El túnel carpià –un passadís estret i rígid del lligament i els ossos de la base de la mà– conté el nervi medià i els tendons flexors.
El nervi medià recull el tacte dels dits del palmell de la mà (excepte el dit petit), així com els impulsos d'alguns músculs petits de la mà que permeten que es moguin els dits.
S'anomena síndrome del canal carpià (SCC) la presència d'una sèrie de símptomes i signes produïts per la compressió del nervi medià al seu pas pel canell (a nivell del túnel carpià).
L'aparició de la SCC pot ser per múltiples causes, entre les quals hi ha la predisposició genètica o la presència d'inflamació de les estructures que hi ha dins del túnel i fan que es comprimeixi el nervi medià.
La qual cosa genera un augment de pressió al túnel carpià i que pot ocasionar lesió directa del nervi, amb l'aparició de símptomes com formigueig, dolor, debilitat o entumiment de la mà i el canell, poden inclús irradiar-se per tot el braç.
La postura de les extremitats superiors també influeix en l'augment de la pressió del canal carpià, sobretot, les relacionades amb la flexió del canell.
Els símptomes generalment comencen gradualment i es manifesten, especialment a la nit, amb sensacions de calor, enrampada o entumiment del palmell de la mà i els dits, un formigueig, especialment del polze i dels dits mig i índex, incloent-hi la part interna del dit anular.
El dit petit no es troba afectat.
No és estrany, però, que la majoria de les vegades els pacients no delimitin clarament la regió afectada, relatant la clínica en tota la mà.
Els símptomes poden arribar ocasionalment a l'avantbraç, al colze i, més rarament, a l'espatlla.
Tot i que l'afectació sol presentar-se de forma bilateral, és habitual que els símptomes siguin més intensos en una de les dues mans.
Alguns pacients que pateixen la síndrome del canal carpià diuen que senten els dits inflats i inútils, tot i que no presenten una inflor aparent.
Els símptomes sovint apareixen primer en una o totes dues mans durant la nit, ja que molta gent dorm amb els canells doblegats.
Una persona amb la síndrome del canal carpià pot despertar-se sentint la necessitat de sacsejar la mà o el canell, aixecar els braços o posar les mans en aigua tèbia.
A mesura que els símptomes s'agreugen, els pacients comencen a sentir dolor i sensació d'enrampada durant el dia.
Els símptomes, sovint, poden empitjorar per activitats laborals que impliquen activitat física important amb les mans com ara moviments d'hiperextensió-flexió del canell i la mà o elevació dels braços com conduir, llegir, escriure o agafar el telèfon.
L'evolució de la SCC és variable i impredictible, encara que el més habitual és que l'evolució sigui lenta.
El malalt que presenta símptomes de SCC cal que segueixi controls periòdics.
En estadis precoços de la malaltia solen predominar els símptomes sensitius, i ocasionalment una lleu debilitat de la musculatura.
A mesura que els símptomes progressen en intensitat, apareix certa dificultat per a la coordinació de moviments fins dels dits i s'accentua la dificultat per agafar o subjectar determinats pesos, especialment quan en aquests moviments intervé el polze (tancar el puny, agafar objectes petits o realitzar altres tasques manuals).
En casos crònics i/o sense tractament, els músculs de la base del polze poden afeblir-se o atrofiar-se.
Algunes persones no poden distingir el fred i la calor a través del tacte.
Habitualment, la síndrome del canal carpià és el resultat d'una combinació de factors que augmenten la pressió al nervi i els tendons flexors al túnel carpià, en lloc de ser un problema del nervi pròpiament dit.
Una predisposició congènita pot influir; el canal carpià és simplement més petit en algunes persones que en d'altres.
Altres factors que contribueixen al diagnòstic inclouen traumatismes o lesions al canell que causen la inflor, com ara una torçada o una fractura; o l'existència d'una malaltia reumàtica com l'artritis reumatoide.
Altres causes inclouen la hiperactivitat de la glàndula pituïtària (hipòfisi), l'hipotiroïdisme (baixa funció de la glàndula tiroide), retenció de líquid durant l'embaràs o la menopausa, la diàlisi o el desenvolupament d'un quist o d'un tumor al canal carpià.
També s'ha comentat la relació entre la SCC i determinades activitats laborals que obliguen a fer moviments repetits de flexoextensió de les mans i els canells, com el treball en la construcció, l'ús repetit d'eines manuals vibratòries, els treballs en cadena i l'ús de l'ordinador.
Malgrat tot, existeixen poques dades clíniques que demostrin fefaentment que realitzar moviments repetitius i forçats amb la mà i el canell en activitats laborals o de diversió pot causar la síndrome.
Els resultats dels estudis mostren que ni l'ús de l'ordinador ni altres factors, l'ús d'anticonceptius orals o el tabaquisme poden associar-se amb el risc de desenvolupar la SCC.
En canvi, alguns estudis mostren que l'obesitat, l'edat, el sexe femení i una elevada tensió laboral poden tenir relació amb l'aparició de la SCC.
L'enrampada d'escriptor –una condició causada per una falta en la coordinació motriu, dolor i pressió als dits, el canell o l'avantbraç com a conseqüència d'una activitat repetitiva– no és un símptoma de la síndrome del canal carpià.
En alguns casos és impossible determinar-ne les causes.
El diagnòstic de la malaltia és eminentment clínic, basant-se en la presència de formigueig (parestèsies) o dolor al territori de la innervació del nervi medià.
El diagnòstic i tractament primerencs són importants per evitar danys permanents al nervi medià.
Un examen físic de les mans, els braços, els músculs i el coll pot ajudar a determinar si les queixes del pacient es relacionen amb les seves activitats diàries o amb un trastorn no aparent, i pot ajudar a descartar altres condicions doloroses semblants a la síndrome del canal carpià.
Es verifica si el canell presenta estovament, inflor, calor o descoloració.
Es comprova la sensibilitat de tots els dits i s'examina la fortalesa dels músculs de la base de la mà i si existeixen mostres d'atròfia.
Les proves rutinàries de laboratori i les radiografies poden indicar si hi ha diabetis, artritis i/o fractures.
Els metges també poden demanar que els pacients intentin fer un moviment que provoqui els símptomes.
I utilitzar proves específiques per intentar reproduir els símptomes de la síndrome del canal carpià i, per tant, predir-ne el diagnòstic.
Actualment, les més utilitzades en la pràctica clínica són: Prova de Tinel, Prova de Phalen o flexió del canell, Signe de Durkan o prova de la compressió manual, Prova de l'abducció del polze.
Poden fer-se també proves d'electrodiagnòstic per objectivar la presència de la SCC i valorar el grau d'afectació del nervi medià (afectació lleu, moderada o severa) i descartar-ne altres causes.
Els estudis electrodiagnòstics (EED), que principalment es realitzen són: un estudi neurofisiològic que consisteix en un estudi de la velocitat de conducció nerviosa i un electromiograma (EMG).
La velocitat de conducció nerviosa és una prova que estudia la velocitat dels senyals elèctrics a través del nervi mitjançant la col·locació d'elèctrodes de superfície.
L'EMG consisteix en el registre d'activitat elèctrica muscular a partir de la col·locació d'agulles dins dels músculs.
El resultat negatiu d'una EMG és força precís perquè permet excloure una SCC.
Pel que fa a les proves d'imatge, l' ecografia i la ressonància magnètica fins a la data no han estat particularment útils en el diagnòstic de la síndrome del canal carpià, i per tant no s'utilitzen de forma rutinària.
En cas que hi hagi sospita d'alguna malaltia associada a la SCC, seria adequat realitzar una anàlisi de sang, en la qual s'ha d'incloure hemograma, velocitat de sedimentació globular, proteïnograma, glucèmia, uricèmia, anticossos antinuclears, factor reumatoide i estudi de la funció tiroïdal.