És probable que com a pares i mares us trobeu, en el dia a dia, amb un munt de dificultats a l'hora d'educar els vostres fills.
En aquest espai trobareu exemples de converses de famílies que plantegen els seus dubtes i d'altres que hi donen resposta des de la seva pròpia experiència.
Claudi (19 anys, germà de la Fiona, de 10 anys)
— La Fiona només vol comprar a les botigues on van les seves amigues, les colònies han de ser les mateixes que anuncien.
Em sap greu aquesta actitud, i si li dic que no té personalitat, que es deixa endur per la moda i el consumisme, em contesta que vol anar com totes les de la classe.
No sé si la hi acompanyaré més, ja s'ho farà!
Bet (23 anys, tieta de la Cinta, de 9 anys)
— Amb tota la publicitat que reben és fàcil deixar-se arrossegar per les modes.
A la Cinta també li passa; pensant-ho bé, no fa gaire que nosaltres també ho fèiem.
Els anuncis no només ofereixen el producte sinó que enlluernen i mostren unes situacions que desperten interès.
És força difícil ser crítics amb missatges atractius.
Em sembla que el millor és fer-los veure com ens influeix la publicitat.
Potser més endavant no en dependran tant.
Regina (31 anys, mare de l'Olívia, de 3 anys, i del Pere, de 6)
— Pels volts de Nadal els meus fills demanen totes les joguines que els agraden i que s'anuncien a la televisió.
Jo els intento explicar que de vegades les joguines no són realment com es veuen en els anuncis, que enlluernen i mostren unes situacions que desperten molt d'interès però que no són reals.
Josep Manel (59 anys, avi de l'Iu, de 4 anys)
— És normal que els teus fills vulguin tot el que veuen per la televisió.
La nostra feina és guiar-los en aquesta decisió.
Els dies que vaig a recollir el meu net a l'escola, aprofitem una estona per anar a diferents botigues a mirar, triar i manipular aquelles joguines que vol demanar.
D'aquesta manera podrà observar realment les diferències i veure què és el que prefereix realment.
Marta (50 anys, mare del Marc, de 15 anys, i del Jordi, de 19)
— En Marc no n'és conscient, i contínuament demana diners per comprar roba, videojocs o per sortir amb els amics.
Jo intento que entengui la necessitat d'administrar els cèntims, però ell es mostra molt tossut i poc raonable perquè diu que amb la paga que li donem no pot fer ni tenir el mateix que els seus amics.
Josep (55 anys, pare del Lluís, de 16 anys, i de la Núria, de 18)
—A nosaltres ens passava el mateix amb la Núria.
Al final vam decidir que si volia tenir diners per a les seves coses se'ls havia de guanyar treballant com fèiem nosaltres.
Així que va començar a fer classes particulars a nens per tenir diners a la butxaca i estalviar per a les coses que volgués.
Com que són diners que ha guanyat amb el seu esforç, es mira molt més que abans el preu de les coses i les botigues on compra, i reflexiona molt més sobre si realment li fa falta allò que vol comprar.
Conrad (47 anys, pare de la Iolanda, de 17 anys)
—Ho estem passant fatal amb la Iolanda.
S'ha aficionat a comprar-se de tot per Internet: roba, sabates, colònia, de tot.
Té tanta roba i complements que hi ha coses que es posa un dia i mai més.
Va començar amb alguna compra esporàdica, però ara ha arribat un punt que no té cap criteri: ho vol tot!
És com si el fet de no donar diners en mà li fes més difícil entendre el valor real d'allò que compra.
Crec que és el moment de xerrar amb ella.
Eduard (45 anys, amic de la família)
—Doncs trobo que sí que heu de parlar amb ella i fer-li veure que cal pensar bé si necessita més roba o és un caprici.
Les compres per Internet tenen cert perill, perquè és fàcil caure en les compres compulsives.
T'ho posen tan fàcil i tan atractiu... si és que fins i tot a la "tele" anuncien una gran quantitat de portals i app per comprar-te roba.
Conrad (40 anys, pare de la Iolanda, de 13 anys)
Fa el mateix que els dissabtes de l'hivern, però ara cada dia.
Quan es lleva s'instal·la davant el televisor i quan li sembla se'n va a l'ordinador a jugar.
No sap fer res que no sigui davant d'una pantalla.
Ja li he dit que li amagaré els jocs.
I jo no puc estar tot el dia damunt seu.
Aïda (23 anys, germana gran de la Romina, de 12 anys)
—Amb la Romina hem pactat un horari amb una sèrie d'activitats diferents al llarg del dia.
L'he ajudat a fer una llista de coses que pot fer: feines de casa, llegir, escriure, tele, jocs, pintar, música...; també ha de trobar unes estones per sortir amb els amics i amigues i fer alguna activitat física.
M'hauria agradat que li sortís d'ella mateixa, però penso que a poc a poc ho anirem fent.
Sempre que puc intento predicar amb l'exemple.