a antecedents mèdics, la Direcció del Programa de Salut Penitenciària es refereix a la "dependència a l'ús d'opiacis i cocaïna, [...] ansietat, trastorn de la personalitat i trastorn psicòtic agut polimorf amb símptomes d'esquizofrènia".
Va ser ubicat inicialment a la unitat hospitalària psiquiàtrica penitenciària, per ordre judicial, on va ser visitat pels diversos especialistes i professionals sanitaris.
La valoració dels professionals va ser que estava estable i asimptomàtic i se li va lliurar l'alta mèdica i va ser ubicat a un mòdul ordinari després d'un mes i deu dies des de l'ingrés a la unitat hospitalària psiquiàtrica.
Transcorreguts set mesos i alguns dies, l'intern va ser donat d'alta d'Infermeria Psiquiàtrica, d'acord amb la valoració de Psiquiatria, ja que a l'ingrés presentava simptomatologia de tipus ansiós i paranoide.
Continuava realitzant seguiment amb la psicòloga clínica i, fins a la data de la defunció, havia tingut bona adherència al tractament.
Quant a l'atenció mèdica, consta que va realitzar 53 visites (10 de Medicina General, 12 d'Infermeria, 9 de Psicologia i 22 de Psiquiatria).
En particular, pel que fa al seguiment psiquiàtric de l'intern, segons la informació aportada per la mateixa Direcció del Programa de Salut Penitenciària, uns onze mesos abans de la mort, va ser visitat per a seguiment per l'equip psiquiàtric, que va fer diverses anotacions a la història clínica sobre l'estat del pacient, que manifestava idees delirants que atribuïa a la cocaïna, fòbies d'impuls i no tenir bon estat anímic.
Tres setmanes després d'aquesta visita, va demanar que li baixessin la dosi de zyprexa per haver augmentat de pes, això junt amb la reducció de la biodiacepina va aconseguir millorar el seu estat anímic, trobant-se més abordable, empàtic, animat i ben adaptat.
Posteriorment va manifestar patir sentiments d'angoixa per trobar-se amb persones de diferents cultures i poc després va demanar ser traslladat a la unitat hospitalària psiquiàtrica penitenciària per no estar ben adaptat al mòdul, tot i que finalment no va ser derivat, ja que admetia que el motiu real per a voler-hi anar era que volia estar amb menys gent i des d'aquest servei no se'l podia derivar a un centre terapèutic.
Com s'ha dit, el pacient va ser visitat en vint-i-dues ocasions pel psiquiatre, que no va detectar símptomes que fessin pensar que tenia ideacions suïcides.
Respecte del risc d'autòlisi, la Direcció del Programa de Salut Penitenciària va informar que "l'intern no va protagonitzar ni verbalitzar cap intent autolític ni autolesiu al llarg de la seva estada al centre" i va ser per aquest motiu que "no es va prendre cap mesura terapèutica i/o de tractament amb l'intern ja que no va protagonitzar cap episodi autolesiu i/o autolític durant l'internament, ni ho va verbalitzar".
D'això es dedueix que no hi havia motiu pel qual l'intern no pogués disposar d'una cel·la individual.
En relació amb aquest seguiment psiquiàtric, consta que el pacient va presentar una bona evolució i una millora el segon any de l'ingrés, en relació amb l'any anterior, segons acredita a l'expedient la Direcció del Programa de Vigilància Penitenciària.
Per tant, les al·legacions de la reclamant, relatives al suposat seguiment psiquiàtric deficient del pacient, no es poden tenir per certes.
Consta que l'anotació es va fer en el context d'una visita de seguiment, i que, en la mateixa anotació es va deixar constància d'altres signes com " consciente, orientado, colaborador, lloroso, angustiado " i símptomes com " sensación de desbordamiento, refiere insomnio global, apatía y pérdida de apetito ".
Es refereix a l'ingrés en la unitat hospitalària psiquiàtrica penitenciaria.
Com s'exposa en la proposta de resolució, el seguiment i l'atenció dispensada a l'intern va ser adequada i en temps oportú.
La facultativa va disposar l'alta de la unitat hospitalària psiquiàtrica penitenciària i es va programar una visita de seguiment, en què la mateixa psiquiatra va constatar novament la bona evolució i va anotar que mantenia el tractament prescrit.
Per tant, la manifestació de l'intern, treta de context en l'escrit d'al·legacions, s'acredita que va ser degudament tinguda en compte perquè, juntament amb la valoració de l'estat de l'intern que va poder efectuar la psiquiatra que el va explorar, consta que va motivar un ingrés específic de set dies en la unitat hospitalària psiquiàtrica, en què es va reajustar la medicació i es va aconseguir una evolució satisfactòria.
Pel que fa als criteris que, amb caràcter general, determinen la inclusió d'un intern al programa de prevenció de suïcidis, i segons la informació aportada per la Direcció del centre penitenciari, són analitzats pels professionals dels diversos àmbits, quan entrevisten els interns (funcionaris d'interior, psicòleg, treballador social, educador social, jurista, metge i psiquiatra, si escau) i, especialment, en el moment de l'ingrés en un centre, que enfoquen l'atenció a detectar i atendre d'una manera immediata les necessitats urgents que expressi la persona, i a posar especial atenció als indicadors de risc d'autolesió.
Si es detecten indicadors de risc d'autòlisi (verbalitzacions d'idees de mort, tristesa extrema o desesperança, ideació estructurada de suïcidi, constància d'intents d'autòlisi anteriors, constància d'antecedents familiars d'autòlisi, trastorn depressiu, etc.) es redacta un comunicat de fets que s'eleva a la Direcció a través del cap de Serveis, i s'adopten les mesures de prevenció que es consideren escaients (demanar visita al metge, posar l'intern acompanyat, ordenar la retirada d'objectes perillosos, etc.).
El metge atén d'urgència a l'intern, i, si ho considera necessari, sol·licita una valoració psiquiàtrica.
Si Psiquiatria valora que existeix un risc d'autòlisi, determina les mesures de prevenció a efectuar.
Atenent el nivell de risc que es consideri, les mesures poden incloure l'ingrés a la unitat hospitalària psiquiàtrica penitenciària o bé mesures preventives d'especial seguiment i observació en règim ordinari (viure acompanyat a la cel·la, seguiment freqüent, etc.) que, com s'ha dit anteriorment, no es van considerar necessàries en aquest cas.
Quant a la medicació prescrita, no s'ha acreditat cap irregularitat dels facultatius en relació amb els processos diagnòstics ni de tractament relatius a la prescripció de medicaments.
La part reclamant afirma que la medicació que l'intern tenia prescrita, juntament amb el consum simultani de cocaïna, podia haver ajudat o augmentat la ideació suïcida, però no consta que s'hagués pogut produir aquest tipus d'interacció.
En l'informe de la Direcció del Programa de Salut Penitenciària s'expressa que "pel que fa al tractament pautat –a l'intern [...]– va formar part del seu tractament habitual per diagnòstics de trastorn de l'estat d'ànim i possible trastorn bipolar II (a més el Trastorn de personalitat pel consum de cocaïna).
La sertralina se li va pautar per un trastorn adaptatiu, per la qual cosa, el tractament que duia era l'adequat als diagnòstics realitzats i al seu estat psicopatològic.
Un cop revisat el Medscape, no hi ha interaccions amb la cocaïna, a excepció de la sertralina, en què tots dos augmenten els nivells de serotonina, sense repercussió clínica".
D'altra banda, no s'ha provat cap negligència o errada en la vigilància de l'intern ingressat.
D'acord amb el comunicat de la nit dels fets, en el Departament d'Infermeria, l'intern, durant el recompte de la nit, va respondre normalment.
Com s'ha dit, consta que no va fer ús de l'intèrfon de la cel·la, ni va avisar els funcionaris per cap motiu, ni tampoc va demanar assistència mèdica.
De les declaracions dels funcionaris del Departament d'Infermeria, recollides en l'expedient d'informació reservada, es dedueix que no es va detectar cap situació d'anormalitat, en relació amb l'intern, tampoc durant els dies anteriors als fets.
El cap de la unitat va declarar que l'intern "era molt participatiu i col·laborador.
I que els darrers dies estava com sempre, que no va canviar la seva actitud ni va manifestar trobar-se malament o trist o desanimat".
En el mateix sentit va declarar un funcionari que treballava habitualment al Departament: "que el va veure dies abans i que tenia un comportament absolutament normal, que era un dels interns més tranquils i sociables, i més participatiu que hi havia a la unitat.
Que va sorprendre molt la seva mort.
Que l'intern no va mostrar cap simptomatologia que fes pensar que volia acabar amb la seva vida".
Quant a la problemàtica toxicològica, els informes incorporats a l'expedient deixen constància que l'intern era consumidor de cocaïna i que, en els darrers mesos, es treballava en la prevenció de recaigudes i la gestió emocional, i verbalitzava estar abstinent.
De fet, el dia abans dels fets, segons es desprèn de les notes de seguiment del pacient, va referir en l'entrevista amb la psicòloga amb qui s'entrevistava quinzenalment, a les 12.47 h, que estava "abstinent del consum".
Segons es desprèn de l'informe del cap del Servei de Rehabilitació, hi ha diverses possibilitats per a abordar la problemàtica que genera l'addicció i el consum de substàncies tòxiques i que els interns són informats de l'oferta del tractament en drogodependències.
Però, com es posa en relleu en la proposta de resolució, aquest fet, per si sol, no significa que tots els interns que pateixin problemàtica toxicològica realitzin intervenció dins dels centres ni que, en el cas de realitzar-la, aconsegueixin superar la toxicomania; i cal tenir en compte que qualsevol tècnica d'intervenció i tractament té caràcter eminentment voluntari.
En particular, no es pot fer cap retret als professionals, quant a l'adequada atenció prestada a l'intern en relació amb l'àrea toxicològica, durant el temps que va estar sota la custòdia de l'Administració, atès que consta que des del centre penitenciari es va treballar per conscienciar-lo de la necessitat d'implicar-se en el tractament i mantenir l'abstinència.
En relació amb les mesures que va adoptar l'Administració penitenciària per a evitar la introducció i la possessió de substàncies tòxiques a l'interior del centre i les mesures concretes de vigilància a les quals es va sotmetre l'intern, la proposta de resolució les resumeix en els termes següents: "aquest va ser objecte dels controls i intervencions pròpies del règim de vida ordinari –observació dels interns, recomptes, escorcolls de les zones comunes–.
En el darrer any l'intern va ser sotmès a dos escorcolls superficials, i dos amb nu integral, el resultat dels quals va ser negatiu.
D'altra banda, també es va escorcollar la seva cel·la en cinc ocasions.
En tots els casos el resultat d'aquests escorcolls va ser negatiu.
Finalment, el dia [dels fets] i després de l'aixecament del cadàver de l'intern es va escorcollar la cel·la que ocupava, essent el resultat del mateix sense novetat."
L'Assessoria Jurídica comparteix l'argumentació exposada, en el sentit de destacar que les mesures per evitar la introducció de substàncies tòxiques en els centres, com són els registres i escorcolls de les persones dels interns, les seves pertinences i locals que ocupen, s'ha de fer amb les garanties i periodicitat que s'estableixi i dins del respecte a la dignitat de la persona.
Altrament, quant a l'actuació de la treballadora social que va mantenir una entrevista amb l'intern el dia abans dels fets, no es detecta cap incorrecció.
Aquesta va informar que l'intern havia referit que hi havia droga al mòdul, que tenia ganes de consumir i por de recaure o de dir qui l'havia portat, però que no va voler respondre les preguntes que li va realitzar sobre aquest tema i que va dir que escriuria una carta per a explicar-ho.
La treballadora va informar sobre aquesta manifestació en la reunió de l'equip interdisciplinari d'aquell mateix dia, per tant, no és que no fes cap actuació, sinó que va quedar a l'espera de disposar d'informació més concreta.
En relació amb l'element que l'intern va fer servir per a penjar-se, no es tracta d'un objecte perillós susceptible de ser emprat per a autolesionar-se, sinó que va ser un tros de llençol, peça de roba emprada per al descans nocturn, que estava lligat als barrots de la finestra.
Per tot l'exposat, la Comissió conclou que la mort es va produir per un acte voluntari d'autolesió i imprevisible, sense que es pugui establir una relació de causalitat entre la defunció i el funcionament del servei públic penitenciari, per acció o per omissió, el qual va ser correcte i adequat.
No s'aprecia cap negligència o errada en l'atenció sanitària dispensada, ni en el control i vigilància de l'intern per part dels diversos professionals que el van atendre, ni es va observar amb anterioritat al fet luctuós cap conducta que pogués fer sospitar que l'intern tingués intencionalitat suïcida, raó per la qual no es va tenir oportunitat raonable d'impedir el malaurat desenllaç.
Per tant, no existeix nexe causal entre el funcionament del servei i el dany pel qual es reclama, i pertoca resoldre el procediment en sentit desestimatori de la pretensió.
És procedent desestimar la reclamació de responsabilitat patrimonial instada davant el Departament de Justícia per la Sra.
A pels danys i perjudicis patits per la mort d'un familiar mentre romania ingressat en un centre penitenciari.