Resum: Aquest article vol proporcionar la clau per entendre els elements legals i reguladors del regionalisme italià, amb especial referència a la reforma constitucional del 2001 i el projecte de reforma constitucional que s'ha sotmès a consideració del Parlament el 2015.
L'assaig recorre a la figura del pèndol com a instrument que pot oscil·lar entre dos extrems: autonomia local i estat centralitzat.
El regionalisme italià en aquests darrers anys ha pres posicions diverses en el recorregut del pèndol, exactament com un pèndol ho faria, però sempre amb moviments sobtats que han restat estabilitat al sistema.
L'article se centra especialment en l'evolució de l'autonomia regional tant des del punt de vista formal (la Constitució) com substantiu (la jurisprudència constitucional i l'aplicació institucional).
Avui les regions italianes sembla que sofreixen un procés de doble erosió competencial: per una banda, el paper creixent de la Unió Europea, les restriccions pressupostàries i l'enfortiment resultant per als poders de l'Estat; per l'altra, l'enfortiment de les ciutats metropolitanes.
Podem dir que després d'un període curt de reformes que han reforçat la política d'autonomia regional, durant els 5 anys passats, ara la perspectiva és completament contrària i, si s'aprova la reforma constitucional, les regions italianes perdran molta de la seva autonomia.
L'article pretén assenyalar alguns factors estructurals com a causes del debilitament del regionalisme italià, com per exemple la reduïda mida i població de les administracions locals.
A més a més, després de la reforma constitucional del 2001, han estat poques les regions que han aprovat legislació en les noves àrees competencials, mentre que moltes regions han continuat desenvolupant les seves activitats de naturalesa fonamentalment administrativa, deixant de banda el seu paper com a legisladors.
Paraules clau: regionalisme italià; federalisme, integració europea; control de la despesa pública; neocentralisme estatal.
Investigadora de Dret Públic Comparat de la Universitat de Torí
Després d'una de llarga crisi institucional, la negociació entre els principals partits belgues (sense els nacionalistes flamencs) va semblar el camí més adequat per assegurar la formació del govern i permetre l'inici d'una nova època de reformes que, fins ara, s'ha desenvolupat en dues etapes, el 2012 i el 2014, a través d'actes de naturalesa legislativa i constitucional alhora, entre els quals en destaquen dos.
La sisena reforma de l'Estat defineix les bases per a la divisió de la circumscripció Bruxelles-Hal-Vilvorde.
En segon lloc, amb aquesta reforma s'ha impulsat la revisitació del bicameralisme belga.
Recentment, l'afany reformista belga dels últims anys ha anat disminuint.
Les causes cal buscar-les, probablement, en els resultats de les últimes eleccions.
Però previsiblement es tracta només d'un desinterès contingent i temporani: a Bèlgica sempre és tot una mica més complicat del que sembla, de manera que l'última paraula mai no està dita.
Paraules clau: Bèlgica; reforma constitucional; nacionalisme; multilingüisme; confederació; federació; districte Bruxelles-Hal-Vilvorde; Senat.
Doctorand del Programa d'Estudis Avançats d'Antropologia Social a la Universitat de Barcelona
Resum: Des de l'entrada en vigor de la nova Constitució (gener de 2009), Bolívia ha experimentat importants transformacions polítiques i institucionals, marcades pel protagonisme dels pobles indígenes després de dècades de fortes mobilitzacions.
En el centre d'aquestes transformacions trobem la proclamació de Bolívia com a "Estat Plurinacional" i l'ampli reconeixement de drets col·lectius a la població indígena, entre els que destaca el dret a la lliure determinació, que obre la possibilitat de conformar sistemes d'autogovern indígena.
Tanmateix, malgrat que la Constitució boliviana és la més avançada de les constitucions llatinoamericanes en reconeixement de drets col·lectius als pobles indígenes, estan sorgint moltes dificultats en la seva implementació.
Aquesta situació està generant una distància significativa entre el model formal d'Estat plurinacional i l'Estat plurinacional "de fet", tal com s'observa en els múltiples requisits burocràtics exigits a les autonomies indígenes per a la seva plena conformació.
Aquests requisits, expressió de la falta de voluntat política de l'Estat, expliquen per què no hi ha encara cap autonomia indígena en funcionament a Bolívia, malgrat que el 6 de desembre de 2009, onze municipis van començar el procés de "conversió" a autonomies indígenes.
En aquest context, el present article pretén donar compte de la distància entre el model d'Estat plurinacional i la seva implementació pràctica a partir de l'anàlisi del sistema d'autonomies indígenes, prenent en consideració el cas concret de l'Autonomia Guaraní Charagua Iyambae i el seu nou sistema de govern.
Paraules clau: autonomia indígena; lliure determinació; Estat plurinacional; drets col·lectius indígenes; multiculturalisme; plurinacionalitat.
Catedràtic de Dret Constitucional de la Universitat d'Oviedo
Resum: Aquest article es proposa analitzar la constitucionalització d'un procediment de secessió com a via per conciliar la funcionalitat del respecte a la legalitat constitucional i al principi democràtic en el moment de donar
solució al secular debat territorial espanyol.
La principal raó per a això rau en el bloqueig del debat territorial en l'Estat pluriètnic espanyol i la visió del dret a la secessió com un mecanisme que el mateix sistema jurídic pot introduir per reforçar l'eficàcia normativa de la Constitució espanyola, amenaçada pels moviments separatistes.
Atès que la funció de la reforma constitucional és coadjuvar a la preservació de l'existència diferenciada de l'ordenació jurídica, donant una via d'expressió jurídica a la voluntat del poder constituent originari sota la forma de poder constituent-constituït, i tenint en compte sobretot que en el nostre sistema legal no hi ha límits materials absoluts a la reforma de la Constitució espanyola, i en particular a la unitat nacional, es podria introduir aquest dret a la secessió a través del procediment agreujat de reforma constitucional de l'art. 168.
La hipotètica clàusula constitucional de secessió, que hauria d'estar d'acord amb els principis estructurals que mantingui el sistema constitucional, tindrà per objecte canalitzar el dret a l'autodeterminació externa de les entitats territorials en les quals s'organitza l'Estat espanyol, en el dia d'avui les comunitats autònomes, permetent-los mitjançant la seva decisió unilateral posar fi a la vigència de la Constitució al territori que inclouen.
I s'articularà a través d'un procediment amb dues fases decisives: una d'iniciativa per majoria qualificada dels representants parlamentaris de les entitats territorials que optin a la secessió, i una altra de decisòria per majoria qualificada dels electors de l'esmentada entitat territorial, separades per una fase intermèdia de negociació de dos anys en la qual l'entitat territorial secessionista i l'Estat matriu haurien de negociar una alteració del marc constitucional com a alternativa per evitar la secessió i els concrets termes de la secessió.
Paraules clau: secessió; dret a l'autodeterminació; teoria constitucional; reforma constitucional; debat territorial; federalisme.
Professor Serra Húnter del Departament de Dret Públic de la Universitat Rovira i Virgili, i investigador del Centre d'Estudis de Dret Ambiental de Tarragona
Resum: Aquest treball pretén definir el marc constitucional per a l'eventual materialització de la voluntat majoritària del poble de Catalunya de constituir un estat propi i independent.
L'estudi parteix de la rellevància que té el sistema constitucional de partida, això és, l'espanyol, així com de la impossibilitat d'adequar a aquest marc la secessió.
Això és així perquè la secessió, en la mesura que suposa l'emergència i la plenitud d'un subjecte polític originari que l'estructura constitucional existent ignora, es configura com l'exercici del poder constituent, desvinculat, per tant, del poder de reforma de la Constitució, que no és d'aplicació a aquest supòsit.
Tot i això, es distingeix entre la manifestació de la voluntat constituent, que cabria dintre del marc constitucional vigent, i la seva materialització, que en restaria fora.
Ara bé, el procés constituent de la comunitat emergent hauria de ser respectuós amb la comunitat política preexistent, en un marc supraconstitucional d'entesa entre tots dos actors, basat en el respecte al principi democràtic i l'Estat de dret en sentit substancial.
Paraules clau: constitució; secessió; poder constituent; democràcia; negociació.
Professor contractat doctor a la Facultat de Dret de la Universitat de Santiago de Compostel·la
Resum: El present article té per objecte analitzar en quina mesura la Llei 27/2013, de 27 de desembre, de racionalització i sostenibilitat de l'Administració local, incideix directament en la regulació estatal sectorial i en la normativa autonòmica, sigui aquesta estatutària o ordinària, local o sectorial, en els àmbits de l'educació, la sanitat, la salut i els serveis socials.
Amb aquesta finalitat, en primer lloc s'exposaran, de forma detallada, les variacions que l'esmentada norma prova d'implantar al marc competencial dels ajuntaments espanyols, tant mitjançant la modificació dels apartats 2n i 3r de l'article 25 de la LBRL i l'addició dels paràgrafs 4t i 5è, així com a través de les seves disposicions addicionals quinzena i transitòries primera, segona i tercera; i en segon lloc, s'estudiarà no només la viabilitat constitucional de la limitació i condicionament del sistema d'atribució de competències als municipis que l'esmentada Llei inclou al dit article 25, sinó també la legitimitat i l'eventual abast –tant en el pla jurídic com en el pràctic– de la pretensió de transferir determinades funcions, en els camps indicats, d'aquells a les comunitats autònomes, sobre l'esmentada nova base normativa.
Paraules clau: reforma local; distribució competencial; educació; sanitat; salud i serveis socials.
Catedràtica de Dret del Treball i de la Seguretat Social de la Universitat de Lleida
Professora titular d'Economia Aplicada de la Universitat de Lleida
Resum: La greu situació d'atur del col·lectiu de persones joves de més de 16 i menys de 25 anys requereix actuacions específiques i efectives per part de les administracions públiques.
Aquest article analitza, d'una banda, si l'aplicació a Catalunya de la Recomanació del Consell sobre l'establiment d'una garantia juvenil en el marc del Pla nacional d'implantació de la garantia juvenil a Espanya comporta una recentralització de competències a favor de l'Estat amb la creació d'un fitxer "únic", la inscripció en el qual és la porta d'entrada al Sistema de Garantia Juvenil; i de l'altra, si les mesures adoptades per la Generalitat a partir de les Bases per a l'estratègia d'ocupació juvenil a Catalunya, Garantia Juvenil 2014-2020, responen a un model específic i diferenciat del model estatal atenent al marc competencial estatutari actual.
Paraules clau: desocupació juvenil; persones joves; NOEF; Unió Europea; garantia juvenil; polítiques actives d'ocupació; competències de la Generalitat de Catalunya; recentralització.