Marta Subirà, Secretària de Medi Ambient i Sostenibilitat, va inaugurar la segona jornada del cicle Catalunya Futur Verd, Cap a un nou model de desenvolupament basat en l'eficiència ambiental, (Bases biofísiques).
Josep Maria Tost, director de l'Agència de Residus de Catalunya, va ser el moderador del primer debat de la jornada.
Qualsevol estratègia de de creixement econòmic ha de ser compatible amb el desenvolupament de l'agricultura actual.
El sector agrari a Catalunya ha tingut des de sempre gran importància econòmica, alhora que ha augmentat la resiliència social dels territoris rurals.
No obstant, en aquests moments, el sector agrari es troba davant de nous reptes: ha de ser competitiu a nivell global; buscar l'eficiència en l'ús de les matèries primes; no generar residus; i tenir un pes més rellevant a la cadena alimentaria.
Catalunya és un país petit i divers,, i per això costa trobar economies d'escala, fet que condiciona i dificulta la competitivitat dels preus dels productes agraris.
És clau, per això, incrementar el valor afegit d'aquests productes.
Una altra opció per la competitivitat és poder desvincular l'agricultura del territori, fet que no contribueix a l'economia ambiental però si repercuteix en l'economia social.
Una agricultura hidropònica o aeropònica, pròxima als grans nuclis de població, permet la minimització del transport, contribuint a la sostenibilitat.
L'agricultura ha de buscar l'eficiència en l'ús de recursos com l'aigua i l'energia.
El 27% de l'agricultura catalana és de reg, i d'aquesta el 77% és mitjançant reg tradicional.
L'augment de l'extensió de l'agricultura de regadiu posa en qüestió la sostenibilitat ambiental.
També es produeix una generació de residus excessiva per part del sector agrari.
La innovació en l'agricultura passa per la implicació d'universitats i centres tecnològics i la seva investigació en el progrés de la biotecnologia i la cerca de noves llavors.
La societat actual demanda una producció agrària tradicional però que alhora sigui assequible, saludable, millori el medi i la biodiversitat i sigui totalment compatible amb la justícia social.
Tot i que a vegades incrementar la resiliència econòmica per satisfer aquesta demanda actual desafia la protecció i sostenibilitat del medi.
"Reciclar més no vol dir reciclar millor: L'eficiència ambiental s'ha d'avaluar"
En la nova Catalunya cal prioritzar, som un país petit amb pocs recursos.
La raó, en canvi, ens diu que cal avaluar si sempre ens convé.
La econòmica circular implica reduir, reformar, reciclar, renovar...aspectes contradictoris entre ells mateixos.
Si ho exemplifiquem a través de les caixes de distribució de fruita i verdura des del país d'origen als països consumidors veurem la contradicció d'aquesta idea.
Els fabricants de caixes de cartró afirmen que és bo perquè es pot reciclar, els productors de caixes de fusta que són renovables i per tant, també bones pel medi, i els que comercialitzen caixes de plàstic que aquest material es reutilitzable i per tant, igualment bo.
No obstant, des d'una altra mirada, el cartró és dolent perquè té un sol ús, la fusta s'ha d'incinerar, per tant, també dolenta, i el plàstic, per si mateixa i per la seva concepció general dolenta, tampoc és bo pel medi.
En aquest punt, i davant d'aquesta visió tan contradictòria de la realitat, cal aplicar ciència; l'anàlisi de discernir entre quina és l'opció ambientalment més bona.
S'ha d'avaluar l'eficiència ambiental.
No obstant, no hi ha que enlluernar-se per la ciència i les grans paraules que se'n deriven.
La nano tecnologia ha permès passar de 3 a 7 cicles de reciclatge del paper.
En aquest sentit l'economia circular es maximitza.
Però quan s'estudia l'impacte ambiental es comprova que hi ha un increment d'emissions derivades.
I això té un impacte major sobre els efectes del canvi climàtic.
Els productes no són bons o dolents per ells mateixos.
Són bons o dolents en funció de l'aplicació que se'ls hi doni.
Amb els pocs recursos dels que disposem i la velocitat en la que avança la tecnologia s'ha de ser capaç d'aprofitar tot allò que tenim.
Volem una societat que maximitzi el reciclatge o una taxa de reciclatge que tingui el mínim impacte?
El canvi climàtic no ho és tot.
Hi ha impactes ambientals que són iguals o més importants al territori català que el canvi climàtic, com és l'elevat consum d'aigua, la contaminació atmosfèrica, els recursos que no es tenen.
Catalunya s'ha de plantejar quines són les seves prioritats ambientals sobre els recursos, sobre els ecosistemes, sobre la salut humana...
El missatge després de la crisi econòmica és incrementar el consum, el PIB, augmentar la població per a que la gent pagui les pensions, cercar nous mercats, el que multiplica exponencialment els impactes ambientals que fins ara ja s'han donat.
I davant d'aquesta situació; d'on serem capaços de treure més recursos si ara ja comencin a escassejar?
És necessari molt de debat d'idees però amb solucions aplicades a l'enginy, cal ser valent i trencar ous.
"Utilitzar recursos no renovables per produir un recurs renovable va contra la sostenibilitat ambiental"
El món que coneixem avui, Catalunya inclosa, difícilment podrà sobreviure en aquest segle XXI sense abordar seriosament el reciclatge de l'aigua, perquè no hi ha altra aigua dolça al planeta.
Ens trobem davant d'un nou paradigma climàtic caracteritzar per un augment de les temperatures i unes precipitacions més allargades en el temps.
Tot això condicionat alhora per un progressiu augment de la població.
Les conques fluvials a Catalunya ja són deficitàries; especialment la conca Ter-Llobregat, fortament pressionada per l'elevat volum de població que hi ha assentada al llarg del recorregut.
Alhora existeixen certes limitacions, com són el consum d'energia i emissions associades al cicle de l'aigua.
Utilitzar recursos no renovables per produir un recurs renovable va contra la sostenibilitat ambiental a la que es pretén arribar i augmentar les emissions de CO2 empitjora els efectes del canvi climàtic.
Davant d'aquest panorama s'ha que buscar nous recursos d'aigua, que complementin els ja existents.
Hauran de ser volums que es puguin utilitzar directament en l'entorn urbà, la seva extracció i/o producció haurà de tenir un consum energètic contingut, i ser capaços d'arribar a la màxima garantia de subministrament fins i tot en períodes de sequera, sense oblidar que s'ha de garantir el mínim impacte en els ecosistemes aquàtics o en els aqüífers.
També, per descomptat, ser un recurs segur des de la perspectiva de la protecció de la salut pública.
Això ens ha de portar a aconseguir aigua nova o repurificada, per poder tancar el cicle.
El sanejament al segle XXI ha de passar de l'idea "depurar i abocar" a "regenerar per reutilitzar".
Per això s'han de controlar els abocaments d'aigües, evitant les substàncies tòxiques i no biodegradables, maximitzar la depuració amb addició de tractaments de regeneració i automatitzar aquests processos mitjançant el control intel·ligent i coneixement en temps real.
Ens trobem així davant d'un futur versemblant, on la reutilització i repurificació de l'aigua permetrà el deslligament de la pluviometria i la reducció de l'explotació dels rius, i garantirà l'abastiment, especialment en aquelles regions més densament poblades com ho és la Regió Metropolitana de Barcelona, on els recursos hídrics que hi arriben són escassos i de mala qualitat.
Si ho aconseguim Catalunya serà referència a la Mediterrània en polítiques de mitigació davant de l'explotació i descens dels recursos hídrics.
El segon debat de la jornada va estar conduit per Joan Josep Escobar, cap de la Divisió de Gestió Energètica de l'Institut Català d'Energia (ICAEN).
"L'ús massiu de dades públiques en temps real ha de facilitar la transició energètica"
L'ús de dades és un factor clau per dur a terme la transició energètica.
Aquesta es caracteritza precisament per passar d'un recurs extremadament concentrat, com ho són les energies fòssils, a uns recursos poc concentrats especialment com són les energies renovables.
Hem de buscar la integració de la dinàmica de consum als nous processos productius d'energia; es tracta d'adaptar el consum a la disponibilitat d'energia.
I això només es pot aconseguir fent servir informació en temps real.
L'ús d'aquesta informació és el vector clau que apareix de manera disruptiva permetent quadrar aquest nou plantejament.
No obstant, no només necessita la captació de dades, també d'emmagatzematge, gestió, explotació i modelització.
El sistema elèctric ha canviat molt amb molt poc temps amb la introducció al sistema elèctric noves fonts energètiques com les renovables i la generació i accés a informació del consum.
Actualment, es posa el consumidor en el centre del sistema elèctric; personalitzar els serveis a la nostra manera de consumir energia, per així millorar els serveis a un menor cost, l'eficiència de les polítiques de pobresa energètica, la flexibilitat dels sector elèctric, i l'eficiència i mitigació energètica de les accions dutes a terme per l'administració.
Existeixen diferents elements que componen el sistema elèctric.
Per una banda els comptadors elèctrics que hi ha a cada casa que permeten disposar i accedir a les dades de consum, per l'altra la companyia de distribució (no subjecta a competència) i per últim, la companyia comercialitzadora (qui ven l'energia i qui té relació directa amb el client).
Entendre com funciona el flux de dades és clau.
El comptador envia les dades de consum cap al distribuïdor i el distribuïdor per llei ha de facilitar les dades als consumidors que ho demanin.
Una demanda social forta facilitaria l'accés a aquestes dades.
Però existeix un bloqueig per part dels operadors a l'hora de facilitar les dades de consum recollides pels comptadors.
Els comptadors digitals s'instal·laren de forma prematura, ara ja són tecnològicament obsolets.
Tampoc ajuda que hi hagi un únic model imposat per una única companyia elèctrica, el que acaba condicionant la qualitat de les dades que es reben i la neutralitat de les mateixes.
La proposta que es fa davant d'aquesta situació és la creació d'un operador de dades.
Existeixen possibilitats tècniques, legals i econòmiques que ho possibiliten.
Es tracta de generar un element disruptiu, un agent capaç de portar neutralitat al sector.
Aquest operador neutre de dades seria un pas necessari per aquesta transició energètica, per un accés fàcil i obert a les nostres dades de consum.
L'explotació de dades no solament pot tenir finalitats econòmiques sinó també fins socials (seguiment de la gent gran que viu sola).
El model no solament ha de ser sostenible en termes purament energètics també ha de ser socialment just.
"Per al consum de l'energia renovable necessitem el desenvolupament de tècniques d'emmagatzematge"
EMELCAT té per objectiu explotar el vector d'emmagatzematge elèctric per afavorir la transició energètica cap a un model més sostenible socialment i ambientalment.
La generació d'energia procedent de fonts renovables no es pot engegar i apagar d'una forma flexible.
La demanda d'energia i la generació d'energia a partir de les renovables no es correlativa amb el temps.
Hi ha centenars de projectes d'emmagatzematge repartits pel món amb unes tecnologies que estan evolucionant ràpidament.
La possibilitat de fer una regulació propera a la generació que permeti subministrar energia al seu entorn més proper serà també fonamental.
Es tracta de generar unitats urbanes per recollir, emmagatzemar i intercanviar energia amb altres unitats com aquestes, establint processos d'intercanvi entre diversos nòduls d'emmagatzematge repartits en el temps.
Es tracta de sistemes de generació propers a la demanda que permet poder guardar l'energia quan no faci falta.
Però la normativa actual no encaixa amb el que es pretén.
Encara hi ha camí per recórrer.
"Cap sistema és sostenible si no és també creatiu, i accepta un nivell de risc raonable"
En les últimes dècades, en el traspàs de segle, en els nostres espais de vida, en les nostres ciutats, en els entorns pròxims, s'han produït canvis lligats a la transformació material, a l'increment d'intercanvis, a la comunicació a distància... i evidentment, a la revolució lligada als nous paràmetres d'informació i d'interacció de la informació.
En aquests anys les ciutats han intentat implementar diversos models; el model historicista (tornant a la ciutat que ja es coneixia), el model estructuralista (assegurar una gran metròpoli ben articulada, oblidant-ne la qualitat ambiental) i el model basat en elements arquitectònics (un urbanisme lligat a elements arquitectònics generant una marca de ciutat).
Són models treballats fins ara com a models continus, lligats a la edificació.
Davant d'aquesta multiplicitat de models cal investigar la nova situació de la ciutat, fortament vinculada als intercanvis d'informació.
Existeixen nous canvis de paradigma sota una altra lògica informacional (sistemes no lineals, indeterminats) que generen nous espais en xarxa, noves xarxes internes dintre la ciutat, on els ciutadans incidiran directament en la capacitat de canviar la ciutat, i ho podran fer amb l'ús de nous apps.
En aquest moment, cap sistema serà sostenible sinó té un grau d'innovació i creació.
No solament innovar amb l'optimització dels recursos, també amb la recerca curiosa i imaginativa d'allò que no coneixem.
Alhora tampoc no hi ha sostenibilitat sinó hi ha un benestar amb el l'entorn que ens envolta.
La qualitat de l'espai és la traducció real de la societat.
I és el vector creatiu el que mou això.
Ens trobem llavors davant de tres factors: articulació territorial, paisatge urbà, mixicitat tipològica.
Aquests contemplen l'escala de la ciutat entrellaçada amb els espais verds, amb els agrícoles, amb els paisatges urbans que es generen... és un model que reforça les ciutats, coordina espais i els entorns entre sí.
Es necessiten nous formats urbans que treballin amb densitats però també de manera conjunta amb trames i paisatges.
En definitiva, els nous models de ciutat s'han de dotar de creativitat i innovació perquè es puguin desenvolupar d'una forma sostenible al llarg del temps.
La tercera taula rodona de la segona jornada va estar dirigida per Mercè Rius, Directora general de Qualitat Ambiental i Canvi Climàtic.
"El món rural actualment s'assimila a salut, a joves amb idees innovadores, a aliments de qualitat"
El món rural tremola quan perd població.
Aquest és el principal indicador de que alguna cosa no va bé, generant una dinàmica negativa per al desenvolupament d'aquests espais, i amb especial incidència sobre la societat.
Però revertir aquesta situació no és fàcil.
Les intervencions de les administracions, fins ara, han sigut imperatives i han desencadenat resultats mediocres.
El principal repte és un canvi en la producció agrària, donant-li major valor afegit als productes agraris, per desenvolupar així un nou model que faci funcionar millor el món rural.
I en aquest sentit, Catalunya, té certs avantatges: existeixen gran varietat de productes i es disposa d'un mercat potent pròxim, la Regió Metropolitana de Barcelona.
Buscar la diversitat de la productivitat del territori rural a través del desenvolupament del sector turístic, generador d'activitat és una de les estratègies.
Un altre repte és millorar la qualitat de vida d'aquests espais, però tenint en compte que els estàndards urbans no es poden transferir al món rural.
El canvi d'imatge del món rural, que actualment s'assimila a salut, a joves emprenedors amb idees innovadores, a aliments de qualitat... ha incidit positivament en la millora de l'engranatge que fa funcionar els espais rurals.
I per la continuïtat d'aquesta dinàmica positiva, la societat ha d'entendre els lligams existents entre els dos mons.
En un país petit com ho és Catalunya i amb pocs recursos l'espai s'ha de compartir, per tant, els enllaços entre ambdós mons, el rural i l'urbà, s'han de cuidar i complementar alhora.
I per tant, és complicat descarbonitzar l'economia"
Les interrelacionen entre elements com l'aigua, l'energia, l'economia o la població es regeixen per una trama complexa.
Actualment els efectes derivats del canvi climàtic encara ho compliquen una mica més, fet que porta a greus problemes en la disponibilitat d'aigua, de l'energia hidroelèctrica, problemes de salut, descensos de la productivitat agrícola o de les oportunitat econòmiques...
En aquest context, Catalunya és vulnerable.
I per tant, és complicat descarbonitzar l'economia.
Els recursos fòssils es troben a la nostra disposició fàcilment i la seva substitució no és fàcil.
El nostre dia a dia és totalment dependent d'aquests, els quals no són renovables i són el principal element responsable del canvi climàtic.
S'esgota el petroli barat, aquell que és fàcil d'extreure i els costos per extreure la mateixa quantitat són cada vegada més elevats.
En aquest sentit, no és possible que s'acabi utilitzant més energia per extreure aquest tipus de fonts que la quantitat energètica que realment acabis extraient per al consum.
Alhora que és una contradicció utilitzar biocombustibles fent servir energia fòssil.
La política de l'aigua, per altra banda, es basa en la gestió de l'oferta però no gestiona la demanda del recurs.
Important, doncs, es millorar la visió de la societat envers la política de l'aigua.
Aquesta no és solament fer infraestructures per l'abastament d'aigua.
Es té la concepció que Catalunya és un país amb escassetat d'aigua, agreujat pel canvi climàtic.
Però Catalunya és un país amb una aigua mal gestionada, no escassa.
El problema de l'aigua es pot arreglar fàcilment si hi ha un canvi social i polític que posi el focus en la gestió de la demanda enlloc de l'oferta.
Només cal desmuntar uns quants tòpics i prendre algunes decisions correctes en el moment i l'espai.
Per això cal implantar cabals ecològics basats en criteris científics; millorar l'eficiència en l'ús de l'aigua; controlar millor la contaminació química; restaurar els ecosistemes aquàtics, especialment els rius i aiguamolls; conscienciar més als ciutadans i recolzar iniciatives cíviques al voltant d'aquesta matèria.
"Millorar la salut pública és un objectiu clau de les polítiques de mobilitat urbana i d'urbanisme"
Els canvis produïts en la ciutat en relació a la millora de la qualitat ambiental estan motivats per la cerca de la millora de la salut de la població.
La contaminació de l'aire és un problema urbà.
Es produeix un conflicte entre mobilitat i salut.
Hi ha molts tipus de contaminació i aquell que caracteritza la contaminació a les ciutats és la proximitat als focus emissors, que en les ciutats tenen la capacitat de generar partícules molt petites, les quals tenen l'habilitat per entrar-hi en el nostre cos, afectant a la nostra salut.
Segons l'OMS 3.5 milions de morts són causades per la contaminació atmosfèrica present a les ciutats.
La seva prevenció ens estalviaria moltes malalties.
La contaminació no solament té efectes sobre l'aparell respiratori sinó també sobre altres òrgans com és el cervell.
Així, doncs, la contaminació transcendeix més enllà.
Segons el grau de contaminació que els infants tinguin al voltant de les seves escoles el seu cervell creix més o menys.
A través d'un estudi es va veure que el creixement del cervell era major als nens que anaven a escoles amb menys contaminació.
Els espais verds també condicionen el creixement del cervell dels nens al contrarestar els efectes de la contaminació.
Alhora, el trànsit no solament genera contaminació atmosfèrica, també soroll, ocupació d'espais verds urbans per al desenvolupament de les seves infraestructures i una reducció de l'exercici físic que acaba afectant a la nostra salut.
La població deixa de desplaçar-se de manera activa i la nul·la realització d'activitat física té un impacte negatiu sobre les nostres vides.
Per això, s'ha de canviar el model, intervenir en la ciutat per a la seva millora ambiental i en conseqüència de les persones que en ella hi viuen.
Cal re urbanitzar la ciutat per facilitar una nou model de mobilitat.
El vehicle de transport urbà ha de ser la bicicleta, deixar d'utilitzar el vehicle de manera individual, prohibir l'espai que estem donant al vehicle i crear espais verds, especialment, al voltant de les escoles.
Una ciutat lliure de cotxes ha de ser la nova realitat.
Aquest és el model de ciutat del futur.