projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
El futur de la cultura popular que gira al voltant de la imatgeria festiva (dracs, gegants, capgrossos i altre bestiari) és mantenir-se en l'empenta i l'energia dels darrers trenta anys.
La imatgeria festiva s'ha convertit a Catalunya en un veritable tòtem de pobles, barris i ciutats.
Són figures que aglutinen al seu voltant col·lectius que veuen en la imatgeria un element d'identitat i de festa i un símbol de la seva comunitat.
Des dels anys vuitanta del segle passat la Catalunya urbana i democràtica ha trobat en la imatgeria festiva un mirall on reflectir-se com a comunitat, un element que té la capacitat d'aglutinar la societat, unificant edats, classes socials, nivells educatius i procedències de tot arreu.
Amb una mirada antropològica, els dracs i els monstres exorcitzen les pors, les incerteses, la feblesa de la humanitat davant de la natura, davant del perill i l'imprevist.
L'actual pandèmia és una mostra d'aquest viure a la intempèrie, que diu el filòsof Josep M. Esquirol.
Jugar amb el foc, plantar cara al monstre, contemplar una figura gegantina, és un ritual que equilibra aquest desequilibri entre home i natura.
Aquesta anàlisi conclou que, en el futur, caldrà reforçar i potenciar la cultura popular que té la imatgeria festiva com a centre, excusa o motiu de vida comunitària, per tal d'afrontar millor tots plegats aquesta intempèrie i incertesa.
La manera de potenciar-ho és amb el suport decidit i concret de les administracions als col·lectius socials que promouen i creen la festa al voltant de la imatgeria festiva.
De manera paral·lela, cal reforçar les colles que ja existeixen.
La COVID-19 ha provocat un STOP i ens ha ofert EL TEMP S que no teníem per a pensar, reaccionar i encoratjar.
S'ha posat en evidència que alguns dels models culturals públics han evolucionat «com un hàmster corrent en una roda», sobre si mateixos i perdent l'Horitzó de Servei Públic en alguns casos.
M'agradaria treballar en estratègies de futur de curt, mitjà i llarg termini per a establir mesures de transformació, evolució i adaptació als Nous paradigmes.
Saber treballar amb les eines de la il·lusió i la creativitat per a elaborar aquest Nou Marc més en sintonia amb l'Actualitat.
Reflexionar i Actualitzar el concepte de SERVEI PÚBLIC.
Descentralitzar la Cultura de les grans ciutats.
Enfortir «Els Artesans i Les Artesanes de la Cultura».
Ajudar els Equipaments Públics a replantejar-se els seus models de programació en models de reutilització dels espais que no sigui únicament l'exhibició.
Pensar com es fa compatible en un FUTUR Un Programa Artístic i el Tècnic de cultura i Pensar en un model que agilitzi la burocràcia.
Que El Digital no sigui «una Fugida endavant» com va ser-ho La Internacionalització.
Establir indicadors de la QUALITAT de la Gestió de les Institucions Públiques al servei de la Cultura i les seves Direccions, no la QUANTITAT de diners que en reparteixen.
Sortir de la zona de confort i Tenir Imaginació.
Revisar els programes públics per fomentar La Cultura amb indicadors qualitatius i no quantitatius que afavoreixin l'equilibri geogràfic i la diversitat cultural.
Afavorir el reciclatge professional en la seva matèria dels funcionaris públics de la Cultura.
Acceptar que ja no serà el mateix, començant per les audiències, els formats i les possibilitats d'accés a la CULTURA.
Andreu Garrido, gestor cultural, consultor a Teknecultura i president de l'APGCC
Aquesta crisi, profunda i de llarg recorregut especialment per al sector de les arts en viu, està fent i farà emergir moltes de les mancances i problemes estructurals que pateixen un gran nombre d'organitzacions i projectes culturals, així com contradiccions que arrossega el sector en el seu conjunt, començant per la mateixa definició i el desenvolupament de la política cultural.
Moltes d'aquestes tensions condueixen a un mateix origen: la manca de legitimació i rellevància social.
El sector s'esforça a situar-se davant l'opinió pública (i política) com un espai de centralitat quan la realitat, crisi rere crisi, ens mostra el contrari.
Guanyar aquesta rellevància necessita un projecte compartit i requereix un primer canvi de gran abast: situar els ciutadans com l'objecte central de la política cultural.
Aquest canvi ho ressitua tot, modifica els perquès i, com a conseqüència, la mateixa acció cultural i els seus objectius.
Si l'objectiu és l'impacte i el retorn social (en totes les seves formes), cal que les polítiques, els projectes, els programes i els equipaments reformulin les seves missions, ressituïn les seves prioritats i modifiquin els seus criteris d'avaluació.
Una altra gran debilitat revelada, que serà imprescindible superar per enfrontar-se a nous contextos de transformacions socials i tecnològiques accelerades, és la manca de mecanismes i cultura d'avaluació del sector a tots els nivells.
Aquesta realitat, fruit de la falta tant de voluntat com de capacitat operativa, és encara més evident quan arriben canvis sobtats amb aquesta cruesa, fet que provoca sovint una presa de decisions arbitrària i poc contrastada.
La cultura de l'endemà (almenys el sector cultural de l'endemà) necessita guanyar rellevància social per afrontar aquests reptes i de propers amb solidesa.
Enfrontar-nos-hi amb sistemes d'avaluació que facilitin una presa de decisions rigorosa i àgil ens permetrà adaptar-nos a escenaris que avui difícilment podem intuir.
Tena Busquets Costa, directora del Teatre Principal i del Festival de dansa Sismògraf d'Olot
Una evolució és una revolució sense la r.
Ho visualitzo brossianament, però ho reflexiono amb recança.
Voldria pensar que no serà una altra oportunitat perduda.
De fet, voldria pensar que afegirem una r a l'evolució que forçosament hem/haurem de fer i emergirem amb el 2 % (només!), amb un sistema de cotitzacions per a la intermitència dels artistes, amb polítiques culturals i educatives innovadores i creuades..., a més del 5 % per a la sanitat pública, la desprivatització dels hidrocarburs per tornar-los energia verda i la renda bàsica universal.
Voldria pensar que els equips de gestió de polítiques culturals de tots els nivells de l'Administració pública, equipaments, serveis i esdeveniments, ho estan aprofitant per imaginar com millorar el servei que ofereixen a la ciutadania, que estan parlant amb els creadors i creadores i dibuixant futurs possibles i impossibles, que estan teixint xarxes de treball sòlides i cooperatives entre projectes.
Voldria pensar en unes polítiques culturals valentes, que posin les persones al centre i que atenguin les perifèries, que interpel·lin els altres àmbits de la política, com l'economia o el traçat de carreteres, de tu a tu.
Que col·loquin l'educació al llarg de la vida i en totes les seves dimensions, com a estratègia principal de desenvolupament.
I quan aterro dels meus pensaments rebels, em nego a encaparrar-me a comptar quantes butaques s'han d'anul·lar o la gimcana cubanera que haurem de fer fer als espectadors per entrar a la platea...
Les arts i la cultura, als pobles i ciutats, al país, haurien de transcendir els equipaments i esdevenir presències reals en la quotidianitat de les persones.
Les arts vives són això, vives, i sí, les podem encapsular en una pantalla o en una sala de teatre, però el més important és que els adobem el terreny perquè continuïn essent espurna capaç d'encendre un foc on qüestionar-nos o una pirotècnia on emocionar-nos!
A més d'escriure música i d'altres quefers més prosaics, la feina del compositor és imaginar.
Aventurar-se en un mateix per recercar-hi sons, potser sense trobar-hi gaire o mai res de nou —no passa res (i, segons com, millor)—; però sí, de tant en tant, alguna cosa de singular i honesta, pròpia.
És amb aquesta mateixa predisposició que escric ara aquestes paraules.
Justament, parlant de cultura i, encara més, de cultura catalana és difícil dir res que no s'hagi dit ja en un moment o altre i tots plegats som experts a giravoltar sobre les mateixes mancances.
Però no per això hem de callar, ans al contrari, i encara menys davant d'un horitzó com el que entreveiem al nostre davant per als pròxims anys.
S'ha de passar a l'acció (o continuar-la, però amb més força) i em sembla que tot plegat es podria resumir en dos conceptes que és important no perdre de vista i que ens poden ser bons guies: la conjunció de convicció i valentia.
Cal convicció en la vàlua del nostre patrimoni, que ha de ser cada vegada més present en el nostre dia a dia musical: cal fomentar-ne l'enregistrament, la difusió per ràdio i televisió i encara més per internet, la programació en teatres i auditoris, etc., i els nostres músics han de poder treballar i desenvolupar-se lliurement en allò que són millors sense por a la precarietat.
Cal valentia per creure en la potència de la creació que es fa ara mateix aquí: en el món, hem estat històricament capdavanters i seria bo no oblidar que també ho som en la música, tal com ho tenim assumit per a la pintura i, fins i tot, l'alta gastronomia.
Encara més curt: fem possible que com a societat coneguem d'on venim i fem saber al món que encara hi tenim molt a dir.
Gemma Sendra, gestora cultural i regidora de l'Ajuntament de Barcelona
Després de més d'una dècada de retallades i precarietat, l'impacte que tindran aquests mesos de tancament per la COVID-19 són difícils de preveure.
Recuperar la normalitat no és només qüestió de crèdits; també caldrà un programa ambiciós de rescat, rellançament i transformació.
Una visió a deu anys vista que reorienti prioritats, estratègies i compromisos.
La cultura haurà de recuperar el seu rol social; la seva capacitat de generar i connectar coneixement, de crear espais de debat, reflexió i crítica; d'influenciar i intervenir en la cerca de respostes i avançar-se, aportant reflexió en la definició dels canvis a fer i a construir.
Això implica donar un major pes a les activitats científiques, de recerca i formació, així com apostar per construir nous espais de pensament—especialment en ciències socials— en els quals la ciència estigui al servei dels reptes que tenim com a societat.
Els centres culturals han d'esdevenir els ateneus del segle xxi, creure's que el coneixement ens fa lliures i que les connexions i els vincles creen comunitat; teixir xarxes de proximitat (biblioteques, centres cívics, llibreries, teatres, companyies, ciutadans...) per construir un projecte cultural compartit; fusionar cultura i educació, entenent la cultura i la creació com una part estructural del procés d'aprenentatge: aprendre a través de la cultura i amb la cultura.
I ho han de fer incorporant filòsofs, científics, poetes, periodistes, fotògrafs i artistes de les diferents disciplines, com una manera oberta i atenta d'entendre el món.
Finalment, s'ha de crear una xarxa d'intercanvi i formació permanent entre els centres de creació: del Liceu a la Sala Beckett, del Sónar a l'ESMUC...
Connectar-los, rebre cultures i artistes de tot el món i participar-hi és una oportunitat que hem de compartir; aquests centres són recursos que hem de posar a l'abast de tots.
Haurem de fer-los créixer, amb plans de formació, suport al desenvolupament de projectes, acompanyament en l'ocupació i professionalització, i aposta per nous formats tecnològics i interdisciplinaris.
El nostre món post-COVID ha de ser una gran àgora de cultura i coneixement permanent.
Mireia Claret, presidenta de l'Ateneu d'Igualada
Aquesta crisi ens ha ensenyat que som molt vulnerables: d'un dia per l'altre vam haver de tancar les portes de les nostres entitats i tancar-nos a casa.
Des del món dels ateneus, que hem viscut diverses crisis al llarg de tots els anys, els que ara som a les juntes no en recordem cap com aquesta; ara hem hagut de tancar perquè justament és en la col·lectivitat on tenen sentit les nostres entitats.
I hem vist que, davant la impossibilitat de trobar-nos físicament, ens hem hagut de trobar a les xarxes.
Crec que tothom, després d'uns dies de xoc, vam començar a veure que havíem de fer quelcom per continuar tenint activitat, ni que fos des de casa, i hem acabat incorporant la tecnologia de manera natural; així doncs, potser ja no l'hauríem de deixar marxar.
Caldrà que ens plantegem com utilitzem la tecnologia: oferint teletreball als nostres gestors, fent reunions virtuals de Junta, contactant amb socis que són a l'altra punta del món per conèixer la seva opinió, fent debats online amb ponents que físicament no vindran mai però que en realitat hi seran a través de les xarxes, oferint tallers accessibles les 24 hores del dia perquè els socis els gaudeixin quan els vagi millor, oferint obres de teatre que venen de l'altra punta del mon...
Sens dubte, és el moment de treballar en xarxa i plegats; no hi haurà recursos suficients per a la cultura; cal reivindicar-los, òbviament, però davant altres emergències mèdiques i socials és clar que venen temps complicats.
Tot i així, si som capaços de col·laborar tres o quatre entitats per plantejar un projecte comú, la suma de tots ens donarà capacitat per tirar endavant.
La tecnologia que ens permet connectar-nos la tenim —ja la teníem—, però ara hi afegim la consciència i l'empenta per poder treure'n el màxim rendiment sense por, perquè realment estigui al servei de les persones.
Hem descobert una via de comunicació que ens obre les portes i ens dona recursos il·limitats.
Al món associatiu i ateneístic se'ns obre un nou horitzó: és a les nostres mans aprofitar-ho.
Si alguna cosa ha posat en evidència aquesta crisi sanitària, la COVID-19, és la necessitat de transformacions radicals i de canvis de paradigma en l'àmbit polític, econòmic i social.
I penso que, en aquest procés, la cultura hauria de ser l'espai des d'on escoltar-nos, des d'on compartir temps i sabers i treballar col·lectivament, des d'on experimentar, des d'on aprendre i desaprendre.
Desaprendre algunes de les formes en què produïm i consumim cultura.
Desaprendre formes de funcionament vertical a favor de noves metodologies decididament democràtiques que parteixin d'aquest exercici d'escolta, diàleg i acció comunitària.
Aprendre a desbordar el discurs sectorial per integrar la lluita contra la precarietat cultural dins la lluita contra la precarietat general, la lluita per les desigualtats en cultura dins la lluita per les desigualtats socials.
És per això que, davant la pregunta «Com ha de ser la cultura de l'endemà?», imagino que la cultura esdevé el territori d'experimentació des d'on pensar de forma col·lectiva com transformar la nostra complexa realitat social.
Imagino institucions que es reinventen cap a models radicalment democràtics i sostenibles que busquen complicitats i la implicació real de la ciutadania, que generen espais diversificats, reuneixen inquietuds, sensibilitats i experiències vitals plurals.
Imagino que des d'aquests espais, oberts, permeables, àgils i flexibles, explorem noves formes de producció cultural i noves formes de governança, compartint, sense por, la presa de decisions.
Imagino, també, que per fi hem situat la cultura com a eix fonamental en la formació de la ciutadania.
Imagino que desenvolupem una valenta redistribució de recursos actuant de forma urgent i prioritària per donar suport ferm als que sens dubte seran els més afectats per la crisi de la COVID-19 i que, especialment des de la crisi del 2008, estan instal·lats en la precarietat: artistes, treballadores culturals, associacions, cooperatives, col·lectius, autònomes i petites empreses, comerços i projectes de proximitat, de cultura popular, educatius i comunitaris.
En definitiva, la cultura de base, l'element més fràgil i, segurament avui més que mai, el més necessari de l'ecosistema cultural.
Jesús Navarro, director del Museu d'Art Jaume Morera de Lleida
Aquests dies hem sentit a parlar de la crisi provocada per la pandèmia com una oportunitat històrica de canvi.
En realitat, el que s'ha produït és una aturada general que ha reclamat de nosaltres una reflexió sobre el que fem i com ho fem.
I ens hem tornat a adonar que l'ecosistema museístic és d'una extrema fragilitat.
Obligats a tancar i privats dels ingressos generats pel públic, especialment pel turisme, una bona part de la xarxa de treballadors i professionals ha estat colpejada per l'atur i per la cancel·lació d'encàrrecs i projectes, que posen en risc la seva supervivència.
Plou sobre el terreny mullat de les anteriors retallades.
Aquest serà, doncs, un dels primers reptes que s'hauran d'afrontar: continuar la lluita per la dignificació professional.
Caldrà repensar el model, fer entendre allò que ja sabíem: que la dimensió econòmica de la cultura i del patrimoni, tot i la seva rellevància per al sosteniment del sistema, només és un dels seus aspectes, i no el principal, i que el futur de la cultura requereix la seva reivindicació política com a dret bàsic del ciutadà.
Al marge, doncs, de la necessària dotació de recursos, això vol dir que els museus hauran d'abocar bona part de la seva acció, a més de les tradicionals funcions de conservació, recerca i difusió de les seves col·leccions, a dimensionar socialment la institució per afrontar les desigualtats en l'accés a la cultura.
Això s'hauria de traduir en uns museus oberts, transparents, productors de coneixement, ja des d'una autoritat compartida amb altres agents, que estableixi com a motor de la seva activitat el diàleg, entès aquest com una forma natural de relacionar-se amb el seu entorn i de propiciar el debat crític sobre les qüestions que defineixen el nostre temps.
La pandèmia també ens ha ensenyat que, més enllà de l'activitat presencial, s'obre tot un món d'oportunitats en l'àmbit digital que, malgrat que no poden substituir la caracterització del museu com a espai de relació i d'interacció social, cal incorporar en allò que comporti una transformació enriquidora i democratitzadora dels continguts del museu i de la seva relació amb els seus públics.
Aquestes darreres setmanes ens hem tornat a trobar amb un vell desconegut, del qual sembla que ningú es vol fer càrrec: el procés creatiu.
Molt sovint entenem la cultura com un producte final i descuidem els processos, que són veritablement els importants de la cadena de valor de la cultura.
Quan dic que els descuidem parlo del valor econòmic que té el procés creatiu: sembla que no existeix.
Quan la cultura ja pot definir-se, quan ja li podem posar un preu, donar-hi una forma, no hi ha problema: seguim parlant de precarietat, però el fi últim existeix i podem posar-li un valor.
El procés creatiu passa més desapercebut, no té un preu concret, es fa en solitud i molt sovint l'artista accepta que el temps que hi dedicarà serà un temps sense cap mena de remuneració.
Això vol dir que els artistes, que ja naveguen entre intermitències i la poca professionalització que la precarietat provoca, no podran viure d'allò que creen.
Tenim beques, línies de subvencions.
Però són minoritàries, són puntuals, i el procés ha d'estar prou avançat.
Això vol dir que, fins i tot quan t'aculls a una beca o una subvenció, el més probable és que ja hagis destinat un temps a l'obra sense retorn econòmic.
Parlo del procés com un vell desconegut, perquè sempre ha existit aquesta gran injustícia en el sector cultural i en el món dels artistes en general, però aquests dies que el confinament ens ha permès detectar les vergonyes i els buits del nostre sistema i la vulnerabilitat sobre la qual se sosté el sector, hi he tornat a pensar.
Què en fem, del procés creatiu, invisible a ulls de tothom i sense valor econòmic?
I què en fem, dels artistes, que també tenen factures mentre creen?
Frederic Marimon, president dels Diables d'Igualada
Quan em pregunten «com ha de ser la cultura popular de l'endemà?», el primer que em ve al cap és un dubte: «ha de ser diferent de com la coneixíem?».
I aleshores veig la necessitat d'explicar què és per a mi.
La cultura popular és un punt de trobada en tots els sentits, encara que jo em centraré en aquest: és un espai on tothom té cabuda, on tothom pot aportar.
Tinc la sort d'haver coincidit amb moltíssima gent d'ambients diferents a l'escola, la universitat i la feina, però a la colla de diables hi trobo un encreuament generacional més gran encara: als meus trenta-un anys coincideixo amb companys que tot just es jubilen i amb d'altres que encara no han entrat al món laboral, i tots hi som sense cap mena d'obligació, units només pel fet de pertànyer a la mateixa colla.
Això no ha de canviar, és fantàstic!
El que sí que ha de canviar és el valor que hi donem.
Hem de començar a comptar amb el pes social que té la cultura popular: en tots els grups hi cap tothom i no necessites coneixements previs.
Per tant, és un espai amb un gran potencial per a la integració que, amb l'ajuda adequada (treballadors i agents socials), podria beneficiar la gent amb risc d'exclusió.
Durant aquests darrers mesos la cultura en totes les seves vessants ha actuat com a ens de cohesió social i s'ha fet palesa la seva importància a les nostres vides.
Al cap i a la fi, sense cultura no seríem humans, i la humanitat de la societat s'ha accentuat en temps de pandèmia.
La cultura popular s'ha reinventat i readaptat i ho haurà de continuar fent.
Serà important, però, que no perdi l'essència i que mantingui la seva capacitat inclusiva i el sentiment de comunitat, en què ningú no ha de quedar enrere.
Les combinacions i els efectes curatius que té em semblen quasi un misteri.
Poder tenir un espai de creació on dedicar energia és un privilegi i, a la vegada, una gran troballa.
Tot i així, els fonaments que sostenen l'art són sovint de terra molla i pantanosa.
Després de les cures i els treballs domèstics invisibles, la cultura és la indústria amb més precarietat.
Com a ciutadanes, estem exposades a la disgregació constant i caminem a ritme sincopat.
Un canvi radical en les maneres d'entendre i gestionar la cultura és el camí per a poder abandonar una cultura elitista, d'èxit, d'especulació i de consum.
És en plena pandèmia mundial quan el dolor tenyeix el dia a dia i es posa al centre de tot.
Com a sentiment, ha esdevingut el nexe més fort i humà amb l' altre: la vivència del dolor és intransferible.
Això ens porta a plantejar-nos què passaria si ens organitzéssim per a autogestionar les cures, per a decidir com ocupar els carrers, per a ajudar-nos en la gestió del dolor.
Una primera resposta seria l'art, perquè seria mirall de tota aquesta gestació.
Viure enmig de les estrelles i saber les seves misterioses aparences ens fan no tan sols conèixer-ne l'existència, sinó també la màgia que les fa moure...
Un món on la creativitat i el pensament conformin un espai de transformació serà un aval per a fer-nos vividores i lluitadores.
Abandonem la frontalitat de l'impossible i reivindiquem un futur on la cultura sigui interdisciplinària, lúdica, experimental, entusiasta, col·lectiva, compromesa i radical.
Si el futur de demà se'ns presenta fosc, moltes seguirem creant, pensant i reivindicant poder-nos asseure davant d'un piano per tocar una melodia com a eina subversiva contra el dolor.