Catedràtic de Ciència Política de la Universidade de Santiago de Compostela
Resum: Aquest article mostra la connexió interna i conceptual en el pensament de Madison entre (1) el republicanisme, centrat en el control popular, l'opinió pública i el protagonisme de "the people themselves" i el disseny institucional d'un sistema parlamentari amb supremacia del legislatiu, així com la cultura política que fa possible la república en un país extens, i (2) el federalisme, entès com a solució republicana d'equilibri i síntesi d'autogovern i govern compartit, unitat i diversitat.
Així, l'antagonisme teoricopolític fonamental de l'època se substancia entre Madison ì Hamilton, i no entre Madison i Jefferson.
Aquests es troben, des de les respectives posicions, molt a prop en els seus temors sobre les conseqüències antirepublicanes i centralistes de la "commercial society" i el "vigor of government" defensats per Hamilton i l'obert menyspreu d'aquest últim per la república, els drets dels estats i, fins i tot, la divisió de poders.
Serà precisament la proximitat teòrica i política de fons entre Madison i Jefferson pel que fa tant a la idea d'Estat com a la de nació americans la que estarà a la base de la creació, entre la primera i la quarta legislatura, del partit republicà, que s'oposarà a la "consolidation" centralista i presidencialista de la Unió, i que generarà el naixement del sistema de partits nord-americà.
Paraules clau: federalisme; republicanisme; Madison; Hamilton; Jefferson; sobirania; consolidació.
Resum: Aquest article analitza els problemes de la institució de les ciutats metropolitanes a Itàlia i la reforma simultània de les províncies.
El problema forma part d'un debat polític italià més ampli i actual, vinculat als objectius de reducció de la despesa pública, i concerneix la necessitat d'aconseguir una nova organització del govern local respecte del pla contingut en el títol V de la Constitució italiana després de la reforma del 2001.
Després d'examinar els anteriors intents de regulació de les ciutats metropolitanes, s'analitza la disposició continguda en el decret llei sobre l'spending review (d.l. n.
Així, el text pretén exposar les dificultats i les incoherències en la identificació de les funcions administratives o en l'estructura general organitzativa del nou ens (la ciutat metropolitana) previst a la Constitució italiana el 2001, que encara segueix sense regulació jurídica normativa.
En conseqüència, es consideren les implicacions i els efectes de la reforma en relació amb les funcions exercides per altres òrgans (municipis, províncies, regions) que ja operen en el territori.
Paraules clau: govern local; ciutats metropolitanes; províncies; reducció de la despesa pública; funcions administratives.
Professora ajudant del Departament de Dret Constitucional i Ciència Política de la Universitat de Barcelona
Resum: L'article té com a objectiu analitzar el model social incorporat en la Directiva 2004/38/CE en el marc de la jurisprudència del Tribunal de Justícia.
L'article està dividit en dues parts.
La primera descriu l'evolució del model de coordinació social de la Unió Europea i els avenços proposats pel TJCE a partir del concepte de ciutadania europea en relació amb l'accés a les prestacions socials (Martínez Sala, Grzelczyk i Collins).
La segona part de l'article descriu el model social incorporat a la Directiva 2004/38/CE i els canvis que aquesta va suposar per a la jurisprudència que fins ara havia dictat el TJCE.
L'article conclou que la Directiva 2004/38/CE va tenir un paper de contenció davant els passos fets pel Tribunal amb la finalitat d'incloure els drets socials dins de la ciutadania europea i que, a més a més, la Directiva fragmenta la interpretació del principi de no-discriminació per als ciutadans no econòmicament actius.
Paraules clau: drets socials; dret a la lliure circulació i residència; ciutadania de la Unió.
Catedràtic de Dret Administratiu de la Universitat de Barcelona
Resum: La Llei 20/2013, de 9 de desembre, de garantia de la unitat de mercat té com a objectiu fer efectiu el principi d'unitat de mercat, un principi que el legislador afirma que està consagrat en la Constitució i amenaçat per un excés de normativa diversa i intervencionista.
Per aconseguir aquest objectiu la llei tracta d'afavorir la col·laboració interadministrativa, amplia l'abast desregulador de la Directiva 123/2006 i introdueix el principi d'eficàcia.
Aquest treball es dedica a l'estudi del principi d'eficàcia, principal novetat de la nova llei, amb el qual el legislador tracta d'estendre les normes menys intervencionistes que adopti un ens territorial competent en la matèria a tot el territori nacional.
El treball és crític amb el contingut del principi en entendre que la seva aplicació suposa una flagrant vulneració de les competències autonòmiques, ja que estableix una nova relació interordinamental no prevista a la Constitució.
A més, s'estima que el nou principi és disfuncional i de difícil aplicació.
Finalment, es plantegen algunes alternatives per tractar de reforçar la unitat de mercat de forma raonable i respectuosa amb la Constitució.
Paraules clau: autoritat d'origen i autoritat de destinació; harmonització; cooperació i confiança mútua; llibertat d'establiment i circulació; ordenació general de l'economia; principi d'eficàcia; unitat de mercat.
Catedràtic de Filosofia del Dret de la Universitat Pompeu Fabra
Resum: En aquest treball l'autor defensa que el dret de decidir, entès com a la possibilitat de fer una consulta als catalans sobre el seu futur polític, no és contrari a la Constitució.
La raó principal és que els principis d'indissolubilitat (art. 2.1) i de sobirania nacional (art. 1.2) han de ser ponderats adequadament amb els definitoris d'una democràcia liberal, tal com apareixen regulats bàsicament en els articles 1.1, 23.1, 9 i 10.
Mitjançant aquesta ponderació es pot justificar: 1.
Fer una consulta sobre la independència de Catalunya, atesa una interpretació evolutiva dels drets democràtics propis d'una concepció densa de la democràcia.
Fer-la entre els catalans, per tal d'evitar passar del principi de la majoria al domini de la majoria.
Paraules clau: dret de decidir; interpretació evolutiva; democràcia liberal; autonomia de la persona; inviolabilitat; dignitat humana; domini de la majoria.
Resum: En aquestes pàgines es tracta de reflexionar sobre la connexió, a primera vista evident, entre el principi democràtic i el dret a decidir.
Tanmateix, es posen de manifest algunes de les contradiccions en què cauen alguns dels seus valedors i es defensa, al contrari, la necessitat d'establir que la relació entre el principi de l'Estat de dret i el principi democràtic no pot ser de preeminència de cap d'ells sobre l'altre.
La raó es troba en el fet que no es pot entendre el principi democràtic com la mera suma de les voluntats particulars d'una determinada col·lectivitat, sinó com a expressió de les condicions que asseguren la conformació d'una voluntat política racional.
El principi democràtic només es pot comprendre així des d'una concepció normativa i no fàctica del poder sobirà.
Paraules clau: principi democràtic; Estat de dret; voluntat política racional; dret a decidir; poder sobirà.
Advocat de la Generalitat de Catalunya
Resum: L'article examina les competències autonòmiques en matèria de justícia, a partir de l'evolució normativa i jurisprudencial de les darreres dècades i de l'anàlisi dels títols competencials actualment vigents.
l'Estat competència exclusiva en l'Administració de justícia, però la majoria d'estatuts van incloure competències en la mateixa matèria.
L'any 1990 el TC va resoldre aquesta aparent contradicció, en diferenciar l'Administració de justícia en sentit estricte i els mitjans personals i materials que estan al seu servei, àmbit en el qual es projecten la major part de les competències autonòmiques, si bé amb importants límits.
L'EAC de 2006 va intentar superar aquests límits, sovint, però, amb explícita subjecció a la LOPJ.
Aquesta subjecció a la LOPJ constitueix l'argument principal de la STC 31/2010 per rebutjar la inconstitucionalitat de les normes estatutàries atributives de competència, i els pronunciaments més recents del TC semblen no tenir en compte els nous títols competencials de l'EAC.
Un increment significatiu de l'àmbit competencial en la matèria només s'aconseguirà, doncs, mitjançant la reforma de la LOPJ, i, des d'una perspectiva més àmplia, mitjançant una reforma constitucional que alteri l'actual estructura unitària del poder judicial.
Paraules clau: Administració de justícia; Estatut d'autonomia; Llei orgànica del poder judicial; administració de l'Administració de justícia; clàusula subrogatòria; demarcació i planta judicial; personal al servei de l'Administració de justícia; cossos nacionals de funcionaris.
Professor de Sociologia de la Universitat de València
Centre d'Estudis sobre Cultura, Política i Societat, Universitat de Barcelona
Resum: En les anàlisis de política cultural comparada, des dels anys setanta s'ha destacat l'evolució cap a models descentralitzats administrativament i respectuososo bé promotors de la pluralitat cultural i identitària.
Espanya sovint s'ha caracteritzat com un país profundament descentralitzat, i se n'ha destacat la rica diversitat cultural i lingüística.
També s'ha assenyalat el seu caràcter d'Estat singular, a mig camí entre l'Estat centralitzat i el federal, i de vegades se l'ha qualificat de sistema quasifederal.
No obstant això, en l'àmbit de les polítiques culturals, és l'Estat espanyol quasifederal?
L'article analitzarà com, a pesar del desenvolupament amplament descentralitzat de la gestió de les polítiques culturals, els recents processos jurídics i organitzatius de l'Administració general de l'Estat s'allunyen molt de promoure un Estat federal plurinacional i s'orienten de manera creixent cap a la recentralització i la simetrització.
Paraules clau: política cultural; descentralització; federalisme; Espanya; Catalunya; Estat de les Autonomies.