projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Les causes desencadenants de la DM són diferents en el cas de la DM1 i en el de la DM2, i no totes són conegudes.
En el cas de la DM1, hi intervenen una combinació de factors ambientals a més de la predisposició genètica.
Es produeix una reacció autoimmunitària en la qual el sistema de defenses de l'organisme malmet les cèl·lules productores d'insulina del pàncrees.
Com a conseqüència, l'organisme deixa de produir la insulina que necessita.
En el cas de la DM2 hi pot haver una resistència en la utilització de la insulina.
Tant si el pàncrees no produeix insulina com si hi ha problemes per aprofitar-la, el resultat és que la glucosa, en lloc de penetrar a les cèl·lules, es queda a la sang i n'eleva el nivell normal (hiperglucèmia).
La presència anormal de la glucosa a la sang és la manifestació principal de la diabetis, sigui quin en sigui l'origen.
No s'ha determinat una causa que expliqui el perquè de totes aquestes anomalies, però no hi ha dubte que es tracta d'un procés multicausal.
En el cas de la DM2 s'han identificat alguns factors de risc.
Les principals causes de la diabetis són:
- El pàncrees no produeix prou insulina.
- Les cèl·lules del cos tenen problemes per identificar i utilitzar correctament la insulina.
La DM2, que és la més freqüent, es pot prevenir en molts casos si les persones en situació de risc mantenen un pes adequat i practiquen activitat física amb regularitat.
Una manera de poder valorar el risc de diabetis és respondre el test FindRisk, elaborat a escala internacional i validat a Catalunya, que permet conèixer el risc que una persona té de desenvolupar diabetis i, si escau, actuar en conseqüència.
Els tipus de diabetis més freqüents són:
És la hiperglucèmia que es pot presentar durant l'embaràs en dones que prèviament no tenien diabetis.
Aquesta situació apareix en, aproximadament, el 10% de les dones embarassades.
Durant l'embaràs, l'organisme de la mare necessita augmentar les reserves d'energia, fet que s'aconsegueix amb l'augment de la producció d'insulina.
Quan aquest augment no es pot produir adequadament, apareix la diabetis gestacional (DG).
Pot provocar en la mare una tendència a la diabetis amb posterioritat al part.
També pot tenir implicacions per al nadó tot i que, amb uns controls intensius i l'aplicació immediata de mesures correctores, avui dia en el nostre medi són pràcticament inexistents.
Hi ha alguns factors que en faciliten l'aparició:
No fer-ho pot provocar problemes en el nadó (excés de pes i hipoglucèmia en néixer, entre d'altres) i en la mare (hipertensió arterial, diabetis franca, etc.).
Com que, almenys a l'inici, no presenta símptomes, per detectar-la es practica una anàlisi de rutina a totes les dones embarassades.
La causa d'aquesta diabetis és una malaltia o un tractament medicamentós capaç d'elevar, inadequadament, la quantitat de glucosa a la sang.
En aquests casos, un cop desapareguda la causa, es pot recuperar la normalitat.
La radiació ionitzant és un agent físic present en el medi ambient procedent de diferents fonts que poden ser d'origen natural o artificial.
La radiació ionitzant natural és la que emeten alguns elements radioactius presents a la natura o la que prové de la radiació còsmica.
La radiació ionitzant artificial agrupa les fonts generades per l'activitat humana, com per exemple les exploracions i tècniques de diagnòstic per la imatge.
Aquesta radiació s'anomena ionitzant, per la seva propietat de modificar l'estructura atòmica de la matèria, podent per tant alterar les cèl·lules i teixits dels òrgans del cos amb els que interacciona.
La dosi de radiació que rep una persona és sempre acumulativa, és a dir cada vegada que ens fem una exploració mèdica que utilitza radiació (una radiografia, una ortopantomografia, una tomografia computada, una mamografia, una gammagrafia o una tomografia per emissió de positrons), la radiació queda emmagatzemada en el teixit irradiat de manera acumulativa.
Aquest és el motiu més important, des d'un punt de vista de la salut, per fer només les tècniques estrictament necessàries.
També és el motiu pel qual aquestes tècniques han d'estar correctament indicades per evitar exploracions innecessàries, i per això es restringeixin al mínim imprescindible per tal que el possible dany produït per l'exposició a radiació sigui menyspreable en front dels beneficis obtinguts.
La majoria de les proves de diagnòstic per la imatge són ben senzilles i no requereixen cap tipus de preparació.
Per a algunes cal preparar-se abans i poden comportar alguna molèstia.
Abans d'aplicar-se, s'ha demostrat científicament que serveixen per obtenir dades rellevants per al diagnòstic de certes malalties i que són segures.
Ara bé, cal fer-les servir només quan cal, perquè si se n'abusa hi pot haver certs riscos.
Per això, els professionals que s'hi dediquen i hi estan en contacte contínuament han de protegir-se.
El metge o metgessa escull la tècnica més adient en funció dels símptomes i dels òrgans que necessiti explorar.
L'especialista en radiologia analitza i interpreta les imatges i en fa un informe signat.
En la majoria dels casos amb la història clínica compartida a Catalunya (HC3), el metge o metgessa que us ha demanat la prova disposarà de la informació el dia de la visita.
Si no fos així, quan us feu la prova us diran com obtenir-lo.
Agència d'Informació, Avaluació i Qualitat en Salut - Pla director de salut mental i addiccions - Departament de Salut
Protocol per desenvolupar una nova eina d'intervenció en el tractament de les depressions lleus que es pugui utilitzar des de l'àmbit d'infermeria d'atenció primària i que s'integri en la continuïtat assistencial de les intervencions que rep el pacient, tant des de l'atenció primària com des de l'especialitzada en salut mental.
La intervenció sobre la família de persones amb trastorn mental greu i/o dependència de substàncies produeix beneficis, no només en les persones que la integren, sinó en l'evolució de la persona afectada.
La finalitat d'aquest document és definir l'oferta d'atenció a les famílies des de la xarxa de salut mental i drogodependències i elaborar propostes per millorar-ne l'atenció.
Recull de paraules sobre els programes de salut mental dintre del Cicle de Conferències de la Generalitat de Catalunya (any 2006)
Funcionament de la xarxa d'atenció a la salut mental.
Per primera vegada a nivell internacional, es disposa de dades reals sobre els costos i la càrrega associada a la depressió, a Catalunya.
Amb dades del 2006, aquest estudi ha analitzat la prevalença de la depressió entre la població a Catalunya, el consum de recursos i l'ús de serveis sanitaris, l'impacte que la depressió genera en la societat, la pèrdua de qualitat de vida de les persones i els costos socials associats a la discapacitat generada.
Aquest estudi constitueix una nova aproximació a l'anàlisi dels costos per malaltia i és de gran utilitat per a la planificació sanitària en salut mental.
Pot resultar molt dur veure que un ésser estimat està deprimit.
No és estrany que la família, la parella i els amics íntims de persones amb depressió se sentin molt angoixats, desorientats o avergonyits pel que està passant.
Hi ha algunes estratègies útils per ajudar la persona que pateix aquesta malaltia:
Si heu de cuidar-vos d'algú que té una depressió greu és fonamental que trobeu temps per a vosaltres mateixos sense sentir-vos malament o culpables.
Conviure amb un familiar amb depressió pot desgastar, per la qual cosa és important que us cuideu al màxim i que us mantingueu bé psicològicament.
Com podeu ajudar a algú amb depressió?
Pot resultar molt dur veure que un ésser estimat està deprimit.
No seria estrany que us sentíssiu molt angoixats, desorientats o avergonyits pel que està passant.
La família, la parella i amics íntims de persones amb depressió han trobat que resulten útils les següents estratègies:
Si heu de tenir cura d'algú amb depressió greu és fonamental trobar temps per a vosaltres mateixos sense sentir-vos malament o culpable.
Conviure amb un familiar amb depressió pot desgastar, per la qual cosa és important cuidar-se el màxim possible i mantenir-se bé psicològicament.
Hi ha diversos tipus de tractament per a la depressió.
La decisió d'aplicar-ne un o un altre depèn de cada cas concret, del grau d'intensitat de la malaltia i de les preferències de la persona que la pateix.
Des del sistema sanitari poden proposar-se tractaments que han estat específicament dissenyats per a persones amb depressió, com la teràpia cognitivoconductual, la teràpia interpersonal i, en alguns casos, la teràpia de parella.
La investigació ha demostrat que aquestes teràpies resulten efectives i poden ajudar a reduir l'aparició de nous episodis en el futur (recurrència).
La teràpia cognitivoconductual se centra a modificar els estils negatius del pensament i de la conducta que contribueixen a desencadenar i mantenir la depressió.
Les persones amb depressió moderada o greu tenen normalment de 16 a 20 sessions de teràpia cognitivoconductual durant diversos mesos (encara que pot ésser més llarga o més curta depenent de les circumstàncies o de les necessitats individuals).
La teràpia interpersonal ajuda les persones amb depressió a identificar i tractar problemes específics en les relacions amb la família, els amics, els companys i altres persones.
Si amb teràpia psicològica individual no milloren els símptomes depressius i es tenen importants problemes amb la parella, es pot suggerir una teràpia de parella en què participarien tots dos.
Aquestes teràpies són proporcionades per professionals experts en aquestes tècniques i en el seu ús, normalment psicòlegs clínics o psiquiatres.
Els principals fàrmacs utilitzats en el tractament de la depressió es denominen antidepressius.
El vostre metge us prescriurà els fàrmacs adequats a cada cas i us informarà sobre els efectes secundaris que podeu esperar amb la vostra medicació.
La majoria són tolerables per quasi totes les persones.
Encara que els antidepressius no generen addicció, poden experimentar-se certs símptomes en retirar-los sense precaucions.
Aquests símptomes poden consistir en marejos. nàusees, ansietat i cefalees; normalment resulten lleus, encara que a vegades tenen major intensitat, sobretot si la medicació s'interromp bruscament sense consultar amb el vostre metge.
Abans que una persona comenci a prendre antidepressius ha de tenir en compte que la medicació necessita cert temps per funcionar (normalment es necessiten vàries setmanes per experimentar alguna millora i per determinar si un fàrmac resulta útil).
Per tant, heu de seguir prenent la medicació tal i com us l'han prescrit, fins i tot si al principi teniu dubtes sobre els seus beneficis.
El període de temps durant el que es rep tractament amb antidepressius varia d'una persona a una altra.
Normalment es recomana mantenir la medicació un mínim de 6 mesos amb la mateixa dosi o canviar el tipus d'antidepressiu.
L'objectiu del tractament antidepressiu és el de recuperar l'estat d'ànim i les capacitats habituals i prevenir les recaigudes.
Recordeu que si us han prescrit un fàrmac antidepressiu, el vostre metge us pot explicar:
Si es pensa que es pot estar deprimit, cal demanar ajuda al més aviat possible.
No cal enfrontar-se a la depressió en solitari, sinó que es pot parlar amb algú de confiança (família, parella, amics o qualsevol altra persona).
Tot i això, el més recomanable és explicar-ho al metge o la metgessa o a un altre professional sanitari.
D'aquesta manera es pot rebre un diagnòstic adequat, conèixer les opcions de tractament i participar en la presa de decisions sobre el tractament més idoni.
El metge o la metgessa fa la història clínica completa i una entrevista psiquiàtrica.
També realitza un examen físic per intentar classificar la depressió com a lleu, moderada o greu, i determinar si hi ha una causa subjacent tractable (com consum excessiu d'alcohol o baixa activitat de la tiroides).
És habitual que faci preguntes sobre l'estat d'ànim depressiu i d'altres símptomes (son, apetit, concentració, energia), i sobre possibles factors estressants, sistemes de recolzament, consum d'alcohol i drogues i medicaments que es prenen.
Si la depressió és moderada o greu o si no millora amb el tractament inicial, el metge o la metgessa d'atenció primària pot derivar la persona malalta als professionals d'atenció psiquiàtrica i salut mental.
Si es tenen pensaments relacionats amb fer-se mal a si mateix és bona idea parlar amb algú de confiança amb qui poder estar fins a sentir-se millor.
També es pot trucar al telèfon de CatSalut Respon (061), buscar ajuda mèdica al centre d'atenció primària més proper o sol·licitar suport telefònic específic per a malalts amb idees suïcides (consultar la secció d'Adreces d'interès).
Els símptomes de la depressió poden variar d'una persona a una altra.
Altres possibles símptomes que es presenten amb certa freqüència són:
Sovint les persones amb depressió també experimenten constants preocupacions que els produeixen ansietat.
Això pot comportar símptomes físics com dolor, palpitacions cardíaques o molèsties abdominals.
En algunes persones aquests símptomes són la seva queixa principal i sovint arriben a sentir-se tan malament que desitjarien estar mortes.
La dependència energètica és la situació en què es troben totes aquelles persones que, per al manteniment de la seva salut, necessiten utilitzar dispositius amb connexió elèctrica a casa seva, concretament:
Atès que un tall de subministrament elèctric podria posar en risc la salut d'aquestes persones, se'ls ha de garantir aquest servei, per llei, de forma ininterrompuda.
És un document, formalitzat per professionals assistencials, que acredita que una persona es troba en situació de dependència energètica i que, per tant, el subministrament d'energia elèctrica a la seva llar és imprescindible per al funcionament d'un equip mèdic indispensable per mantenir-la amb vida.
Això vol dir que la companyia de la llum no pot interrompre el servei ni per impagament ni per causes tècniques.
L'informe es pot sol·licitar al centre d'atenció primària (CAP) i s'ha de lliurar a la companyia de subministrament.
El document és vàlid mentre no finalitzi el corresponent subministrament elèctric del dispositiu mèdic.
Cal tenir en compte que el fet de disposar de l'informe de dependència energètica no vol dir que no s'hagi de pagar la llum.
El certificat evita la suspensió del servei per impagament, però si no s'està en situació de pobresa energètica, es genera un deute amb la companyia.
La dependència energètica i la pobresa energètica són conceptes diferents.
La pobresa energètica és la situació d'una persona o d'una unitat familiar que té dificultats per pagar els subministraments bàsics d'electricitat, aigua o gas del seu habitatge, o que destina una part elevada dels seus ingressos a cobrir aquestes despeses.
Per tant, una persona pot tenir dependència energètica i no trobar-se en situació de pobresa energètica, o a l'inrevés.
En tot cas, és obligatori notificar i comunicar la instal·lació del DEA davant la xarxa d'oficines de gestió empresarial (OGE).
Per consultar l'oficina més propera podeu trucar al telèfon d'informació de la Generalitat de Catalunya (012), o bé visitar el web de Canal Empresa.
En qualitat de titular o representant de l'entitat, empresa, establiment o servei que disposa del desfibril·lador, declaro:
Un cop fet el diagnòstic de TEA cal fer una planificació del tractament integral, continuat i generalitzat amb els diferents professionals que treballen amb l'infant, que ha d'incloure les necessitats conductuals, educatives, d'intervenció psicosocial, de comunicació i tractament farmacològic, segons la necessitat i de manera individualitzada.
També es recomana incloure l'àmbit familiar i facilitar informació adequada i intervenció als pares, per tal de recolzar el maneig del trastorn, millorar l'adaptació i disminuir l'estrès familiar.
A Catalunya s'ha dissenyat i s'implantarà un Pla d'atenció integral a les persones amb TEA per facilitar l'agrupament de tots els serveis d'atenció a la infància i l'adolescència, com són els serveis de pediatria dels centres d'atenció primària (CAP), els centres de desenvolupament i atenció precoç (CDIAP), els centres de salut mental infantil i juvenil (CSMIJ), els serveis de neuropediatria hospitalària, les escoles bressol, les escoles d'educació especial i la resta d'escoles, els serveis socials, etc.
El CatSalut vol tenir especial cura dels pacients d'alta fragilitat i per aquest motiu posa a la seva disposició la Targeta Cuida'm.
Algunes persones amb TEA, siguin nens, adolescents o adults poden, en determinats entorns i circumstàncies, mostrar-se inquiets i tenir alteracions de la conducta que poden portar associats problemes de comportament els quals poden anar incrementant amb el temps.
Tant a les sales d'espera d'urgències, de consultoris mèdics, o quan se'ls ha de fer alguna prova complementària, aquestes persones demanen una especial cura i sensibilitat per part dels serveis sanitaris.
L'objectiu principal d'aquesta targeta és la d'oferir a les persones que ho requereixin un document identificatiu perquè puguin ser reconegudes per l'equip assistencial com a col·lectiu especialment fràgil i vulnerable que necessita d'una atenció preferent amb sensibilitat a la seva manera d'entendre el món i processar la informació de l'entorn.
Al mateix temps han de tenir garantit l'acompanyament per part del cuidador, i la intimitat i confidencialitat respecte a la malaltia segons els supòsits previstos a la Llei de protecció de dades.
La nova targeta substitueix en aquestes persones a l'habitual i en presentar-la als diferents centres a què pot acudir, es detecta de manera immediata l'atenció personalitzada que requereix la persona portadora.
La detecció precoç és fonamental en el àmbit del neurodesenvolupament, permet fer la valoració de l'infant amb un alt risc de presentar TEA i iniciar, el més aviat possible, les intervencions més adequades per al tractament de les seves dificultats.
Per garantir que aquesta detecció es faci durant els primers anys de vida, és imprescindible conèixer els senyals d'alarma.
S'entén per senyal d'alarma aquell signe, símptoma o conjunt de manifestacions que si apareixen a determinada edat han de fer pensar immediatament en la possibilitat d'una alteració del neurodesenvolupament.
Hi ha signes de detecció específiques de TEA:
Els professionals de la salut acostumen a utilitzar un qüestionari o un altre instrument d'avaluació per obtenir informació sobre el desenvolupament i la conducta de l'infant.
Alguns d'aquests instruments depenen exclusivament de les observacions dels pares, mentre que altres són resultat de la combinació de les observacions dels pares i de les del metge o metgessa.
Si els instruments indiquen la possible existència d'autisme, es requereix una avaluació més integral mitjançant un equip multidisciplinari, que inclou un psicòleg, un neuròleg, un psiquiatre, un terapeuta del llenguatge i altres professionals especialitzats.
Els membres de l'equip realitzen una història clínica, una exploració física i del desenvolupament, un examen neurològic detallat i proves cognitives i de llenguatge exhaustives, una valoració de la conducta i la salut mental, una avaluació psicopedagògica, així com una avaluació de les necessitats i capacitats de la família.
En casos complicats o dubtosos facilita el diagnòstic l'avaluació estandarditzada amb escales específiques per a l'autisme.
Els símptomes poden variar en el decurs del desenvolupament i alguns dels que afecten el comportament poden millorar amb una intervenció i acompanyament adequat tant de la persones com del seu context familiar, acadèmic, social i laboral.
Els TEA afecten principalment a dos àmbits diferents:
Ús anormal de les conductes no verbals (mirades, expressió facial, gestos, llenguatge corporal) per regular la interacció social recíproca.
Manca de recursos o peculiaritat en la manera d'entendre les relacions amb els iguals.
Manca d'interès per compartir plaer i interessos amb altres persones.
Por existir retard en el llenguatge i alteracions verbals o bé presentar un llenguatge sofisticat i complex però no funcional des de el punt de vista social.
Alteració en el llenguatge expressiu i la conversa.
Llenguatge estereotipat i repetitiu.
Dificultats per simbolitzar i alteracions en el joc imitatiu individual o conjunt cooperatiu.
Interessos restringits o estereotipats (profund coneixement de temes habituals o peculiars o excessiu focus en determinats objectes).
Adhesió a rutines, rigidesa i comportament perseverant (tendència a fer les coses d'una manera determinada, preferència per mantenir rutines, necessitat de rituals, dificultat per entendre el punt de vista de l'altre...)
Preocupació persistent per parts d'objectes en lloc de preferència per l'ús funcional o simbòlic del objecte (mostrar interès exclusiu per les rodes d'un cotxe en comptes de utilitzar-lo per jugar).
L'autisme és un trastorn complex d'origen orgànic, lligat a una base biogenètica i unes transmissions químiques anormals a nivell cerebral i neurològic, però en aquests moments se'n desconeixen les causes específiques.
És possible que sigui el resultat d'una combinació de diversos factors, tant genètics com ambientals que es configuren en manifestacions molt heterogènies
Per tant, hi ha diverses hipòtesis: l'existència de causes genètiques, alteracions de la connectivitat cerebral, del sistema immunitari i probablement d'altres sistemes, com també d'un patró de comprensió de l'entorn i de desenvolupament psicomotriu i social que és diferent des dels primers mesos de vida.
Altres explicacions, com la de la implicació de la vacuna triple vírica en l'autisme, han quedat descartades per l'existència d'evidències que indiquen clarament el contrari.
El passat dia 5 de juny es va publicar el nou tràmit Revisió de la situació d'incapacitat temporal a petició de les empreses a la pàgina Tràmits de la Generalitat, on es poden consultar tots els tràmits que les empreses i la ciutadania poden fer amb l'Administració.
Aquest tràmit està concebut perquè la comunicació entre l'Administració i l'empresa sigui únicament en suport electrònic, tal com obliga la Llei de procediment administratiu.
S'adreça a les empreses, el règim especial d'autònoms i les administracions públiques que, tal com permet la normativa, vulguin demanar la revisió de la incapacitat temporal d'un treballador o treballadora al seu càrrec.
Un cop efectuada la revisió, la Sub-direcció General d'Avaluacions Mèdiques, que és l'encarregada de del control, la inspecció, l'avaluació i el seguiment dels processos mèdics i sanitaris corresponents a les prestacions del sistema de la Seguretat Social en matèria d'incapacitats laborals, si ho considera oportú, citarà el treballador o treballadora i comunicarà a l'empresa el resultat mitjançant notificació electrònica.
Per a més informació, consulteu la pàgina Tràmits de la Generalitat.
Podeu fer la cerca per temes i després clicar a Salut i avaluacions mèdiques, on trobareu la descripció detallada del tràmit.