Narrador: Com ja sabeu, Sant Jordi era un soldat romà i és el gran protagonista de la nostra història.
Una història que explica com aquest gran cavaller va salvar la princesa a Montblanc.
Diuen que assolava els voltants de Montblanc un monstre ferotge i terrible, que podia caminar, nedar i fins i tot volar.
Tenia l'alè tan pudent que se sentia des de lluny i amb les seves alenades enverinava l'aire i produïa la mort dels que el respiraven.
El Drac es menjava tot el que es trobava al seu pas: ramats d'ovelles, bous i vaques i, es clar, tot el poble estava aterrit, molt espantat.
Ja no hi havia gairebé animals i el poble començà a passar gana.
Per resoldre aquest greu problema el Rei va convocar tot el poble a Palau.
Rei: Es fa saber que aquest vespre a les 6 tothom queda convocat a Palau per resoldre aquesta difícil situació.
Rei: La situació no pot continuar.
Però qui pot amb aquest drac tan ferotge?
Si lluitem amb ell ens menjarà!
Rei: Doncs que es presenti algun voluntari per deixar-se menjar.
Potser així se li acabi la gana!
Llavors es va decidir posar el nom de cada un dels habitants de Montblanc en un paper i cada dia en traurien un a sorts.
Malgrat que a ningú li agradava la solució ningú en va saber trobar cap altre i doncs així es va fer.
Semblava que no pogués ser, el primer nom que va sortir va ser el de la princesa.
Ja us podeu imaginar la tristesa del Rei i de la Reina en lliurar-la al malvat i pudent drac.
Però vet aquí que passava per allà un cavaller damunt d'un gran i bell cavall blanc i en sentir els plors de la princesa es va commoure i no va dubtar un instant en combatre aquella fera.
Princesa: No t'acostis o se't menjarà a tu també.
Jordi: Aquesta fera no em fa por i vos sou massa bella per deixar-vos aquí sense que jo us ajudi.
És el meu deure de bon cavaller.
Narrador: I aprofitant una distracció del animal el va envestir ferint-lo per tots costats amb la seva llança podent, a la fi, ferir-lo sota l'ala esquerra, on tenia el cor.
Amb un altre cop de llança rematà el drac, que en morir es va fer fonedís dins de la terra davant els ulls admirats de la princesa.
Narrador: Diuen que en aquell mateix lloc on va desaparèixer el drac va néixer un roser de roses roges com la sang; per això cada any per Sant Jordi totes les dones reben del seu enamorat una rosa roja com a mostra del seu amor.
El poble de Montblanc: sacs de roba basta com a única indumentària
Venerable vell: igual que el poble, amb barba grisa
Rei: coronat i amb un gipó elegant fet amb una tela vermella i cotó fluix
Representant sindical: igual que el poble, amb una acreditació penjada del sac
Princesa: vestit llarg de paper, coronada amb una diadema
Capità general de la Guàrdia Reial: cuirassa de cartró, botes de paper, barba grisa, espasa cenyida al cinturó
Reina: coronada, amb un vestit llarg de paper
Drac Kom: dues planxes grans de cartró retallen la seva silueta
Jordi: cuirassa i casc de cartró, botes de paper, espasa i escut de cartró, llança de pal i cavall també de pal amb una tela farcida que faci de cap
Temps era temps, a la vil·la catalana de Montblanc hi havia un rei prudent, una reina afectuosa i, naturalment, una princesa encisadora, i tots tres vivien en pau i harmonia amb els seus súbdits fidels, gaudint de rendes i prebendes.
Un mode de vida afable sense cabòries excessives ni embalaments, ni tampoc amb els ensurts dels seus avantpassats, tret, això sí, d'alguna guerreta que una altra amb els veïns més recalcitrants.
Després de complir amb llurs obligacions reials, les quals consistien en representacions protocol·làries amb els altres reialmes, en presidir banquets i altres actes cívics, i en sortir de tant en tant a saludar al poble i als flashos dels periodistes del cor, la família reial satisfeia les seves necessitats d'oci amb uns merescuts descans durant els períodes vacacionals.
Com era tradició, per Setmana Santa marxaven de la ciutat per honrar les invitacions d'altres reis, emperadors, tsars i califes d'arreu; després de Sant Joan anaven a passar l'estiu a la Costa Brava o a Mallorca, a navegar i a prendre el sol, i a l'hivern, la cort s'encaminava cap al Pirineu per gaudir de l'esquí, que era una altra de les grans passions del rei.
Tots eren feliços i menjaven anissos fins que un malaguanyat dia un monstre terrible va aparèixer per aquelles contrades de manera que acabà brutalment amb la idíl·lica i bucòlica tranquil·litat del país.
Identificada com a "Dracus Dracus", la fera ferotge, antediluviana, era com sortida directament de les profecies de Nostradamus o de Sant Marc, o potser, coincidint amb l'imaginari popular, d'un còmic japonès, d'un Món Perdut o bé d'un Parc del Juràssic.
El fet és que causava estralls i devastació en camps i prats dels voltants sense que ningú pogués aturar-la; deien, qui l'havia vista, que podia córrer els camps com un brau i volar pels cels com un voltor, que tenia més gana que un regiment d'inspectors fiscals; a més a més, asseguraven que podia menjar-se cinc xais d'una revolada però que sentia especial predilecció per la carn humana: tot aquell fadrí o fadrina que tenia la mala sort de creuar-se en el seu menú o acabava cruspit d'una queixalada, o bé rostit per una llengua de foc que el drac escopia com si llancés les flames des de les mateixes entranyes de l'infern; això si no queia enverinat pel seu alè pudent de consumidor d'all que no es renta mai les dents, o inclús el pobre diable podia ser esclafat, esquarterat, trinxat, per aquelles negres urpes, llest per ser convertit en hamburguesa.
Era, doncs, la golafreria amb potes, tot un antropòfag massiu, un veritable depredador de l'àrea, una esfereïdora amenaça que portaria el reialme a una vertiginosa cadena d'esdeveniments catastròfics, com ara la suspensió del tan desitjat Mundial de Futbol.
Els vilatans, atemorits, anaren a buscar el seu protector, el rei, encapçalats per l'home més vell i venerable, i també pel representant sindical.
Venerable: Senyor rei, benvolgut senyor il·lustríssim, acudim a vós per a què feu valer les vostres armes contra aquest monstre que assola les nostres terres i ataca els nostres ramats sense tenir mai prou.
Us preguem, senyor reverendíssim, que aneu a encalçar aquest drac pestilent i poseu fi a aquest malson que està acabant amb tots nosaltres.
Hem vist morir els nostres fills i els nostres néts i ara...
Rei: Un moment, un moment, (va interrompre el rei) heu exposat molt bé la vostra preocupació però hem d'actuar amb cautela.
Potser aquest drac només està de passada per la nostra comarca.
Compteu que un animal amb un tamany tan gran necessitaria moltes tones de menjar per satisfer-se, així que quan no trobi res més per endrapar marxarà cap a una altra banda i ens deixarà en paus.
Representant Sindical: Senyor rei, assenyadíssim i clarividentíssim senyor, (va saltar el representant sindical) si les condicions laborals no aprecien una revaluació estructural d'emergència, molt em temo que la conjuntura no serà gens favorable pel manteniment de la benèfica tendència incresívola dels fons públics de l'Estat.
Rei: (adreçant-se a la Reina) Què diu que què?
Princesa: Mireu que en sou, de talòs, missenyor pare!
Diu que si això dura gaire més ens quedarem sense collita, sense bestiar, s'esgotaran les reserves emmagatzemades, per la qual cosa no podrem obtenir cap renda ni impost, i ens quedarem sense anar a Montecarlo.
Per la sagrada barba de Crist i les espardenyes dels Sants Apòstols!
Hem de fer que tornin a bramar les banyes de Sant Eudald i que tot el país s'aixequi en armes contra el monstre invasor.
S'ha de formar un exèrcit immediatament i retornar la bèstia amb el Banyeta al setè infern, d'on no havia d'haver sortit mai.
I si es tracta d'un artifici fraudulent del valí de Saragossa, ja en pot estar convençut aquest gamarús emplomallat que envairem les seves terres i ens n'emportarem fins i tot la roba bruta, i que mal vent s'endugui a aquesta bèstia, engendra bord de Mahoma, el seu profeta.
Capità General de la Reial Guàrdia!
Formeu de seguida a tots els soldats al pati d'armes, crideu el sometent, comuniquem-nos amb el rei de França i de Castella, demanem la benedicció de Roma...
Reina: (se li acosta i a cau d'orella li comenta:) Missenyor, permeteu-me un consell, si us plau escoltar-me.
De fet, els nostres soldats es van declarar en vaga en protesta pels abusos "castrenses" del vostre Capità General i, d'altra banda, en el cas que arribés ajuda de França o de Castella trigarien algunes setmanes o potser mesos, i qui sap si ja fóra massa tard per salvar alguna cosa de les vostres finances.
La situació empitjora per moments.
La nostra Pàtria ha estat envaïda per un drac immund que amenaça la nostra feliç existència en aquest món.
Preguem a Déu Nostre Senyor per a què tothom qui pugui prendre un arma s'allisti voluntàriament al Gloriós Exèrcit Popular d'Alliberament Nacional (GEPAN) per defensar la l'ànima de la nostra estimada Comunitat.
Aquest Exèrcit ens deslliurarà d'una vegada per totes de la rèprobe fera, a l'igual com ho vàrem fer amb els sarraïns i amb els gavatxos.
Per la nostra Santa Mare Pàtria!
La gent del poble es queda callada per uns moments, després es miren els uns amb els altres, alguns acoten el cap, alguns veuen passar els núvols, altres fiten l'horitzó buscant respostes a qüestions eternes (qui sóc? d'on vinc? cap a on vaig?
A sí, vaig a veure la Ramona, perquè em prepari un bon caldo...)
Rei: I doncs, què! (exclama el rei amb les mans a la cintura) Que potser desitgeu que aquesta bèstia sarraïna continuï impune cometent actes terroristes a tort i a dret?
Que segueixi el dessagnament de la nostra Pàtria fins a una mort irremeiable no us refreda el clatell?
Què us corre per les venes, sang o orxata?
Poble: No, senyor rei, benvolgut i majestuós.
No voldríem per res del món veure la nostra terra dessagnar-se, abans preferim que ens traieu els ulls amb ferro roent.
Representant sindical: Infal·lible senyor rei, primus inter pares, excel·lentíssim, amb tots els respectes.
Nosaltres no sabem sinó donar cops d'aixada o de destral, conduir les vaques i l'aviram, treballar la terra de sol a sol... però no som pas guerrers per enfrontar-nos a un drac.
Si ho féssim, possiblement no quedaria viu cap de nosaltres i aleshores, encara que poguéssim acabar amb el monstre, qui conrearia després els camps, qui esbrossaria els boscos, qui cuidaria el bestiar, qui...
La sorpresa i esgarrifança s'abat sobre la població.
Tothom corre esglaiat a refugiar-se darrera les fortes muralles de Montblanc.
El drac s'apropa cap el castell, caminant tot xino-xano xiulant una melodia satànica quan arriba davant l'enorme portal.
Rei: Marxa d'aquí, llangardaix pudent i deforme!
Princesa: Demaneu què és el que vol?
I si li donem de menjar ens deixarà en pau?
Les dones del poble miren espantades els seus marits.
Les mares abracen les seves filles, algunes comencen a plorar.
Ara sí podem confirmar de totes totes que aquest drac és moro.
El que vol és ajuntar un harem amb les nostres mullers i les nostres xiquetes!
Potser tenim una oportunitat per lliurar-nos del monstre i hem d'aprofitar-la abans no se'ns escapi de les mans.
Per què no mirem d'arribar a un acord amb ell?
Aleshores, el rei recapacita i accepta parlamentar amb el drac.
Ja que la capacitat de diàleg del rei era una mica limitada, va ser el Capità General qui buscarà l'acord amb la fera sortint de les muralles per entrevistar-s'hi.
Un cop es planten fit a fit comença una conversa inaudible des del castell; després d'una hora de discutir i no poques dificultats de comprensió, ambdues parts es donen per satisfetes, giren cua i cadascú torna cap allà d'on venia.
El pacte al que havien arribat tindria validesa des del dia següent i especificava un període de contracte de tres anys improrrogables, en els quals el drac Kom (així es feia anomenar el monstre) es comprometia per la memòria dels seus avantpassats a no fer més destruccions, a canvi del tribut atorgat diàriament per la vil·la de Montblanc consistent en una donzella que passaria a ser de la seva propietat i d'un be que passaria a ser el seu aperitiu a falta d'unes olivetes o d'unes papetes.
Passat aquest trienni, abans de Sant Joan, el drac Kom deixaria el país i no tornarien a veure'l mai més.
Tot i la duresa del contracte, no hi havia gaire més opcions, així que després de reflexionar-hi amb la reina, el rei va acabar acceptant el dolorós tracte i es va encomanar a Déu.
Així que va arribar el migdia del següent jorn, i la primera xicota fou entregada al drac entre les llàgrimes d'impotència dels vilatans.
S'havia decidit que l'elecció de la noia depengués de l'atzar induït per un sorteig entre totes les dones immaculades de Montblanc.
Macabrament, el sorteig anava esgotant l'enteresa psíquica i la fermesa moral de la gent que veia com es complien els pitjors dels malsons d'una manera lenta però inexorable.
(Representació dramàtica de l'acte de sacrifici de la donzella i el be)
Passaren set dies, i després una altra setmana, i encara una altra; cada vegada hi havia menys dones a la ciutat i cada vegada hi havia més tristor en els ulls de la gent.
Quan van quedar només dues desenes de donzelles, el poble va reclamar que també s'hi inclogués en el sorteig a la princesa, cosa que tant el rei com la reina van acabar acceptant per por a una revolta republicana.
Als pocs dies, la mala sort va recaure sobre la família reial quan la princesa va extreure de la bossa del sorteig el seu propi nom: ella seria la nova víctima propiciatòria i l'endemà s'encaminaria cap el seu fatídic destí.
(Representació del sorteig amb la princesa agafant una papereta on està escrit el seu nom.
Amb la cara de sorpresa, es porta la mà a la boca i mira els seus pares terroritzada.)
La inèrcia de la tragèdia no feia sinó seguir el seu camí pervers i implacable.
Entre plors i gemecs, la princesa i els seus pares s'abraçaren i es petonejaren com si fos la última vegada, i ara sí que era de debò.
L'endemà era el dia de l'entrega i el dolor s'apoderava dels compungits reials pares.
Aleshores, el Capità General de la Guàrdia va tenir una pensada:
Capità: I perquè no busquem algú que s'encarregui de la bèstia d'una vegada per totes?
A les pàgines grogues bé en deu haver-hi, de bons cavallers cristians àvids de fortuna i glòria.
Cerquem uns nobles cavallers desitjosos de questes impossibles i combats fabulosos que els immortalitzin!
Ràpidament es posen a cercar a la guia telefònica en l'apartat "cavallers" i llegeixen:
Vol uns guerrers de llegenda èpica al seu servei?
Truqui'ns sense compromís al tf.2734 4589 abans de les 7 de la tarda."
Tot tipus de missions bèl·liques: assalts, sabotatges, cops d'estat, escortes, assetjaments, segrests, ogres i gegants.
Ara mateix els truco i els explico el cas.
El bon rei els hi reconta tot, però una vegada classificada la bèstia com a "ens sobrenatural" ja se sortia del seu conveni i ho havien deixar córrer, tot i aconsellant-li que es busqués una brigada suïcida per aquell tipus de feineta.
Experiència avalada de 25 anys.
Favor de comunicar-se amb nosaltres al tf.
Vostè posa la recompensa, nosaltres els membres desllorigats dels seus enemics."
Li ofereixo els meus honorables serveis per uns honoraris harmoniosos.
Reputat noble italià, actualment sense feina, s'ofereix en el tf.
Majoristes de conquesta, reconquesta i evangelització.
Si vol viure com un rei, no cal que busqui més.
Té vostè problemes amb la llei?
Per un preu assequible, en espècies o en pecuni, li soluciono.
Defensor de les causes dels qui menys tenen, ofereix cavallers temorosos de Déu, valerosos i decents, semblants als altres però més barats.
També posem a la seva disposició ungüents i cures medicinals totalment garantides."
Per la glòria d'Allah i el seu profeta em disposo al seu servei per a nobles gestes de venjança, ràtzies i degollacions de gossos infidels cristians i/o jueus.
Advertència: no estic connectat a la Xarxa.
Devot cavaller de Déu, extempler amb referències, oferiria els meus serveis en alguna causa d'honor i diners.
Cuita i corrents agafen el telèfon i truquen al tal Jordi de Capadòcia.
(Apareix en Jordi, li sona el cel·lular.)
Ahà... sí... molt bé... quan, demà al matí?
Està bé, espero ser-hi allà abans del migdia... sí, sí, és urgent, ho comprenc, m'hi apressaré, compti amb mi.
Ehem... de res, si això és la meva vida...
El sol se situava al punt més alt del migjorn quan es va procedir a la funesta desfilada.
Tot i que es comptava amb l'esperança de que arribés a temps el cavaller, hom no sabria dir del cert què podria passar.
Així doncs, la comitiva va sortir del castell, el rei i la reina davant del poble duent la seva filla, la princesa, tota ullerosa d'hores i d'hores de plors.
Tots es dirigeixen cap a un cadafal on deixarien lligada a la pobre princesa.
El faré penjar, cuirassa i tot, al mig d'un camp d'ordi perquè compleixi la seva paraula i faci el seu servei.
Però ja que no ens servirà per matar el drac, sinó d'espantaocells!
Reina: Missenyor, procureu donar consol a la vostra filla, perquè no la tornarem a veure amb vida mai més. (esclata a plorar)
Princesa: (mig zombi) Pares estimats, us dec la vida, m'heu donat una vida plena de felicitat i ara em doneu la millor de les morts: el meu sacrifici és garantia que el cor del meu poble conservarà un dia més l'esperança, un dia més per encomanar-se al bon Déu i per confiar a veure com desapareix aquest veritable infern a la terra.
La marxa trista arriba al cadafal on el representant sindical oficia de botxí, encarregat de lligar a la princesa fortament.
El rei i la reina s'acomiaden d'ella entre llàgrimes i abraçades de la última hora i caminen vers el castell.
(Remor de recitació de salms) Les oracions del poble pietós no s'eleven cap al cel, sinó que la seva bonior s'arrossega ran de terra; s'escapen alguns gemecs lúgubres que acompanyen el dol reial.
El poble comparteix la seva tristesa ja que tots havien perdut algun familiar.
De les muralles estant, s'aturen els precs i comença una lletania que apel·la el monstre en una tètrica ritualització pagana tanatològica:
Poble: (música de tambors de fons) Kom!...
En aquestes, sobre el pujol que dominava el riu, apareix un cavaller sobre un cavall blanc immaculat.
Veu entre el poble: Guaiteu allà!
El cavaller Jordi, allà a ponent, mireu!
Els crits de joia s'estenen entre els vilatans, el rei i la reina queden amb l'esguard fixat en el ponent on, efectivament, cavalcava en direcció al castell un cavaller armat de llança i escut envoltat amb una aurèola mística com si Déu l'hagués tocat amb la seva mà o l'hagués esternudat a sobre.
El cavaller s'acosta al cadafal i es disposa a deslligar a la princesa...
Un cop alliberada, la princesa abraça al cavaller i li clava un petó a la galta, els somriures omplen l'escena.
El molt honorable cavaller de la cristiandat Jordi de Capadòcia us retorna la vostra formosa i delicada filla sana i estàlvia perquè la guardeu de tot mal i dels miserables homes de poca fe que, bé sap Nostre Senyor Totpoderós...
Rei: (cridant des de la muralla) Moltíssimes gràcies, senyor cavaller, per deslliurar la nostra estimada filla, ara només cal que faci mandonguilles d'aquell drac que ve de dret cap a vós i ja podrem començar la celebració!
Per què ningú m'havia dit res de cap drac?
Quan el cavaller el veu a venir, amb la seva bocota plena de dents punxegudes, llençant esgarips esgarrifosos, galopant cap a ell amb els seus dos metres d'amplària i tres d'alçada, al pobre cavaller se li esbatanen els ulls sota la visera de l'elm i empenta a la princesa cap al castell.
D'una revolada, puja al seu cavall, l'esperona, es prepara la llança i encara el drac proferint el seu crit de guerra preferit:
La bèstia no atura la seva carrera, com era de suposar, i el cavaller pren embranzida, enfronta el desafiament mentre se li agombolen tota una sèrie de sentiments ultraterrenals.
Les sensacions vénen acompassades per l'enèrgic batec de cor marcant els moments de glòria beneïda i coratge cec, d'impetuositat intrèpida corrent per les venes, de suor freda relliscant sota la cuirassa, de principi de cagarrines i de ressecor de boca i gola, símptomes propis dels qui es dirigeixen a entrar a formar part del selecte club del herois de la història.
Al mateix temps, el seu cap va pensant en el que hauria de fer: a) girar cua i oblidar-se'n, que prou maldecaps tenia; b) baixar del cavall i provar de torejar el drac; c) plantar cara al monstre, llançar-s'hi amb tot i sostenir una lluita aferrissada a mort.
Dit i fet, Jordi i el drac xoquen ferotgement entre brams i rugits com dues bèsties enfurismades.
El cavaller cau del cavall i rodola pel camp de batalla, amb dificultats procura posar-se dempeus i defensar-se amb l'escut i l'espasa; en un altre atac del drac, perd l'arma ofensiva però en un audaç moviment arriba a prendre la llança.
El drac se li abraona a sobre i el cavaller aconsegueix clavar-li la llança i ferir-lo de mort; el monstre fa unes passes panteixant fins que cau a terra i s'ensorra cap a l'òbit amb un darrer esbufec d'agonia.
En uns instants, com per art de màgia, la bèstia es va dissolent a terra i, en aquells mateixos moments, tothom admira el naixement d'un meravellós roser de roses vermelles de passió que sembla germinar just d'on brollava la sang de la nafra mortal.
(El cavaller es reincorpora tot ensangonat, brandant l'escut i una rosa.)
Jordi: (en mig de la cridòria d'alegria del poble) He mort el drac!
Un cop al castell, tots els vilatans de Montblanc celebren la fabulosa victòria del cavaller i la fi del malson que s'havia esdevingut des de l'arribada de l'ara difunt drac Kom.
La notícia es va escampar ben aviat per tot el país i, després d'uns anys, la llegenda del cavaller Jordi va recórrer tota la Cristiandat des de Bizanci fins a Portugal.
Altres històries engrossiren aquesta gesta, altres adaptaren els fets ocorreguts i canviaren els noms, però la fama immarcescible del cavaller Jordi perdura encara pels segles dels segles, amen.
I què es va fer del cavaller Jordi?
Bé, això són figues d'un altre paner, però les versions apòcrifes ens diuen moltes coses al respecte:
Es diu que la princesa va quedar tan agraïda i entusiasmada amb el viril cavaller que va voler casar-s'hi tant sí com no, i que en Jordi va acceptar, convertint-se en l'hereu del Casal de Montblanc.
Una altra exegesi també afirma que el rei va oferir la mà de la seva filla al cavaller, però que aquest estava poc convençut i va declinar el matrimoni –de la manera més polida i cortès que podria fer-ho tot un cavaller com ell–, al·legant que quedaven altres dames en perill i altres honors a aconseguir, que el seu deure era errar pels camins desfent injustícies, que el seu vot de cavaller l'obligava, i que tenia un bitllet reservat per a Nàpols que sortia des del port de Tarragona l'endemà mateix.
Sigui com sigui, la tradició ens diu que el nostre cavaller va començar a formar part del material mitològic de l'edat mitjana, convertint-se en un Santiago/Superman/Conan que es presentava a les batalles dels reis cristians per obtenir victòries inexplicablement miraculoses.
Així que al poc temps ja se'l considerava un Sant guerrer, no només per la gesta de Montblanc, sinó per esdevenir màrtir durant les persecucions de Dioclecià allà pel s.IV.
Al llarg de l'edat mitjana, les ordes de cavalleria van considerar-lo el seu patró per ser un sant-soldat –a Catalunya neix l'orde de Sant Jordi d'Alfama el 1201, fundada per Pere I el Catòlic–.
D'aquí ve que el comte de Barcelona Borrell II (947-992), fruit d'aquesta devoció militar i d'alguna "aparició" auxiliadora, el va consagrar com a patró de Barcelona que des d'aquell moment adopta la creu vermella sobre fons de plata en el seu escut d'armes.
Menys d'un segle després, el rei Pedro I d'Aragó també l'adopta per patró.
I en temps de la Corona Aragonesa, la invocació del nom de Sant Jordi encenia la fe patriòtica i encoratjava els soldats catalans i aragonesos per llançar-se als combats més arriscats i desiguals.
Altres països, a més de Catalunya i Aragó, també van reconèixer el sant-guerrer convertint-lo en patró d'Anglaterra i Geòrgia, on també llueixen les creus vermelles.
Les commemoracions religioses del Sant Patró de Catalunya, que per cert s'escau cada 23 d'abril, també s'acompanyaven de festes profanes en el seu honor, com per exemple les justes cavalleresques organitzades a la plaça del Born de Barcelona per l'estament militar de la noblesa catalana.
Des del s.XV s'institueix la Diada de Sant Jordi a tot Catalunya, celebrant-se tot tipus de festes populars com balls, processons, obres teatrals sobre la vida del sant i fires de roses.
En el s.XIX, Sant Jordi es va convertir en símbol catalanista del moviment romàntic de la Renaixença, on es planteja al·legòricament la victòria de Catalunya sobre les forces malignes supranacionals.
També per aquests anys, l'Església va negar la seva santedat per inconsistència de les seves dades vitals, però el fet és que a Catalunya no l'oblidem i per això celebrem cada any la nostra Diada, peti qui peti.
A més de la fira de roses, el 1926 s'hi afegeix el Dia del Llibre –per coincidència amb la mort de Cervantes, i potser també la de Shakespeare–, tradició que transforma ciutats i pobles d'arreu de Catalunya en grans aparadors de llibres i roses, en un ambient festiu que fa les delícies de petits i grans, a més d'alegrar els ànims del gremi de llibreters i de rosers en aquest dia tan assenyalat.
Si aneu a Catalunya en aquesta data no us oblideu de regalar una rosa a la vostra estimada o un llibre al vostre estimat, o bé al revés, o tot plegat, com vulgueu, perquè no contents amb tanta commemoració, aquest dia, els catalans també celebrem el Dia dels Enamorats, en reconeixement a la tendra i galant gesta del cavaller que salva la princesa de les pèrfides urpes del drac; una proesa que, mutatis mutandi, sempre som a temps de repetir.
I vet aquí un gos i vet aquí un gat, aquest conte s'ha acabat.