Haver patit un ictus pot deixar alteracions importants del moviment, la parla, la visió, la sensibilitat i les emocions.
La pèrdua parcial o total d'aquestes funcions comporta discapacitat i implica un canvi de vida per a la persona afectada i la seva família.
Segons el grau d'afectació pot ser difícil tornar a la vida normal, però no es pot parlar en general, ja que cada persona viu de manera diferent la seva situació.
És difícil que els familiars i els cuidadors prenguin consciència de com ha de continuar la vida de les persones afectades per un ictus.
El seu comportament i el seu pensament poden semblar de vegades incoherents, i tenen dies bons i dies dolents, amb més o menys irritabilitat.
És important remarcar que encara que persisteixin alteracions motores, sensitives o altres, s'ha d'aprendre a conviure-hi i, per tant, més enllà de l'estat de curació, cal retrobar una manera de funcionar que ajudi a superar les discapacitats.
El tractament de rehabilitació consisteix en un conjunt de tècniques pensades per millorar la capacitat, és a dir, per recuperar tant com sigui possible la independència en la mobilitat i en les activitats de la vida quotidiana i assolir la màxima qualitat de vida.
És recomanable que es comenci a fer al més aviat possible.
De la rehabilitació se n'ocuparà un equip interdisciplinari format, segons els casos, per metges, treballadors socials, fisioterapeutes, terapeutes ocupacionals, logopedes i tècnics ortopèdics.
L'espai on cal fer el tractament rehabilitador depèn del grau d'afectació, del moment de l'evolució de la malaltia, del suport familiar i de les condicions de l'entorn habitual.
A partir de la fase aguda hi pot haver diferents opcions:
En el cas de malalts amb dependència sanitària important, l'equip professional haurà de fer una valoració per indicar el recurs sanitari més adequat.
Durant els primers sis mesos des de l'ictus hi ha una millora notable.
Si passat aquest temps s'arriba a una fase d'estabilització, s'ha de seguir fent de manera sistemàtica una pauta d'exercicis, ja que durant el primer any els malalts poden anar recuperant capacitats.
Un cop els metges rehabilitadors estableixin que s'ha arribat al màxim de recuperació possible, els malalts, els cuidadors i els familiars han de ser constants en el manteniment d'una ocupació i un esbarjo adequats per mantenir els avenços aconseguits amb la continuïtat dels exercicis.
L'ictus pot tenir sovint un impacte en les emocions de les persones afectades, que es manifesta en el que s'anomena "fragilitat emocional", que pot ser a causa de la mateixa malaltia i a la dificultat d'assumir les discapacitats que ha produït.
També hi influeix la personalitat d'abans de l'ictus.
Aquesta situació requereix parlar-ne amb els professionals i que les persones que estan al voltant en siguin conscients.
A partir de l'alta mèdica, i segons l'estat de salut, s'ha de valorar la capacitat d'incorporar-se al lloc de treball.
Si s'ha acabat el temps d'incapacitat laboral transitòria i persisteixen determinades seqüeles, es pot plantejar la invalidesa permanent.
Amb una disminució igual o superior al 33%, cal informar-se sobre els llocs de treball per a persones discapacitades en empreses ordinàries o centres especials.
Cal adaptar el domicili habitual segons el grau d'afectació de l'ictus.
Una part del cos ha perdut força, coordinació, sensibilitat i reflexos i el risc de caigudes és més gran.
Caldrà enretirar catifes i mobles, evitar cables per terra, tenir bona il·luminació i, per caminar, dur un bon calçat antilliscant i fer servir els ajuts per caminar, com ara fèrules o crosses, que els professionals hagin indicat.
Cal consultar amb els assistents socials del municipi o del barri els ajuts per a discapacitats.
Poden ajudar a tramitar el reconeixement o la revisió de grau de discapacitat —que representarà avantatges— i aconsellaran sobre altres qüestions.