Dele Babalola és professor del Departament de Relacions Internacionals i Diplomàcia de la Universitat Baze d'Abuja (Nigèria).
Té un doctorat de Política i Govern de la Universitat de Kent i un màster de Política d'Àfrica Occidental de la Universitat de Birmingham (Regne Unit).
A més, és màster en Mètodes d'Investigació en Ciències Socials per la Universitat de South Bank de Londres (Regne Unit) i llicenciat en Ciències Polítiques per la Universitat Ahmadu Bello (Nigèria).
Les seves àrees d'investigació se centren en el federalisme, l'economia política, l'etnicitat i el terrorisme a Nigèria.
Aquest article sosté que la federació nigeriana és un dels millors exemples d'acord federal incomplet.
Els sentiments de marginació, que havien estat reprimits durant l'era militar, s'han manifestat obertament per part dels grups etnoregionals en l'era postmilitar i han trobat expressió en la potent reivindicació a favor d'un sistema federal funcional.
Les elits polítiques nigerianes han intentat en diverses ocasions lluitar contra les imperfeccions inherents al sistema federal del país posant en marxa un seguit de mecanismes distributius i estructurals, però la reivindicació creixent a favor d'un «veritable federalisme» indica que el sistema governamental és defectuós i necessita una reforma política seriosa i valenta.
La reivindicació creixent a favor d'un sistema federal funcional, o el que, en l'argot nigerià, s'anomena «veritable federalisme», després de la transició democràtica que va culminar en un règim civil el 1999, és un indici que no tot va bé en la pràctica actual del federalisme a Nigèria.
No hi ha dubte que els defectes aparents del sistema federal es troben a l'origen d'aquesta reivindicació.
Nigèria és una federació amb una constitució federal, però en la pràctica el país funciona com un estat unitari, fruit de les tendències centralitzadores que caracteritzen el sistema de govern.
No obstant això, sembla que hi ha el consens, especialment en la part meridional del país, que el funcionament del federalisme a Nigèria no s'ajusta als principis fonamentals del federalisme.
Com sosté Wheare (1963: 20), «un país pot tenir una Constitució federal, però en la pràctica pot aplicar-la de manera que el govern no sigui federal».
També, com suggereix Erk (2004: 3), «la presència d'una federació no ens hauria d'encegar davant de la manca de federalisme».
En altres paraules, hi pot haver una federació sense federalisme.
Es diu que el model nigerià és el reflex d'un acord federal incomplet.
Aquest article pretén mostrar que Nigèria és una federació sense federalisme.
A més, tracta d'analitzar la recerca d'un sistema autènticament federal per part dels nigerians.
El punt de partida, per tant, és fer un aclariment conceptual entre federalisme i federació, cosa que ajudarà a evitar el perill d'una aplicació errònia, a més de situar l'article en la perspectiva teòrica adequada.
El federalisme, com la majoria dels conceptes de les ciències socials, no té una definició estàndard, ja que «pot significar coses diferents per a persones diferents» (Duchacek 1970: 189).
Tanmateix, la dificultat per definir aquest concepte no ha estat un obstacle perquè autors anteriors ens hagin llegat algunes definicions especialment valuoses.
El federalisme s'ha definit de diverses maneres com una filosofia política i una posició ideològica (King 1982: 75); un «principi polític» que comporta la «dispersió territorial de poder» entre els governs centrals i constituents per arribar a l'«autogovern i al govern compartit» (Elazar 1987: 5-6); i un «concepte de valor» que orienta la federació (Burgess 1993: 3).
El federalisme pot significar coses diferents per a persones diferents, però el que sembla una constant en aquest sistema polític és el principi intrínsec que el distingeix d'altres sistemes.
Aquest principi, que Wheare (1963: 10) anomenava principi federal, ha estat definit com «el mètode de dividir el poder perquè el govern general i els governs regionals, cadascun en una esfera, estiguin coordinats i siguin independents».
En aquest cas, «independent» vol dir que cada nivell de govern fa les seves funcions i cap no té autoritat suprema sobre l'altre.
Tanmateix, aquest punt de vista planteja un problema d'aplicabilitat, perquè, per al bon funcionament de qualsevol sistema federal, calen certes mesures d'interdependència i cooperació.
Per tant, el federalisme fa referència a un sistema de govern en què les competències es comparteixen entre el govern central (federal) i les unitats federades/constituents/components (o estats, com s'anomenen a Nigèria).
D'altra banda, la federació és un estat en el qual tant el govern central com els governs constituents «governen en el mateix territori i sobre el mateix poble, i cada un té autoritat per prendre decisions independentment de l'altre» (Riker 1964: 5).
Així mateix, com postula King (1982: 77), una federació és un estat sobirà en el qual el govern central incorpora els governs de les unitats regionals en el procés de presa de decisions segons una base constitucionalment sòlida.
Així, doncs, la federació és un estat amb dos o més nivells de govern en el qual hi ha una divisió constitucional de poder entre el govern central, que es fa càrrec de tot el territori, i les unitats constituents.
Tenint en compte aquestes definicions, Nigèria és una federació.
Un ciutadà mitjà de Nigèria està subjecte almenys a dos nivells principals d'autoritat: el de l'estat i el del país, però la federació practica el federalisme?
La Constitució del país estableix una divisió clara de competències entre el govern federal i els 36 estats que conformen la federació.
Bàsicament hi ha dues llistes legislatives: l'exclusiva i la concurrent.
Les competències no especificades en aquestes dues llistes s'assignen als governs estatals com funcions residuals, i, com se sap, «tingui qui tingui el poder residual, ni el govern general ni el regional no està subordinat a l'altre» (Wheare 1963: 12).
Amb aquest acord constitucional, no és difícil entendre el domini del govern federal, o dit d'una altra manera, la subordinació dels estats al centre.
Nigèria, anteriorment un estat unitari, va passar a ser una federació el 1954.
Els pares fundadors del país anhelaven un marc polític federal, ja que estaven convençuts que els estats federals tenen la capacitat estructural d'acomodar la diversitat.
A més d'aquest desig, també es donaven certes condicions socioeconòmiques (Babalola 2013; Suberu 2001).
Riker (1964) havia sostingut que aquestes condicions no eren rellevants.
Tot i així, Babalola (2013) ha al·legat de manera convincent que la negació de Riker de les condicions socials i econòmiques en la creació de la Federació de Nigèria és insostenible.
La presència d'aquests factors explica, sens dubte, per què la federació inicial de tres regions que va sorgir el 1954 reflectia les diferències culturals, polítiques i econòmiques dels tres principals grups ètnics del país —els haussa-fulani, els iorubes i els igbos— que dominaven llavors les regions septentrional, occidental i oriental, respectivament.
No es pot deixar de subratllar el paper dels militars en la formació de la naturalesa de la federació nigeriana.
Abans de 1966, quan els militars van intervenir en la política del país amb un cop d'estat, les unitats constituents gaudien d'importants competències polítiques i econòmiques.
No obstant això, la guerra civil (1967-1970) va comportar un seguit de mesures polítiques i econòmiques, que al seu torn van provocar que el govern federal assumís un paper central, especialment en les activitats econòmiques.
Durant la guerra, els estats van estar subordinats al centre, aparentment pel control efectiu de les diferents divisions de l'exèrcit.
El govern central es va fer amb el control de les fonts d'ingressos que abans estaven en mans dels estats, cosa que va contribuir a la caiguda dels seus ingressos.
Així, la concentració de poder econòmic en el centre va provocar la supremacia del centre federal, a més de la centralització excessiva del sistema federal.
L'auge del petroli el 1973, que va coincidir amb l'època del govern militar, també va augmentar la centralitat econòmica del govern federal.
El govern federal va obtenir molts ingressos, especialment per la venda de petroli, de manera que el centre es va convertir en l'únic distribuïdor de les rendes petrolíferes i va establir el percentatge que cada estat havia d'obtenir de la riquesa nacional procedent del petroli.
Els estats, per la seva banda, van passar a ser extensions del govern federal en comptes d'àmbits governamentals independents.
El 1999, quan Nigèria va recuperar el govern civil, la naturalesa del sistema federal havia passat de tenir més pes a la base, com al principi, a donar més preponderància al nivell superior.
El que hi ha avui és una federació en la qual els estats depenen físicament del centre.
Es tracta d'una negació del principi federal, que prescriu la independència dels governs que formen part de la federació.
L'efecte de la concentració excessiva d'ingressos en el centre es va posar de manifest per primera vegada el 2015, quan els governs dels estats van començar a tenir dificultats per equilibrar els pressupostos.
Aquest problema va sorgir quan els estats van veure reduïdes les assignacions federals com a conseqüència de la caiguda del preu del petroli en el mercat internacional, ja que les finances públiques depenen principalment dels ingressos petroliers.
Per tant, no és estrany que els nigerians, especialment els de sud, comencessin a reclamar un «veritable federalisme».
La nova formulació d'aquesta frase s'entén millor si fem servir una lent geopolítica.
Comencem pel sud-oest, dominat pels iorubes.
El clam per un veritable federalisme va començar al sud-oest immediatament després de l'anul·lació de les eleccions presidencials de 1993, que, segons sembla, van ser guanyades per un ioruba.
L'elit ioruba va argumentar que les eleccions s'havien anul·lat simplement perquè els seus homòlegs del nord no estaven disposats a cedir poder polític al sud.
Per això van iniciar una enèrgica campanya pel «traspàs de poder» cap al sud, és a dir, posar fi al domini de les elits del nord sobre el poder polític i, per extensió, sobre el poder econòmic.
Ara bé, quan un ioruba, Olusegun Obasanjo, va assumir la presidència el 1999, la reivindicació de traspàs de poder va acabar llanguint i va ser substituïda per la de «veritable federalisme».
Per veritable federalisme, l'elit ioruba fa referència a un sistema federal amb un centre feble; un sistema en el qual les unitats constituents siguin independents del centre, especialment en l'àmbit fiscal.
El crit en contra de la marginació s'ha fet sentir amb força al sud-est, bressol del grup ètnic igbo.
La posició dels igbos respecte al sistema federal nigerià és que aquest es caracteritza pel desequilibri, en particular pel que fa a l'assignació dels recursos nacionals.
Un altre motiu de reivindicació a favor del veritable federalisme és la seva percepció de no estar integrats en la política general des del final de la guerra civil el 1970, adduint la manca de presència federal a la regió.
Aquesta sensació de manca de pertinença es troba a la base de les idees d'alguns grups partidaris de l'autodeterminació, com el Moviment per a l'Actualització de l'Estat Sobirà de Biafra (MASSOB, per la sigla en anglès) i el Poble Indígena de Biafra (IPOB, per la sigla en anglès), per a qui el poble igbo ja no està interessat a formar part de Nigèria i se li hauria de permetre separar-se i formar l'estat independent de Biafra.
Tanmateix, és discutible que la campanya per al ressorgiment de Biafra sigui popular entre l'elit del sud-est, els interessos polítics i comercials de la qual s'estenen per tot el país.
Per tant, quan parlen de veritable federalisme, els igbos del sud-est es refereixen a una pràctica federal que doni cabuda a tots els grups ètnics en una federació multinacional.
Així mateix, la sensació de marginació política i econòmica forma la base sobre la qual les minories del delta del Níger (o la zona geopolítica sud-sud), on hi ha la major part del petroli de Nigèria, exigeixen persistentment el seu espai polític propi utilitzant l'eufemisme «control de recursos» i el veritable federalisme.
En el context nigerià, el terme control de recursos significa el dret d'una unitat federada a exercir un control absolut sobre els recursos minerals que estiguin sota la seva jurisdicció, fent aportacions al govern central per finançar les competències federals.
La percepció d'injustícia en la distribució de recursos és la força principal que impulsa la lluita per controlar-los.
Els estats productors de petroli han sostingut en repetides ocasions que el federalisme fiscal de Nigèria, que fomenta una política distributiva desequilibrada, ha estat injust amb ells.
Per tant, per a la població de delta del Níger, el control dels recursos és una solució a la marginació.
Així, per als habitants d'aquesta regió, el veritable federalisme significa una pràctica federal en la qual es permeti a les unitats federades ser propietàries dels seus recursos i gestionar-los com vulguin.
Pel que sembla, l'elit de nord vol que el seu statu quo es continuï basant en el alguns aspectes del sistema actual que creuen que son favorable als seus interessos.
Entre ells hi ha el principi de caràcter federal, la representació majoritària en l'àmbit federal i el sistema de quotes.
Hem pogut demostrar en aquest article que l'aspecte principal de les reivindicacions a favor del veritable federalisme a Nigèria és la lluita per l'accés als recursos nacionals.
Les rendes del petroli i la seva distribució han configurat el funcionament del sistema federal de Nigèria i també han contribuït en gran manera al fracàs del federalisme al país.
La història de la distribució d'ingressos públics a Nigèria s'explica perquè cada grup ètnic o regió geopolítica busca maximitzar la seva part dels recursos nacionals.
Una de les raons que expliquen aquest sistema conflictiu d'assignació d'ingressos és que les unitats components de Nigèria no tenen fonts viables d'ingressos propis.
A més, una altra font de discòrdia és la disparitat econòmica, que ha donat lloc a un desenvolupament desigual entre elles.
Per tant, qualsevol reforma política futura haurà de garantir l'acomodació de la diversitat ètnica del país, perquè és una de les moltes maneres en què es pot assolir la unitat nacional.
Com a solució a la centralització excessiva del sistema, el federalisme fiscal del país hauria de donar més importància a la generació d'ingressos que a la seva distribució, ja que això asseguraria la viabilitat dels estats.
Qualsevol reforma futura s'hauria d'orientar a que els estats generin els seus propis ingressos, i els que no disposen de recursos haurien de dissenyar estratègies per obtenir ingressos d'altres fonts.
Els ingressos generats internament només haurien de complementar la part dels ingressos recaptats pel govern federal que correspon a cada estat.
A més, amb la descentralització dels recursos econòmics, els estats tindrien un control relatiu dels seus recursos i serien menys dependents del centre.
Un debilitament del centre federal potser no seria mala idea, però Nigèria necessita un sistema federal que garanteixi la supremacia relativa del govern central enfront dels governs estatals.
La mida de la federació, com també la seva diversitat ètnica i les seves disparitats econòmiques, exigeixen un govern federal relativament fort, que sigui capaç de regular la competència pels recursos nacionals.
En aquesta conjuntura, es pot concloure que el federalisme nigerià és defectuós i que les reformes són ineludibles.
La recerca incessant d'un veritable federalisme, reestructuració política i autodeterminació en el context de la federació ètnicament heterogènia de Nigèria, no desapareixerà fins que els dirigents polítics reformin les institucions i les estructures del sistema federal per donar una aparença de veritable federalisme.
Citació proposada: Babalola, D. 2017.