Les primeres referències sobre Oló apareixen en dos documents que parlen sobre la dotació de la catedral de Vic, els anys 889 i 890.
Fins a mitjan segle X, el terme d'Oló se situa dins del comtat d'Osona, i de mig segle cap endavant ja es troba al comtat de Manresa.
També està documentada l'existència del nucli agregat de Sant Joan d'Oló des de l'any 940.
Documents de l'any 931 ja fan referència al castell d'Oló, un edifici consolidat els segles XII o XIII, que es troba al cim d'un turó de 546 m d'altitud entorn del qual es va originar el primer nucli de poblament de Santa Maria d'Oló.
Els homes del terme d'Oló, segons els antics convenis feudals, estaven obligats a fer servei de guaita i vigilància al castell uns dies determinats, i estaven obligats, pel dret de recollita, a refugiar-s'hi en cas de perill.
El senyor superior del terme d'Oló era el comte de Barcelona i, a la vegada també, d'Osona i Manresa, que cedia el terme, per a la seva guàrdia i vigilància, a algun militar fidel, un vicari en el sentit de veguer o guardià d'un terme en nom seu.
El primer vicari conegut del terme d'Oló és Sesmon, que a més era propietari de grans extensions de terreny dins del terme del castell.
Sesmon era fill dels vescomtes de Girona Guiniguís Mascaró i Jerosòlima Gudrielda.
Com a senyor del castell, va adoptar el cognom d'Oló, per bé que en aquell temps es canviava de cognom quan es canviava de domini.
Així, en Guillem d'Oló, el fill de Sesmon, en adquirir el castell de Mediona, igual que el seu fill Ermengol, van emprar indistintament els noms de Mediona i d'Oló.
Guillem d'Oló es va abocar a les tasques de repoblament de les fronteres i a la lluita contra els àrabs.
Va morir l'any 1034 i el varen succeir, als castells d'Oló i de Malla, el seu fill Ermengol, i al de Mediona el seu fill Ramon, que va iniciar la línia dels Mediona, separant-se per sempre els dominis d'Oló i de Mediona.
Els Oló van ser senyors del terme d'Oló i Aguiló fins que Arnau d'Oló el 1332 el va vendre a Ot de Montcada.
La vídua d'Ot, Sibil·la, que tenia el castell empenyorat per raó del seu dot el 1364, el va vendre a l'abat i els canonges de l'Estany.
Els súbdits d'Oló de primer van veure amb bons ulls la compra del terme per part de l'Estany, però força anys més tard es va crear un sindicat per comprar el castell i el terme, i així passar al domini reial.
Davant l'oposició del monestir de l'Estany, els homes d'Oló van assaltar i incendiar el monestir de l'Estany el 15 d'agost de 1395.
Això va ocasionar càstigs i represàlies i anys més tard, a l'entorn del 1420, els homes d'Oló van contribuirn directament a restaurar el monestir.
El 1606, en temps de Felip IV, els homes d'Oló, que aleshores formaven un conjunt de 51 famílies, finalment van aconseguir de deslliurar-se del domini de les Cinc Dignitats (entitat que llavors era propietària del monestir de l'Estany), incorporar-se definitivament a la corona i obtenir el títol i els privilegis de carreratge de Barcelona, com els tenia la vila de Moià.
Ja des de l'edat mitjana, l'actual terme de Santa Maria d'Oló estava dividit en dues unitats diferenciades.
A ponent, les parròquies de Santa Maria d'Oló, amb 19 focs el 1553, Sant Joan d'Oló, amb 9 focs aquell mateix any, i Sant Vicenç de Vilarassau; a llevant, la parròquia de Sant Feliu de Terrassola, amb 12 focs, que estava unida a l'Estany, que en tenia 26.
Al costat del castell d'Oló, construït dalt del turó, s'hi va edificar una església romànica i, el més probable és que, a la sagrera de l'església, protegida pel castell, s'hi comencessin a construir cases, insinuant el que serà el poble d'Oló segles després.
La crisi baixmedieval dels segles XIV i XV (Pesta Negra i guerres de Joan II) va delmar el Bages, i Oló no en va ser una excepció.
Molts masos es van despoblar i moltes de les cases del petit nucli d'Oló també van quedar deshabitades.
L'expansió urbana es va produir, ja als segles XVI i XVII, per la banda més plana del turó, fins arribar al seu peu, amb el carrer Major, anomenat així perquè un cop construït era el més llarg i més ben situat del poble.
Popularment s'anomena La Costa, fent referència a la llarga pujada fins a arribar a dalt de l'església.
El nom de carrer Major va ser canviat l'any 1957 pel nom de Sant Antoni.
Un cop al peu del turó, el poble podia créixer en dues direccions, i és el que va fer els segles XVIII i XIX, aprofitant el camí que anava cap a Vic, l'actual carrer de Vic, o el camí que anava cap al molí, el carrer del Molí (que ara és el carrer Josep Sauleda).
A Oló es va produir un altre fenomen que vindria a reforçar la tendència al poblament dispers: l'aparició dels ravals.
És un fenomen comú a la Catalunya del segle XVIII, en què alguns propietaris, tot aprofitant el creixement agrari i demogràfic, van establir petites parcel·les a petits pagesos, juntament amb un hort darrere la casa i algun camp per plantar vinya.
A la parcel·la hi havien de construir una casa compartint la paret mitgera amb el veí.
A Oló en van aparèixer tres: el Raval, el Raval Rovirola i el Raval Santa Eulàlia.
L'esquema del poble vell dalt del turó, el carrer Major a la costa, els carrers Vic i Molí al peu i els tres ravals es mantindrà fins al segle XX.
Després de la crisi del segle XIV, per l'annexió de masos rònecs que havien quedat abandonats, es van formar els grans masos de Rocafort, Rocabruna o el Ciuró, entre altres.
Els pagesos dels masos únicament posseïen el domini útil de la terra i el domini directe era en mans del senyor, en aquest cas el Monestir de l'Estany, el qual cobrava als pagesos un cens fix.
Al segle XIX els pagesos es van acabar convertint en propietaris absoluts de la terra.
La industrialització va arribar a Santa Maria d'Oló ja al segle XX, amb la construcció de dues fàbriques: una aprofitava l'antic molí i l'altra, de nova creació, s'instal·lava a tocar la carretera nova.
L'any 1920 es va instal·lar la primera, vora la riera, la fàbrica Borràs.
L'empresa va funcionar durant trenta anys i va contribuir a aturar el despoblament de la zona, però finalment va haver de tancar a començaments dels anys seixanta, després de la mort del seu fundador.
En els millors moment va arribar a tenir més de 100 treballadors.
El 1963, l'antiga fàbrica va ser comprada per Josep Sauleda Roca i es posava de nou en funcionament l'any 1965 amb el nom de Sauleda, S.A.; posteriorment es va anar ampliant i s'ha especialitzat en la producció de teixit industrial: lones i tendals.
Actualment és una de les dues fàbriques que encara resten al municipi.
L'altra fàbrica era la de Manuel López, un viatjant de queviures molt emprenedor, però sense diners.
Ell va aconseguir que vuit famílies del poble li deixessin mil duros cadascuna, convertint-se en accionistes provisionals de la nova empresa que produïa llençols.
L'any 1936 aquesta empresa ja era la primera fàbrica de la població, amb 166 treballadors.
La manera de fer de la nova empresa va seguir el model d'una colònia.
El 1940 va morir Manuel López sense descendència directa i la propietat de la fàbrica va passar a la seva neboda Carme Vidal López, que, amb el seu marit, Joan M. Roger Gallés, van augmentar encara més la seva influència sobre el poble amb la construcció de pisos per als treballadors, la construcció del Centre Recreatiu, amb el finançament de l'església nova a la part baixa (des d'aleshores Oló té dues esglésies) i la construcció de l'Hostal Santa Maria.
La fàbrica es va ampliar amb una secció de fibres artificials i amb el treball del folre.
L'empresa funcionava amb el nom d'Hemalosa i va començar a patir la crisi del tèxtil dels anys setanta, però va continuar funcionant fins l'any 1995.
Actualment l'edifici s'ha convertit en un ampli espai polivalent al servei dels veïns, denominat Espai Hemalosa.
En el darrer terç del segle XX, la crisi general del sector tèxtil ha fet reduir molt l'activitat de les fàbriques, i la població se n'ha ressentit: 1.050 habitants el 1986, 990 l'any 1996, 1.079 l'any 2010 i 1.025 habitants l'any 2019.
(fotografies del web Patrimoni Arquitectura i Ajuntament de Santa Maria d'Oló )