projecte-aina/catalan_government_crawling huggingface dataset:
Amb la finalitat de gestionar correctament la caça de la becada, els caçadors especialistes en aquesta espècie poden, voluntàriament, emplenar un full de captures diàries (carnet de captures).
Cal retornar el carnet a la Direcció General de Forests sempre abans del 31 de març de 2021.
En el cas de la perdiu xerra de muntanya, aquesta temporada es obligatori disposar del carnet de captures i del precinte, caldrà que el pla tècnic de gestió cinegètica vigent inclogui una relació nominal dels caçadors que disposen del permís del titular del terreny cinegètic per caçar aquesta espècie.
Els serveis territorials corresponents lliuraran els referits carnets i precintes als titulars de les àrees per a que facin el repartiment entre els caçadors autoritzats pel titular.
RESOLUCIÓ ARP/1015/2020, de 12 de maig, per la qual es fixen les espècies objecte d'aprofitament cinegètic, els períodes hàbils de caça i les vedes especials per a la temporada 2020-2021 en tot el territori de Catalunya.
El Consell de Caça de Catalunya és un òrgan consultiu adscrit al Departament d'Agricultura en què estan representats els sectors, entitats i departaments de la Generalitat implicats en la gestió cinegètica a Catalunya.
Actualment està format per un total de 40 membres presidits pel director o directora general del Medi Natural i Biodiversitat.
Aquest òrgan es reuneix periòdicament, i com a mínim una vegada l'any, per informar el DAAM sobre aspectes relacionats amb la caça i sobre les espècies cinegètiques, entre els quals destaca la normativa que regula anualment la temporada de caça.
Entre els membres, a part del mateix DAAM, hi ha representants del Departament d'Interior i del de Presidència, a més de representants de la Federació Catalana de Caça, de les societats de caçadors, dels caçadors, dels comerciants d'armes, dels propietaris forestals, dels sindicats agraris, de les institucions científiques i dels col·lectius conservacionistes.
Hi ha, a més, a cada àmbit territorial, un consell territorial amb una proporció similar de representants i entitats en què es discuteixen i debaten els aspectes més locals referits a la caça.
Els membres són nomenats pel director o directora general del Medi Natural i Biodiversitat segons el que es desprèn del Decret.
Funcions del Consell de Caça de Catalunya
Funcions dels consells territorials de caça
Són funcions dels consells territorials de caça informar i fer propostes sobre:
Contacte, funcions, components i normativa
El departament, mitjançant les escoles i centres de capacitació agràries, imparteix els cursos de formació en matèria de sanitat i higiene en l'àmbit de la caça, d'acord amb el Decret 109/2014, de 22 de juliol, del sistema de formació, transferència tecnològica i innovació en el sector agroalimentari a Catalunya.
Per tal de poder comprovar els cursos programats, us heu de dirigir directament a les escoles agràries.
La superació de les proves corresponents comporta l'emissió de l'acreditació com a persona amb formació en matèria de sanitat i higiene en l'àmbit de caça, i per tant, es disposa dels coneixements detallats a la secció IV, capítol I, apartat 4 de l'annex III del Reglament (CE) núm. 853/2004 en matèria de control in situ, sanitari i d'higiene, de les peces de caça silvestre abatudes amb la finalitat de ser destinades al consum humà.
La Llei 2/2014, del 27 de gener, de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic, en la disposició vint-i-tresena, permet als directors dels serveis territorials del Departament d'Agricultura declarar l' emergència cinegètica en una determinada comarca o àmbit territorial quan es produeixi una abundància d'individus d'una espècie cinegètica o no protegida que resulti perillosa o nociva per a les persones o per tal d'evitar els danys a l'agricultura, la ramaderia, els terrenys forestals, les espècies protegides o la caça.
Es pot declarar quan es compleixin els llindars establerts a la Resolució anual de vedes de cada temporada, i en zones on les mesures adoptades fins el moment no hagin permès minimitzar els danys.
D'acord amb la resolució de vedes, els llindars són els següents:
A la resolució de declaració d'emergència cinegètica s'estableixen l' espècie o espècies objecte de la mesura, les causes excepcionals que la motiven, l'abast territorial, el període de vigència i les mesures de caràcter cinegètic que s'estableixin.
Una vegada declarada l'emergència, per poder capturar les espècies objecte de la declaració cal tramitar les autoritzacions excepcionals que corresponguin d'acord amb el que disposa la resolució anual de vedes.
La declaració habilita a l'Administració per acordar l'execució subsidiària de mesures excepcionals de gestió cinegètica en cas de manca d'actuació de les persones que, segons la legislació en matèria de caça, són responsables dels danys causats per les espècies cinegètiques.
Cal recordar que el titular cinegètic està obligat d'acord amb la legislació en matèria de caça, en primera instància a fer front a aquesta contingència però pot donar-se el cas que:
És en aquests supòsits en que l'Administració està habilitada, segons aquesta disposició, per acordar mesures excepcionals de gestió cinegètica.
A continuació trobareu les emergències cinegètiques vigents actualment:
Declaració d'emergència cinegètica a les zones agràries Declaració d'emergència cinegètica a diverses zones de Girona per danys pel porc senglar.
Resolució d'11 de maig de 2018.
Vigent fins el 30 de setembre de 2018.
Resolució de 27 de febrer de 2018, de Declaració d'emergència cinegètica en diverses zones de la província de Lleida pels danys produits pel conill, vigent fins el 31 de desembre de 2018.
Durant la nit són capturats per les embarcacions del llum barrejats entre les moles de sardina i seitó.
Durant el dia s'apropen més al fons i poden ser capturats per les embarcacions d' arrossegament de fons i de gran obertura vertical.
Solen formar moles d'individus de la mateixa edat i també, algunes vegades, es barregen amb espècies de costums similars, com ara les sardines.
Són espècies d'hàbitat costaner que es mouen pels alguers, els herbassars de fanerògames i les zones rocoses.
Formen part de les principals captures dels pescador recreatius d'ham.
Es pesquen professionalment amb tremalls, palangrons, i també amb art de ròssec.
Amb el nom de sarg es coneixen cinc espècies del gènere Diplodus.
Tot i que no es menyspreen com a espècies d'interès pesquer, no són gaire apreciades al mercat per la dificultat d'extreure les espines a l'hora de consumir-les.
Talla o pes mínims legals: 115 cm o 30 kg (un dels dos)
Hi ha alguna excepció per a les barques artesanals, que els permet capturar exemplars més petits.
La pesquen a les nostres costes tant espanyols com italians i francesos, amb diverses modalitats: palangre de superfície, encerclament i pesca esportiva d'altura.
Només cal que compleixi un dels dos requeriments mínims, o el pes o la longitud.
La maduresa sexual l'assoleix cap al tercer o quart any de vida, quan té una longitud d'entre 1 i 1,2 metres.
Pot viure fins a 15 anys, mesurar més de 2,6 metres, i pesar més de 300 kg. S'han capturat exemplars de més de 900 kg.
No s'ha de confondre amb el Thunnus obesus, el Thunnus albacares, la Bacora, el Bonítol, la Melva, el Bonítol ratllat, la Bacoreta, o l' Orcynopsis unicolor.
Es persegueix amb radars detectors d'ocells i llanxes ràpides; es busca sota els dofins i els objectes flotants amb sondadors, sonars i altres aparells.
És molt voraç i s'alimenta de peixos gregaris.
Aquesta voracitat s'aprofita per a capturar-lo amb aspersors d'aigua i esquer viu o amb linyes.
Cap al mes de juny entra al Mediterrani per a la fresa i es captura amb les almadraves de l'estret de Gibraltar.
Aquesta és l'època en què té un valor comercialmés gran per l'alt grau de greix que contenen els seus teixits.
A vegades, un cop capturat, s'estabula per mantenir-lo fins a l'hivern, moment en què s'exporta al Japó, on és extremadament apreciat.
En certes èpoques de l'any s'apropa a la costa per alimentar-se i forma moles voluminoses.
Durant el dia es manté al fons a l'abast dels vaixells de ròssec, i a la nit ascendeix a la superfície on és capturat entre els clupeids per les embarcacions del llum.
Hi ha diverses espècies del gènere Trachurus que es distingeixen pel nombre d'escudets de la seva línia lateral.
Totes les espècies de sorell tenen la mateixa talla mínima.
De la mateixa manera que la sardina, cal consumir-lo quan el nivell de greix en el teixit és més alt i per tant la carn menys estellosa.
A començament d'hivern el contingut de greix és d'un 16% i només d'un 4% a un 6% quan arriba la primavera.
Període de veda: del 15 de desembre a l'1 de març
La captura amb sonsera provoca sovint la queixa dels banyistes durant l'estiu ja que l'associen, erròniament, amb alguna modalitat il·legal com el bolig.
La pesca amb la sonsera consisteix en el següent:
un cop localitzada i identificada visualment la mola de peix, se l'encercla amb l'art (de bandes molt llargues).
Posteriorment es cobren les dues bandes amb l'ajut d'un virador de dos tambors, i el peix queda concentrat en el cóp, que és de malla pràcticament cega.
La seva pesquera està regulada i cal disposar d'una llicència específica per pescar sonso.
No té talla mínima i per tant cal no confondre'l al mercat amb espècies immadures de venda il·legal.
Gastronòmicament és una espècie bastant apreciada i és un freqüent substitut del peix blau immadur.
Té una condició de vida similar a la sardina.
És una espècie de vida curta (no acostuma a superar els 3 anys) i pelàgica, que viu en grans moles que es mouen amb moviments coordinats.
Com que la seva carn es pot consumir de maneres molt diferents, és la principal espècie objectiu dels vaixells del llum.
Tot i que es captura massivament, el preu al mercat, a diferència de la sardina, es manté força bé.
Es consumeix fresc, en salaó, en vinagre, en oli i, fins i tot, fumat.
Darrerament es produeixen importacions massives, via la Jonquera, de seitó procedent de França i Itàlia, on es captura amb ròssec pelàgic ("seitó blanc" per la pèrdua de les escates).
El producte arriba submergit en aigua i gel a l'interior de caixes de poliestirè expandit per tal de poder allargar-li la vida comestible com a peix fresc.
En ocasions es comercialitza de talla antireglamentària, i constitueix amb la "sardineta", el "llucet" i el "mollet" el principal problema de la captura i la comercialització de peix immadur.
Anualment, a l'estiu, es realitza al golf de Lleó l'anomenada Campanya de l'Anxova, en què embarcacions de tot el Mediterrani espanyol i francès efectuen grans captures d'aquesta espècie destinades principalment a la indústria conservera.
Roses és un dels principals ports base d'aquesta campanya.
Després de la sardina és l'espècie més capturada del nostre litoral.
Té la coloració típica dels peixos pelàgics: dors fosc per evitar ser vistos pels ocells, i ventre i costat argentats per ser confosos amb el color de la superfície de l'aigua vista des del fons.
Hem de tenir present que quan parlem d'anxova, seitó, aladroc o boqueró estem parlant de la mateixa espècie.
La sardina adulta es pesca quasi exclusivament amb l' art d'encerclament amb llum.
A França, són els arrossegadors de superfície qui capturen sardines i altres petits pelàgics.
Al Mediterrani espanyol l'arrossegament pelàgic i el semipelàgic estan prohibits; malgrat això, alguns bous del sud de Catalunya utilitzen arts de gran obertura vertical per poder accedir als peixos de superfície.
La normativa de l'arrossegament autoritza una captura màxima de sardina i seitó d'un 10% del total de la captura.
La distinció entre la sardina i l'alatxa en individus immadurs resulta generalment dificultosa.
El tret distintiu més evident que caldrà cercar són les estries daurades de l'opercle de la sardina.
No s'ha de confondre, especialment en individus juvenils, amb l'Alatxa.
La sardina és més gustosa, i ha de ser consumida en els mesos en què té un grau de greix més elevat.
Aquest moment coincideix amb els mesos d'estiu, abans de la fresa hivernal.
És per aquest motiu que es diu que la sardina s'ha de menjar en els mesos que no contenen la lletra r.
És una de les espècies de peixos que viu en els herbassars i en les zones rocoses amb algues, de les quals s'alimenta, ja que les salpes són essencialment herbívores.
No s'acostuma a trobar-ne a més de 70 metres de fondària.
La seva carn no és gaire apreciada.
De costums gregaris, formen bancs que poden estar integrats per gran quantitat d'individus.
Es capturen amb volantins, tremalls o nanses, però en tot cas no són mai l'objecte de la pesquera.
Anàlogament a la gran majoria d'espàrids, que viuen a poca fondària, solen ser presa freqüent dels submarinistes recreatius, que els capturen amb els fusells de gomes.
És una espècie fàcilment identificable per la dotzena de bandes daurades estretes que li recorren longitudinalment el flanc.
Tots els Lophius tenen talla mínima legal: 30 cm.
Els raps són espècies bentòniques que viuen de 50 a 1000 metres de fondària enterrades o semienterrades en la sorra o el fang.
Atreuen les seves preses (congres, lluernes, rajades etc.), amb el moviment del cimbell terminal que els caracteritza.
Es captura principalment amb art de bou i palangre de fons.
Els raps es comercialitzen sempre sense estómac ni budells i es col·loquen en caixes i taulells panxa enlaire per tal que es distingeixi clarament el color del peritoneu.
Ambdues espècies estan protegides i són inconfusibles en relació amb qualsevol altre peix que puguem trobar a mar, a la llotja o al mercat, però cal saber distingir-los per una qüestió d'interès gastronòmic.
El rap blanc té el peritoneu de color blanc, mentre que el rap negre el té de color negre.
A més, el rap blanc té d'11 a 12 radis en la segona aleta dorsal i el negre només de 8 a 9.
La carn del rap negre és més gustosa que la del rap blanc.
La carn del rap blanc, a més, durant la cocció desprèn gran quantitat d'aigua i, conseqüentment, el seu volum minva.
Aquests dos fets fan que el rap negre sigui força més cotitzat.
Es captura principalment amb palangre de superfície i curricà.
Ocasionalment, les embarcacions del llum capturen algun exemplar de peix espasa mentre està distret alimentant-se dins una mola de petits pelàgics.
La pesca esportiva amb canya del peix espasa és una de les més emocionants donada l'astúcia d'aquesta espècie i la resistència que oposa un cop ha mossegat l'ham; no hem d'oblidar que és un dels peixos més ràpids que es coneixen, i és capaç d'assolir velocitats de fins a 140 km/h.
A diferència de tots els altres peixos, la talla mínima es mesura des de la punta del maxil·lar inferior fins al radi més curt de l'aleta caudal.
És un peix pelàgic solitari que viu en tots els mars càlids i d'aigües no gaire fredes.
Quan entra en una mola de peix colpeja amb l'espasa al seu voltant per alimentar-se dels peixos ferits o morts.
A Vilanova i la Geltrú es coneixen diversos casos en què un peix espasa s'ha trencat l'espasa en clavar-la en el bot de llums durant la maniobra d'encerclament d'una mola de sardina o seitó.
La carn, molt apreciada, rep el nom de "filet d'emperador".
El llenguado comú viu des de la platja fins a 200 metres de fondària.
Altres espècies com el llenguado de fonera es troben fins a 1.350 metres.
És capturat principalment per arrossegadors i tremallers.
La seva defensa es basa a poder passar desapercebut dels seus depredadors; per aquest motiu viu semienterrat a la sorra i disposa d'una gran capacitat mimètica.
Tenen els orificis nasals simètrics i la boca ínfera.
En Solea vulgaris vulgaris i en la gran majoria dels soleids els dos ulls solen estar al costat dret; es diu que miren a la dreta.
Durant la fase adulta viuen sobre sorres, fangs o detritus.
En general, els llenguados que actualment podem trobar al mercat procedeixen d'altres països del Mediterrani o l'Atlàntic.
El pagre és més aviat solitari però pot formar grups petits en les aigües somes del litoral.
Li agraden els fons fangosos de 20 a 200 metres de fondària.
Pot ser objecte de qualsevol pesquera: xarxes, arrossegament, palangre, pesca amb arpó etc. però, en qualsevol cas, no es capturen mai en gran nombre.
Només està regulada la talla mínima del Pagrus pagrus.
No s'ha de confondre amb el Pagrus auriga ni amb el Pagre pigallat o fusta.
Es troben entre 10 i 700 metres de fondària, i es capturen en modalitats com ara l'arrossegament, l'encerclament, el palangre de fons i el tremall.
Els exemplars de mida més grossa procedeixen del Cantàbric, ja que els besucs són peixos típicament atlàntics.
El Pagellus que se sol trobar al mercat és el boga-ravell, fàcilment recognoscible per la taca negra que té darrere l'opercle, per l'ull, gros i rosat, i pel color també rosat de les aletes caudal i pectorals.
Cap d'aquestes tres espècies no tenen mai la taca negra al peduncle caudal que caracteritza la majoria dels sards.
Pesca en altres comunitats (TML): 19 cm.
Són peixos d'hàbits costaners que sols o en petits grups (ocasionalment s'agrupen en moles voluminoses) es mouen sobre fons de roca, d'arena, de conglomerats, o d'alguer entre 2 metres i 250 metres de fondària.
Es capturen amb diferents arts ( arrossegament, tremall ) i ormeigs d'hams.
En certes èpoques de l'any es captura amb encerclament.
És una espècie molt desitjada pels pescadors esportius, que al capvespre amb les canyes de llançar proven de posar l'esquer a l'abast de les orades que s'apropen a la platja.
També és presa freqüent dels submarinistes recreatius amb fusell.
És fàcilment identificable per la franja daurada que té al front i per la qual rep el seu nom.
Al mercat es troben sempre orades de preu i mida estandar d'aproximadament 400 g: són les procedents de les gàbies d'engreix disseminades al llarg del nostre litoral.
Són unes grans consumidores de musclos.
Els agrada molt nedar al voltant de les muscleres del delta de l'Ebre.
Especialment els joves es pesquen als fons rocosos del litoral amb fluixes, palangres i tremalls.
Els més grossos són capturats pels vaixells arrossegadors en el fons de la plataforma continental.
És una espècie territorial molt agressiva que captura les seves preses a l'aguait des d'una cova o una escletxa a la roca.
El nero és molt desitjat pels pescadors submarins.
Els més experts i preparats poden submergir-se fins a 40 metres, localitzar la presa, disparar-li l'arpó, i tornar a la superfície amb la captura, tan sols amb l'aire que han estat capaços de retenir als pulmons.
Per a qualsevol pescador, ja sigui esportiu o professional, el nero és probablement la captura més apreciada.
Darrerament, a les roques dels espigons portuaris i a les barres de pedra de poca fondària del nostre litoral es tornen a trobar gran quantitat de neros de mida petita, la qual cosa fa pensar en el futur de l'espècie amb un cert optimisme.
Per tal de valorar la qualitat de la carn del nero com a producte pesquer només cal recordar aquesta dita castellana: "de la mar el mero y de la tierra el cordero".
Hi ha unes llicències específiques per a la captura de la llengüeta blanca amb un art similar a la sonsera.
Cap d'aquestes espècies no té talla mínima regulada, però en ocasions es comercialitzen com a llengüeta o xanguet les cries de la sardina, seitó o alatxa.
En aquest darrer cas el producte presenta una coloració de plom en lloc de la rosada o beix que li és pròpia.
La venda il·legal de cria de peix blau als mercats amb la denominació genèrica de "xanguet", ha provocat que tant entre peixaters com entre consumidors es consideri, erròniament, que el peix amb aquesta denominació és de venda prohibida.
La carn del moll és tradicionalment coneguda per la seva delicadesa.
Ambdues espècies són bentòniques.
El moll o roger de fang viu sobre substrats de fang o arenosos entre els 1 i els 100 metres de fondària.
El moll o roger de roca viu sobre substrats durs o de roca entre 20 i 400 metres.
Es capturen principalment amb art d'arrossegament.
Els mesos d'agost, setembre i octubre alguns bous entren a fons prohibit per tal de capturar exemplars immadurs.
En aquesta època també es troben nanses calades a poca fondària.
Els exemplars més ben conservats procedeixen, com és habitual, de les xarxes dels tremallers, que sovint els escaten per obtenir una coloració més vermella.
Les dues espècies que podem trobar al mercat tenen la mateixa talla mínima regulada.
La carn és tova i relativament poc apreciada.
Conjuntament amb verats, sorells, cintes, mòlleres, etc. formen el grup de peixos més econòmics del mercat.
Malgrat això, la seva pesquera és considerada important a Catalunya.
Contràriament, a l'Atlàntic, quan es pesca massivament, la carn es destina a les fàbriques de farina.
Formen moles denses prop del fons i conseqüentment són atrapades pels arts d'arrossegament.
Aquesta espècie també és susceptible de ser pescada i comercialitzada amb una talla inferior a la reglamentària, però no representa un problema tan greu com el del llucet o el mollet.
Encara que en algunes comarques catalanes la maire es coneix amb el nom de mare de lluç, aquesta denominació no ens ha de fer pensar que hi ha cap relació de parentiu entre el lluç (Merluccius merluccius) i la maire.
(A la Mediterrània només 60 cm.)
És, possiblement, una de les espècies amb major interès pesquer a Catalunya donada l'excel·lent relació qualitat preu al mercat.
Forma moles considerables a nivell del fons i és ben coneguda la seva voracitat, que arriba fins i tot, a vegades, al canibalisme.
El principal mètode de captura és l' arrossegament (art de bou), que presenta l'inconvenient de la pesca d'immadurs, ja sigui per la utilització de xarxes de mida antireglamentària, per la pesca en aigües somes, o per la poca selectivitat de l'art en si mateix.
Més apreciats són encara els lluços capturats amb soltes de fons o amb palangre, com els emprats a Llançà i a altres ports de la Costa Brava.
No s'ha de confondre amb el Osmerus eperlanus.
Al mercat, l'anomenat lluç de bou sol tenir un preu superior al lluç de palangre.
Normalment, això s'explica per la procedència atlàntica del lluç de palangre, menys apreciat que l'autòcton.
Quan el lluç de palangre procedeix dels fons rocosos de la Costa Brava aquesta antítesi no es produeix, i tant el preu com l'estat de conservació és molt superior al de bou.
Boca grossa carnívora diferent a la de la llissa
Ambdues espècies són de gran interès comercial, de manera que en els darrers anys s'ha estès molt el cultiu i l'engreix en gàbies a la mar.
S'apropa tant al litoral que pot arribar a remuntar rius i viure en les llacunes litorals.
Es captura amb art clar, encerclament, arrossegament, tremall, soltes, palangre, curricà i arpó.
Hi ha dues espècies que són molt similars i sovint es confonen, especialment en els estadis juvenils.
El llobarro pigallat és molt escàs a Catalunya malgrat que s'han enregistrat algunes captures a Cambrils.
No s'ha de confondre amb el Llobarro pigallat.
Alguns pescadors esportius són capaços de cometre irregularitats per tal d'atrapar els llobarros.
Els persegueixen amb curricà a l'interior dels molls i al voltant dels espigons.
Els exemplars de gran mida assoleixen un valor econòmic molt alt al mercat.
Al delta de l'Ebre es captura cria de mugílids (Mugil cephalus) per al seu engreix i la posterior exportació a països com Israel o Itàlia.
A causa de la manca de sortida en el mercat interior es pot observar els pescadors com sovint retornen al mar les llisses atrapades en els tremalls conjuntament amb altres espècies més apreciades.
En altres comunitats es capturen mugílids per a transformar-los en farina de peix per a la composició de pinsos.
Les llisses també són presa freqüent dels campionats de pesca submarina amb fusell que tenen lloc en el nostre litoral.
Aquestes espècies es poden observar pasturant per la superfície en mars tranquils o a l'interior dels ports, on assoleixen mides considerables.
Malgrat que la carn és força apreciada en alguns països, no és freqüent trobar-ne al mercat català, ja que s'associa amb les aigües brutes dels ports i amb regust de petroli.
En general, els mugílids apreciats són aquells que es capturen en les llacunes i en les albuferes no contaminades.
Al contrari, els capturats en mar obert són generalment rebutjats per al consum.
Aquesta opinió no és, però, compartida per tothom.