projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
L'objectiu de l'autor és analitzar la rellevància i el contingut dels drets lingüístics en l'ordenament jurídic de Macau.
Aquests drets es caracteritzen per la dispersió normativa i per l'heterogeneïtat de les fonts.
Bona part de l'etapa colonial de Macau s'ha caracteritzat per l'absolut monolingüisme oficial del portuguès, amb una radical separació entre la llengua política o oficial (el portuguès) i la llengua cultural o nacional (el xinès).
No va ser fins al 1991 que es va aprovar un decret llei que va declarar la cooficialitat del xinès a la colònia portuguesa.
L'opció triada és un model de co oficialitat absoluta, és a dir, paritària, la qual cosa implica una democratització del dret.
No obstant això, encara no s'ha determinat el model d'oficialitat lingüística que tindrà la Regió Administrativa Especial (RAE) de Macau, un cop l'enclavament passi a sobirania xinesa l'any 1999.
L'únic que s'ha previst és el manteniment del portuguès com a llengua cooficial de la RAE de Macau (article 9 de la futura Llei bàsica), però a hores d'ara l'ambigüitat dels termes fa possible l'adopció de qualsevol model de bilingüisme.
Pel que fa a les fonts de dret intern, doncs, la legislació es limita gairebé a regular l'oficialitat, però la reglamentació és insuficient i deixa molts aspectes pendents de concreció.
D'altra banda, des del dret internacional tampoc no hi ha una assumpció dels drets lingüístics com a drets humans, tot i que es tendeixin a considerar com a drets fonamentals basats en compromisos polítics.
La protecció futura del portuguès com a llengua cooficial de Macau, per tant, no està clara quan aquest territori passi a formar part de la Xina.
Les proclames secessionistes en el terreny lingüístic provinents del País Valencià han estat sempre contestades sobre la base de la gran similitud estructural de les varietats valencianes amb la resta de varietats històricament vinculades al català.
Aquesta similitud, lingüísticament inqüestionable, és compartida pel conjunt de la comunitat científica, que l'ha convertida amb el seu suport en criteri d'autoritat —presentat com a apel·lació incontrovertible—en el debat sobre la unitat del català com a llengua.
El supòsit que la similitud lingüística és el criteri d'acord amb el qual s'agrupen les varietats en llengües entra sovint en conflicte amb la realitat.
Sobre aquest criteri lingüísticocomunicatiu s'imposa, en els casos de conflicte, el criteri sociopolític, que determina l'agrupació de varietats en llengües en termes més pragmàtics, ajustats a les conveniències sociopolítiques.
La similitud estructural de les varietats que constitueixen les llengües és, en aquest darrer terreny, un mer criteri natural d'agrupació; en cap cas, un criteri decisori.
La gran homogeneïtat interna de les varietats que històricament han constituït el català és, si més no, un argument fort per al manteniment de la unitat de la llengua.
Com ho són també la tradició literària comuna i complementària, el compartiment d'una certa cultura bàsica, la disponibilitat d'un únic estàndard, la necessitat de fer front comú als grans reptes lingüístics i tecnològics del moment històric.
Per forts que aquests arguments siguin, però, no són suficients per si mateixos per preservar la llengua de les tendències escissionistes.
El conflicte lingüístic valencià ha tingut sempre una motivació sociopolítica, i els intents de superar-lo en la defensa de la unitat de la llengua també ho han de ser.
Els secessionistes d'avui disposen de recursos legals i executius per alterar la realitat lingüística, però estan també constrets per moltes limitacions polítiques i socials.
Els arguments a favor de la unitat de la llengua tenen just la força que la correlació política els pugui donar.
Les actuacions per fonamentar sòlidament aquesta unitat s'han de desenvolupar en l'àmbit sociopolític, i han d'estar presidides per unes actituds convenients i adequades a les circumstàncies.
La Unió Europea és una organització supranacional, intergovernativa, econòmica i política que actualment actua en 28 estats membres com a una autoritat legislativa dirigida a la cohesió econòmica i social, a la col·laboració en l'àmbit de la política exterior i de seguretat comuna, i a la cooperació policial i judicial en matèria penal.
La consecució d'aquests objectius es basa en l'existència d'un espai de justícia, llibertat i seguretat on es garanteixen els drets fonamentals de les persones respectant l'ordenament de cada estat membre i definint problemàtiques comunes, per exemple, la necessitat d'una regulació vàlida de la immigració.
Tanmateix, la condició d'igualtat, particularment jurídica, pot comptar amb l'obstacle, en alguns contextos, del que en doctrina s'ha definit amb el terme de "risc lingüístic", és a dir, de la incomprensió o manca de comunicació causada per l'escassa o nul·la capacitat del subjecte al·loglot de parlar i/o comprendre la llengua oficial de l'Estat on es troba, en aquest cas específic, de la llengua italiana.
En virtut d'això, l'Estat italià ha establert unes disposicions adreçades a garantir una comunicació lingüística imparcial en l'àmbit del dret que, precisant en llur complexitat, han de ser sotmeses a una operació reformadora que menin a un procediment legal més garantista en la salvaguarda del subjecte no italoparlant.
En aquest article presentem un mètode de comparació automàtica de veus a partir de l'anàlisi del paràmetre acústic de l'espectre mitjà a llarg termini (conegut com a LTAS, de l'anglès Long Term Average Spectrum ) a partir de dades de parlants bilingües.
Els resultats de les proves de laboratori indiquen que aquesta tècnica té una utilitat judicial ja que pot proporcionar al pèrit elements valuosos per a la comparació de veus.
Les circumstàncies històriques en què va haver-se d'elaborar la Constitució espanyola del 1978, amb un consens obligat per la situació política del país, varen mediatitzar enormement el discurs en les discussions constitucionals.
Les paraules, carregades de significat emocional i social, van veure's obligades a ampliar-se i a contraure's, i fins i tot a contradir-se a través de la introducció de neologismes semàntics constants i de l'aplicació d'adjectius a diversos termes amb la finalitat de fer-los encaixar en la ideologia dels grups polítics que n'havien de fer la redacció del text definitiu.
Tot això va provocar una ambigüitat cercada, exigida, amb la finalitat que tots els grups polítics hi trobessin una interpretació, d'acord amb les seves idees.
En l'article podrem comprovar el desenvolupament de les estratègies lingüístiques i del resultat, en alguns termes, que forma part de la Constitució actual.
L'autor planteja la qüestió de la diversitat de normes ortogràfiques del gallec i la seva utilització.
El Decret de normativització de la llengua gallega, de 1982, estableix unes normes d'ús obligatori en l'àmbit de l'ensenyament del gallec, però no les considera normes «oficials».
L'autor posa de manifest aquesta inexistència d'una ortografia oficial del gallec.
Per tant, resulta discriminatori que el Tribunal Superior de Justícia de Galícia hagi considerat inadmissible un recurs que se li havia adreçat escrit amb ortografia lusista, diferent de la que promou la Junta de Galícia, que l'autor qualifica de gallec «col·loquial-colonial», formalitzat ortogràficament amb criteris fonetistes i populistes.
Aquesta decisió del Tribunal deixaria indefensos davant la llei els ciutadans que discrepen de la pretesa ortografia «oficial», ja que es tracta d'una qüestió controvertida que encara no ha estat resolta a Galí eia.
No s'ha de confondre llengua oficial amb ortografia oficial.
D'altra banda, en altres ocasions, el mateix Tribunal o altres òrgans oficials han fet servir o han admès sense cap problema el gallec escrit amb les normes ortogràfiques lusistes, per la qual cosa la decisió del Tribunal Superior de Galícia no és gaire coherent amb la jurisprudència anterior.
L'autor, finalment, considera que l'estatus jurídic i polític real del gallec és de llengua «subcooficial», ja que es troba en una situació d'inferioritat respecte al castellà.
Per tal que es pogués parlar d'oficialitat del gallec, caldria que aquesta llengua fos plena o indivisible (oficial en tots els àmbits sense exclusió) i autònoma respecte a l'altra llengua cooficial.
En la situació actual, d'altra banda, es discriminen obertament i fins i tot es persegueixen les manifestacions en gallec escrit amb ortografia lusista.
El llenguatge judicial en català ha experimentat una transformació considerable en els darrers quinze anys.
Aquesta transformació es pot concretar en dos aspectes: l'augment de la presència de la llengua catalana als jutjats i la millora progressiva de la qualitat lingüística dels textos judicials en català.
L'objectiu d'aquest treball és analitzar la qualitat lingüística d'una mostra representativa de resolucions judicials, concretament la sentència i la interlocutòria, amb un ànim constructiu d'analitzar, d'una banda, fins a quin punt han estat permeables al model de llenguatge judicial que s'ha ofert i, de l'altra, quins són els aspectes textuals, terminològics i discursius més resistents a ser adoptats en un àmbit, el del dret, en què la formació acadèmica ha estat durant molts anys gairebé exclusivament en llengua castellana.
En aquest sentit, els aspectes que es valoren des del punt de vista de la qualitat lingüística són l'adequació a una estructura formal que defineix el tipus de document, la precisió en la terminologia i la fraseologia i l'adopció d'uns criteris d'estil de redacció jurídica, que en la majoria de casos es concreten en construccions sintàctiques determinades.
El tractament juridicopenal sistemàtic de la criminalitat organizada és relativament nou.
Una de les fites històriques en la seva regulació com a fenomen global és l'anomenada comunament Convenció de Palerm, un tractat multilateral patrocinat per les Nacions Unides en contra del crim organitzat transnacional (2000).
Les normes i altres documents jurídics derivats d'aquest instrument internacional presenten una terminologia de nou encuny que es troba en competència amb termes ja existents en els textos normatius i d'aplicació dels ordenaments jurídics hispànics sobre la mateixa matèria.
La nostra intenció en aquest treball és mostrar la possible influència d'aquesta nova terminologia, creada en l'àmbit internacional, en el lèxic especialitzat espanyol dels diferents ordenaments jurídics hispànics a Europa i Amèrica en aquest subdomini jurídic.
Per estudiar el comportament real dels termes, que doni compte de la seva possible variació (formal i conceptual), ens ocuparem de l'anàlisi de termes centrals en aquest àmbit, com organització criminal i grup criminal organitzat, així com d'altres, com associació il·lícita.
L'anàlisi està basada en el corpus CRIMO.
La Constitució espanyola garanteix la protecció de la riquesa lingüística de l'Estat i dóna l'oportunitat als diferents estatuts d'autonomia de fixar el grau de cooficialitat de les llengües autòctones amb el castellà.
L'Estatut asturià no aprofundeix aquesta possibilitat oberta per la Constitució i es limita a oferir una senzilla protecció global del bable i les seves variants.
Tot i això, és un instrument perquè es pugui normalitzar l'ús i la promoció de l'asturià per part dels particulars, els mitjans de comunicació, en l'ensenyament i, també, pel que fa a la normalització de la toponímia.
Els principis inclosos a l'Estatut asturià estableixen la protecció del bable mitjançant el foment del seu ús, sobretot a les institucions públiques (les quals no hi estan sistemàticament obligades) i, també, als mitjans de comunicació.
En l'àmbit de l'ensenyament, que és competència del govern central, s'han de respectar les variants locals del bable i la voluntarietat del seu aprenentatge.
Tot i que l'Estatut asturià no es va atrevir a establir una cooficialitat lingüística restringida o progressiva, ha obert un camí per a la protecció i recuperació de l'asturià.
Cal, però, aprofundir les possibilitats reals de l'Estatut amb una llei que les desenvolupi i, en el cas que les mesures normalitzadores de l'estatut no siguin acceptades per la societat, caldrà fer-ne una revisió sense cap mena por.
L'article proposa una anàlisi de les diferents propostes de reforma de l'Estatut d'Autonomia de Catalunya d'incidència en matèria lingüística.
En conseqüència esbossa les principals qüestions que planegen en el debat polític i parlamentari.
Per un ampli sector de l'arc parlamentari català, el tractament que rep la llengua a l'Estatut hauria de ser revisat.
Diferents partits polítics representats al Parlament de Catalunya (ciu, erc, psc-cpc i icv) han presentat propostes de millora de l'Estatut d'autonomia que es projecten en l'àmbit juridicolingüístic per millorar-ne la redacció, blindar els èxits assolits per la legislació, petrificar les decisions del Tribunal Constitucional favorables a l'extensió del coneixement i els usos de la llengua catalana i occitana.
Formalment, l'article s'estructura en tres parts; la primera descriu el contingut i l'abast del debat sobre l'increment de l'autogovern de Catalunya en matèria lingüística.
Identifica quines són les propostes dels experts que han comparegut davant la Comissió parlamentària d'Estudi per a l'Aprofundiment de l'Autogovern i avança els postulats que figuren a les iniciatives subscrites pels partits catalans en aquest àmbit.
L'estudi d'aquestes iniciatives partidistes es troba desplegat a la segona part de l'article, on s'estudia el contingut de les diferents propostes dels partits per modificar el marc estatutari actualment vigent.
L'objectiu compartit per totes les propostes se centra a garantir, en seu estatutària, una plena normalització de la llengua catalana, tenint present la dimensió identitària, simbòlica i cultural de l'idioma.
A partir d'aquesta base, els partits plantegen diferents mesures, algunes de les quals no són del tot noves.
De fet, en certs casos, les propostes lingüístiques que consten als projectes estudiats ja figuraven a l'agenda política de les formacions des de fa anys, algunes fins i tot van quedar a la discussió dels treballs parlamentaris de l'Estatut vigent, l'any 1979.
Una anàlisi dels programes electorals i un buidatge dels treballs parlamentaris dels partits permet concloure que part de les propostes que es formulen en certs documents ja s'havien plantejat i debatut temps enrere.
Finalment, s'estudia l'oportunitat, el procediment i els punts comuns de les modificacions estatutàries proposades.
Un estudi comparat del conjunt de propostes permet concloure que hi ha un catàleg de temes compartits pels diferents projectes, en els quals existeix un consens ampli favorable a la seva modificació.
Entre aquestes qüestions destaca la concernent a la inclusió específica de la llengua com a matèria competencial; el reconeixement del plurilingüisme en els àmbits estatal, comunitari europeu i internacional; la definició del contingut i l'abast dels estatuts de llengua pròpia i llengua oficial a Catalunya o la proposta de garantir, via estatutària, l'oficialitat de la llengua aranesa a la Val d'Aran.
La declaració d'oficialitat, feta en la Constitució de 1987, ha suposat per al català un renaixement com a llengua administrativa i jurídica amb la doble exigència d'inscriure's en una tradició plurisecular i de forjar un instrument de treball eficaç i modern.
Aquest fet ha portat una preocupació per a la traducció del català jurídic al francès, la qual, tot i la validesa dels actuals instruments de treball —diccionaris, estudis, revistes, etc.— presenta problemes a causa de la no equivalència, en determinats casos, entre les dues llengües, tant pel que fa a la terminologia com per la diferent organització judicial d'ambdós Estats.
Entre aquests problemes, es destaquen el de la designació dels Tribunals, el de l'estructura formal dels judicis, el dels topònims, la grafia original dels quals només es conservarà en els casos que no hi hagi un equivalent tradicional en francès; el de les abreviatures, que es traduiran pels mots sencers corresponents mentre no n'hi hagi una de francesa que sigui equivalent, i els dels termes el sentit dels quals no té res a veure amb el seu quasi homògraf francès.
L'article 34 de la Llei de Política Lingüística regula l'etiquetatge de productes que es pretenen vendre a Catalunya.
Per respondre a la pregunta de si el vigent article 34 s'ajusta al dret europeu, calia determinar —prèviament a l'aprovació de l'LPL— la posició del català com a llengua oficial a Europa.
Al costat dels arguments "clàssics" adduïts fins ara en contra de l'etiquetatge en català (costos, logística, pèrdues de beneficis) s'hi afegiren objeccions d'índole jurídica, com ara la discriminació de ciutadans del mateix Estat, la definició imprecisa del concepte de consumidor (consumidor final o intermedi), així com la compatibilitat amb normes de rang superior.
D'altra banda, es va constatar una clara disposició de nombrosos sectors econòmics a fer un nou esforç a favor del consumidor català, de manera que productors i comerciants van voler contribuir a la normalització lingüística del català en un camp fins aleshores més aviat desatès.
El català serveix per dirigir-se al consumidor, no només perquè és llengua oficial, sinó perquè, essent "llengua pròpia", dota la comunicació d'una proximitat íntima amb el consumidor.
Així es reflecteix també, últimament, a l'article 34 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya de 2006 (Llei 6/2006, de 19 de juliol de 2006).
Per tant, doncs, el català estableix un vincle més fort, una espècie de pont per arribar al consumidor.
En la protecció del consumidor, el que ha de prevaldre és el "discurs personal", única garantia de la protecció eficaç del consumidor.
Consegüentment el català s'adiu a la definició de "llengua oficial de la Comunitat Europea", per la qual cosa és exigible que se li concedeixi el principi de presència màxima en el seu entorn i no pas el de presència mínima.
En respondre al repte de la gestió de la diversitat lingüística a l'Estat espanyol, s'ha argumentat que la lluita ideològica per la legitimació de determinades visions del món lingüístic ha de ser explicada per poder-hi intervenir.
Des del camp d'estudi de les ideologies lingüístiques, l'antropologia lingüística examina la qüestió de com es legitima una llengua als ulls i a les orelles dels membres d'una comunitat.
Al món occidental modern trobem dues ideologies lingüístiques que, amb freqüència, sostenen l'autoritat lingüística en aquest sentit.
Les podem anomenar les ideologies de l'autenticitat i de l'anonimat.
Cada una d'aquestes naturalitza un tipus de relació entre una determinada varietat lingüística i un determinat estat de la societat.
La distinció pot resultar útil per analitzar, d'una banda, els intents de definició de l'espanyol com a llengua "postnacional", i, de l'altra, la situació de la llengua catalana avui.
Aquest article esbossa les dues ideologies en contrast i les il·lustra breument amb uns exemples d'Europa i dels Estats Units.
Seguidament, aplica aquest marc teòric a la situació actual de l'espanyol i del català a Espanya i Catalunya.
Com a conclusió, considera les possibilitats de noves formacions ideològiques en el camp sociolingüístic.
El present article aborda la traducció dels òrgans jurisdiccionals francesos a l'espanyol, prenent com a referent cultural meta l'ordenament jurídic espanyol.
Començarem per assenyalar les situacions en les quals es pot emmarcar la traducció jurídica, justificarem la consideració dels òrgans jurisdiccionals com a institucions culturals, indicarem les tècniques que amb més freqüència se solen fer servir en la traducció d'aquest tipus de termes culturals i raonarem la pertinència de realitzar un estudi jurídic comparat com a fase del procés traductor.
Seguidament, realitzarem una breu anàlisi descriptiva dels òrgans jurisdiccionals a França i Espanya que en permeti la comparació, per tal de traduir-los.
Finalment, oferirem solucions de traducció per als òrgans jurisdiccionals francesos a l'espanyol.
El present treball té per objectiu analitzar l'estat actual de la justícia en termes del discurs que utilitza per adreçar-se a les persones, així com presentar i contextualitzar en l'àmbit regional els avenços i abastos que el llenguatge clar pot brindar per facilitar l'accés a la justícia.
En el treball s'aborda el dret a comprendre; després s'explica el que denominem el gir cap al ciutadà; després es fa una ressenya del llenguatge clar a Hispanoamèrica; després es realitza una revisió de les experiències sobre llenguatge clar i la seva rellevància per a la justícia a Llatinoamèrica, abordant-se principalment les aportacions relacionades amb l'escriptura de les sentències, document prototípic de l'àmbit judicial.
Finalment, s'aborden les conclusions i projeccions del treball.
En aquest article s'analitzen les propostes en matèria de política lingüística de les coalicions i partits polítics que van obtenir representació a les Corts Valencianes en les eleccions de maig de 2011.
Des d'una perspectiva sociolingüística, s'estudiarà l'abast de les propostes, dins del marc de la política lingüística valenciana de les darreres dècades.
Això implica que el capteniment com a gestors es tindrà en compte a l'hora de valorar les propostes que van presentar al programa electoral en el cas dels partits que han tingut i tenen responsabilitats de govern.
En el cas dels que no n'han tingut, el comparatisme es durà a terme tant amb les propostes dels majoritaris com amb la política lingüística efectiva, dibuixant així el mapa de la política lingüística possible al País Valencià en un termini mitjà.
En l'article es parteix del problema al qual s'enfronta la ciència del dret en el moment de definir quin objecte té: l'ordenament jurídic o les decisions judicials.
Això implica un problema, almenys si s'entén que el primer constitueix una estructura amb característiques generals, essencials i socials, i les segones només són contingents i particulars.
Per explicar les característiques d'aquesta dicotomia recorrem a un paral·lelisme entre la disciplina lingüística i la jurídica.
Partint d'aquesta base es pretén manifestar que hi ha característiques de la dicotomia llengua/parla que permeten comprendre alguns aspectes de la relació entre l'ordenament jurídic i les decisions judicials.
Des d'aquest àmbit, l'article se centra en les controvèrsies del caràcter individual o social de les decisions judicials.
En primer lloc, s'hi exposen les idees sassureanes que plantegen, en termes antinòmics, la relació entre sistema i actes individuals, les quals donen al primer concepte les característiques de social i essencial i, al segon, les d'individual i contingent.
En segon lloc, s'hi plantegen algunes crítiques amb tendència al desacord amb aquesta postura que deriven en la reformulació posterior del plantejament sassureà.
La reformulació s'inspira en el pensament de Coseriu en l'àmbit de la lingüística, i és el que finalment dóna peu a l'asseveració que inicia aquest treball.