El 25 de maig de 2017, el senyor Joan Pons Alzina va intervenir en la presentació dels volums 30 i 31 dels Textos Jurídics Catalans al Parlament de Catalunya.
El senyor Pons és el membre de l'equip de Corts que ha tingut més cura d'aquests volums, els processos familiars dels braços eclesiàstic i militar de les Corts de 1705-1706.
L'al·locució constitueix una bona síntesi del que va succeir en aquelles Corts, i també és un mirall fidel de l'esforç que du a terme l'equip que n'edita les actes:
M'honora poder participar en aquesta taula rodona de presentació dels volums dels processos familiars del braç eclesiàstic i militar de les corts de l'arxiduc de 1705-1706, com també m'ha honrat poder treballar amb l'equip, coordinat per la professora Eva Serra, que està integrat per Josep Maria Bringué, Pere Gifre, Manel Güell, Gerard Marí, Imma Muxella i Miquel Perez Latre, i en el qual s'acaben d'incorporar Ricard Torra i Joaquim Verde.
Ara que l'Eva Serra ha manifestat la seva voluntat d'abandonar el projecte de l'edició dels parlaments de l'època moderna, no puc deixar de dir que la trobarem molt a faltar.
Ha estat més que una coordinadora, ha estat una mestra en el sentit més clàssic del terme.
Deixa una petjada inesborrable en tots nosaltres.
Per molts motius: per la seva gran generositat, sempre disposada a ensenyar-nos tots els seus amplíssims coneixements; com també per la seva empatia i comprensió en moments dolents per motius aliens a la recerca i l'edició.
Ens ha encoratjat de manera vigatana, austriacista.
Quant als dos volums que avui presentem, és de justícia remarcar que el volum sencer del braç eclesiàstic va ser transcrit pel nostre company llatinista Gerard Marí, que fa front també a les revisions de les parts en llatí de totes les Corts que hem editat, així com dona resposta a moltíssims dubtes i problemes de transcripció.
També ha estat un plaer col·laborar amb els tècnics del servei de publicacions del Parlament, la senyora Mireia Poderoso i el senyor Josep Ubach, que sota la direcció de Nei Torrell, hi fan feina.
El gruixut volum de pàgines i la complexitat de la compaginació i indexació de cada llibre requereixen d'una professionalitat de primer nivell, que han demostrat tenir amb escreix.
Agraeixo la seva gran paciència i bonhomia perquè han hagut d'introduir esmenes a moltes galerades.
Els dos llibres que avui presentem, més el dedicat al braç reial, que està en camí, i un quart, de complementari, que reunirà materials relacionats amb les Corts i un índex temàtic de tota la documentació aplegada, són d'un gran interès per a l'estudi tant de la història de Catalunya com del dret.
Lluny de ser fòssils medievals, les Corts de l'època moderna van ser institucions vives.
Ho revela l'alta participació, representativa i significativa del país en aquestes Corts de 1705-1706 (quasi quatre-cents membres del braç militar; tots els arquebisbes, bisbes, abats, priors i els síndics dels capítols catedralicis de Catalunya, entre els quals no puc fer de menys que destacar el bisbe de Solsona, Guillem Gonyolons, perquè, com jo, era d'origen menorquí i va exercir de president del braç; així com també un ventall de ciutats i viles més ampli que en les Corts de 1701-1702).
També és mostra de la vivacitat de la institució el ventall divers de temàtiques que va plantejar, la voluntat per actualitzar la legislació, involucrant nombrosos juristes, així com també els seus debats procedimentals.
Aquí, ara, és impossible assenyalar tots els punts que són remarcables d'aquests dos volums.
De fet, l'edició de les fonts documentals dels parlaments té sentit, com recorda Eva Serra en l'estudi introductori del volum del braç militar, en quant és un convit als historiadors a fer recerques que aprofundeixin en la comprensió d'aquestes institucions representatives.
La investigació es pot desenvolupar estudiant braç per braç, però agafa més volada fent comparacions entre els diferents braços, així com també amb els processos de corts d'altres conjuntures.
Per això, em perdonareu si només assenyalo aquí quatre generalitats, les que trobo més il·lustratives i significatives.
Les Corts es van iniciar el 5 de desembre de 1705 i es van cloure el 31 de març de l'any següent, ben segur precipitadament per la guerra.
Enceten una nova etapa política de Catalunya, que és protagonitzada pels sectors més dinàmics d'aquella societat, representats principalment pel braç reial o municipal, però també per un braç militar o de cavallers que no és estrictament aristocràtic i que ha anat incorporant l'ascens social de molts plebeus.
Les Corts posen de manifest la voluntat no tant sols de resoldre contenciosos sinó també de marcar pas ferm una política de país no sotmesa als interessos de la monarquia.
Les Corts de l'arxiduc prenen sentit a la llum de l'experiència acumulada amb els conflictes amb la jurisdicció reial.
Són indici d'aquest nou rumb polític de Catalunya els punts següents: Primer, que les Corts se celebrin per primera vegada en un edifici civil, la Casa de la Deputació, la seu de la Generalitat d'avui.
Fins aleshores, les esglésies per raons d'espai i per costum de vella hegemonia eclesiàstica havien encabit els parlaments.
Segon, la voluntat existent de consolidar el braç militar, el gremi de cavallers, com a institució política amb rang similar al de la Ciutat de Barcelona i la Deputació.
Tercer, les Conferències dels Tres Comuns, estudiades per Eduard Martí, que van demostrar tenir una enorme operativitat i són significatives de la voluntat de Catalunya de donar resposta als problemes polítics, són reconegudes en les constitucions, les lleis, que s'hi van aprovar.
Quart, com en les Corts de 1701-1702, amb la voluntat de parar els peus al clientelisme de la monarquia, en les habilitacions del braç militar es té molta cura de no deixar participar els oficials reials i estipendiants.
Cinquè, i per acabar, es va garantir l'actuació del Tribunal de Contrafaccions, el qual, creat en les corts del duc d'Anjou, no acabava de satisfer.
Tanmateix, la voluntat del braç reial o municipal d'eixamplar competències públiques no s'exhaureix delimitant la jurisdicció de la monarquia.
Hi ha voluntat de resoldre la conflictivitat que representava la immunitat fiscal i els privilegis del braç de la noblesa pels allotjaments de tropes i per més coses.
Sense que el tema es solucionés, es va deixar obert per un futur, que no va poder ser.
Si les Corts van ser significatives en matèria política, en matèria econòmica també van demostrar iniciativa.
Ho revela el debat sobre el port franc de Barcelona i la marina de llevant, que va donar peu a que Mataró posés un dissentiment, resolt per via de judici in curia dando a favor de Barcelona; així com també els requeriments dels quatre vaixells a les Índies.
Els braços es manifesten contraris a mesures proteccionistes i oberts a les inversions industrials manufactures d'estrangers sempre que els fadrins fossin catalans.
Un altre tema important, perquè revela la voluntat d'ajustar les institucions als canvis, és el debat sobre l'ampliació de la representació del Consell de Cent i de la Diputació.
Com va recordar Josep Fontana amb motiu de les celebracions del 1714, els catalans, en la cruïlla dels sistemes polítics dominants a l'Europa occidental, entre l'opció per la monarquia absoluta o un règim de caràcter representatiu, a l'estil d'Anglaterra i Holanda, van optar pel representatiu perquè els hi venia de tradició i també perquè s'ajustava més als seus interessos per fer possible el creixement comercial i el benestar social del país.
La imposició per la repressió de Felip V del model absolutista va trencar el sistema polític català.
Ara, als historiadors, a partir dels dos volums que presentem més els que estan a venir, d'aquestes corts i d'altres, ens correspon estudiar amb profunditat el sistema parlamentari de l'època moderna per ensenyar a la societat d'avui la seva fortalesa, el seu dinamisme i que la història mai està tancada.