I. Si bé alguna jurisprudència (sentències de 22 de febrer de 1964 22 de novembre i 23 de desembre de 1966 i 4 de juny de 1970) va mantenir una interpretació rígida quant a la inaplicabilitat del supòsit de revisió previst a l'article 109 de la Llei de procediment administratiu a l'Administració local com a conseqüència de la contundència del text de l'article 369 de la Llei de règim local que predicava la impossibilitat de les autoritats i corporacions locals de revocar els seus propis actes declaratius de drets subjectius amb excepció del supòsit que es fes en la resolució del recurs de reposició interpretació rígida que va acceptar el mateix Consell d'Estat últimament la doctrina s'ha modificat totalment i s'accepta l'aplicabilitat de la fórmula de revisió de l'article 109 de la Llei de procediment administratiu a les corporacions locals tant pel mateix Consell d'Estat com per la jurisdicció contenciosa administrativa.
Són contundents i decisives en relació amb aquest últim punt de vista les sentències de la Sala 4a del Tribunal Suprem de dates 20 de febrer i 3 de juny de 1985.
Tampoc quant al fons sembla dubtós el tema que se sotmet a informe de la Comissió.
L'acord de l'Ajuntament de 25 de març de 1969 pel qual es concedeix exempció de futures contribucions especials de millora en atenció a unes cessions de terrenys produïdes cinc anys abans que s'aprovés el Pla parcial núm. 3 és nul de ple dret.
El contingut de l'article 659 del text articulat i refós de la Llei de règim local de 1955 és categòric.
Les entitats locals tenen prohibit de produir exempcions perdons rebaixes moratòries ajornaments de pagaments dels recursos o crèdits que per qualsevol concepte estiguessin liquidats a favor seu i no es podrà en cap cas segons l'apartat segon d'aquest article "fer transaccions respecte dels drets de les hisendes locals si no és per mitjà de decret acordat en Consell de Ministres i amb l'audiència prèvia del Ple del Consell d'Estat".
Ni tan sols es poden sotmetre a judici d'àrbitres les qüestions relatives a les hisendes locals si no ho autoritza un decret del Consell de Ministres.
Per tant en el cas que ens ocupa s'havia adoptat un acord decidint quelcom radicalment prohibit i en relació amb l'adopció del qual l'Ajuntament no tenia ni tan sols competència perquè es requeria un decret del Consell de Ministres.
S'ha faltat al procediment legalment establert d'una manera radical i total i s'ha adoptat un acord frontalment contrari a llei fora de l'àmbit de la competència municipal.
Però aquesta Comissió Jurídica Assessora no considera suficient limitar el seu dictamen al simple reconeixement que ens trobem davant d'un acord nul de ple dret.
Creiem necessari fer alguna observació en relació amb les conseqüències de les declaracions de nul·litat dels actes administratius.
Precisament per tractar sobre aquest aspecte de la qüestió es va requerir a l'Ajuntament una ampliació de l'informe per tal d'esbrinar si els consorts C. i B. que van cedir 500 m de la seva propietat per a l'obertura de l'avinguda de l'Estació i del carrer de Llevant a fi de facilitar l'accés als habitatges de S. es van limitar a cedir gratuïtament allò que per llei els obligava ja que en aquest segon supòsit s'hauria d'estudiar si és o no procedent que siguin compensats per qui correspongui d'aquell excés de cessió.
Un dels arguments de l'informe jurídic municipal en el qual es fonamenta la decisió municipal de declarar nul de ple dret l'acord de 26 de maig de 1969 és que en produir-se la cessió dels vials ja operava el sistema de cessió de vials establert per la Llei del sòl de 12 de maig de 1965.
I això és realment així però l'article 116 de la Llei del sòl de l'any 1956 que establia amb certes limitacions la cessió total o parcial dels vials a l'apartat 5è concretava: " 5.
I això és el que aquesta Comissió Jurídica Assessora desitjava esbrinar per mitjà de la documentació complementària sol·licitada.
Amb la documentació tramesa tot i la seva extensió ha estat impossible determinar ni que sigui per aproximació si el matrimoni va cedir gratuïtament més del que havien de cedir o no.
Però el fet de no haver pogut precisar aquest punt no afecta el present Dictamen concretat a la declaració de nul·litat.
Aquesta Comissió Jurídica Assessora pretenia entrar a definir les eventuals compensacions a conseqüència de la nul·litat però en no tenir suficients elements de judici per fer-ho es limita a una declaració genèrica sobre aquestes.
Tan sols volem deixar establerta la doctrina que quan l'acte que es declara nul de ple dret comporta una "contraprestació" de l'Administració a un particular que ja ha produït la seva aportació o "prestació" no és vàlid anul·lar o declarar nul·la l'obligació municipal i deixar en peu l'obligació o l'aportació de l'administrat quan aquella ultrapassa les obligacions que per llei li pertoquen.
Es produiria un supòsit d'enriquiment il·lícit.
Amb la declaració de nul·litat s'ha de restituir el que s'ha obtingut fora de llei com a contraprestació de l'obligació municipal que es declara nul·la o com a mínim s'ha de deixar oberta la possibilitat perquè el particular reclami la restitució del que ha pagat lliurat o cedit a canvi d'una compensació posteriorment anul·lada.
En aquest sentit citarem la Sentència del Tribunal Suprem de data 26 de setembre de 1988 que concreta que fins i tot en supòsits d'anul·labilitat i molt més clarament en el de nul·litat absoluta la declaració de nul·litat amb efectes ex tunc determina que " ninguna duda existe pues de que resulta procedente la devolución de las sumas indebidamente percibidas...".
L'Ajuntament de Campdevànol ha de declarar la nul·litat absoluta de l'acord de 25 de març de 1969 pel qual es va acordar l'exempció per temps indefinit al matrimoni C.-B. del pagament de contribucions especials de millora com a compensació a la cessió de més de 500 m2 de terrenys de la seva propietat per l'obertura del carrer de Llevant i l'avinguda de l'Estació.