L'excés de nutrients causa de tant en tant la proliferació excessiva de l'alga verda Ulva lactuca, cosa que en provoca la deposició massiva a la costa, en episodis de marea verda que tenen conseqüències negatives sobre el medi ambient, la salut animal i humana, i l'activitat turística.
Un equip internacional ha descobert un bacteri el sistema enzimàtic del qual pot descompondre l'ulva.
L'enciam de mar, també anomenat ulva ( Ulva lactuca ) és una macroalga verda, comestible, molt comuna prop de les costes de gairebé tot el planeta.
En ocasions, l'eutrofització de les aigües marines a causa de les activitats humanes, per exemple la ramaderia, en provoca la proliferació descontrolada, i l'alga acaba dipositant-se al litoral en episodis de marea verda.
Aquests fenòmens tenen conseqüències mediambientals, ja que la descomposició de l'alga emet metà (CH 4 ) i àcid sulfhídric (H 2 S), entre altres gasos.
El metà és un poderós GEH, mentre que de l'alliberament d'H 2 S se'n deriva risc per a les persones i animals, ja que és una substància altament tòxica que afecta la respiració cel·lular i pot acabar provocant la mort per hipòxia: se n'han donat casos per exemple a la platja de Lokmikael-an-Traezh, a la costa septentrional de la Bretanya, on es va documentar la mort per infart –derivat d'edema pulmonar per enverinament d'H 2 S– d'un transportista que feia tasques de càrrega i retirada dels excedents d'ulva.
És precisament a la costa nord bretona on investigadors de diversos països ha trobat una manera de neutralitzar els riscos que comporta l'acumulació massiva de l'ulva a les platges: a l'Estació Biològica de Rosko, pertanyent al Centre Nacional de la Recerca Científica (CNRS) de França i a la Universitat de París – Sorbona, un equip compost de personal de les universitats alemanyes de Greifswald i de Bremen i de la Universitat Politècnica de Viena ha identificat un bacteri marí dotze dels enzims del qual són capaços de descompondre l' ulvà (un polisacàrid sulfatat que constitueix aproximadament entre el 10% i el 35% del pes en sec de l'ulva i que en forma les parets cel·lulars) i de transformar-lo en biocombustible o en substàncies d'interès per a les indústries cosmètica o agroalimentària.
Els treballs de l'equip internacional que va realitzar aquesta troballa es van publicar el mes de juliol d'enguany a Nature Chemical Biology.
Imatge de les principals unitats disacàrides de l'ulvà; el sofre present a la substància és responsable de l'emissió d'H 2 S durant la descomposició de l'alga (imatge extreta d'IRIANTO, Hari.; DEWI, Ariyanti.
Les possibilitats de la biomassa algal com a matèria primera sostenible per a diverses activitats econòmiques desperten cada cop més interès, però l'explotació de les algues es troba limitada de moment pel coneixement escàs dels procediments microbians de transformació de polisacàrids en oligosacàrids i monosacàrids, que depèn de les diverses funcions bioquímiques dels enzims implicats.
Doncs bé, a l'article publicat a Nature Chemical Biology es descriu la ruta metabòlica que permet al flavobacteri marí Formosa agariphila de degradar l'ulvà: en aquesta ruta s'hi veuen implicats dotze enzims actius quant a carbohidrats (capaços doncs de sintetitzar-los, metabolitzar-los o descompondre'ls), entre els quals hi ha dues liases polisacàrides, tres sulfatases i set hidrolases glicosídiques.
Mitjançant l'activació en cascada de totes elles l'ulvà esdevé un monosacàrid fermentable que podria servir, per exemple com a material de base per a la producció de bioetanol.
Els treballs de l'equip d'investigadors també han servit per determinar amb precisió l'estructura tridimensional d'alguns dels enzims esmentats, concretament les tres sulfatases.
Contaminació atmosfèrica i protecció de l'ambient atmosfèric, Valorització de materials, Tendències de la biodiversitat a Catalunya, Mitigació