Missatge: Començo jo posant-ne un parell:1. Possessius sempre al darrere dels substantius. De la mateixa manera que diem "casa meva" i no "la meva casa", segurament en un català sense influència castellana tots els possessius tendirien a posar-se al darrere. Així doncs no es diria: "la meva mare", sinó "la mare meva", no es diria "la nostra ciutat", sinó "la ciutat nostra", etc.2. Apòcops a dojo. El català és una llengua que originalment tenia una forta tendència als apòcops i a la caiguda de les síl·labes finals... Avui dia ens queden pocs apòcops i estan en recessió, com per exemple el mot "ca" per "casa" ("He anat a ca la Maria"), però un català que hagués evolucionat pel seu compte sense influència del castellà segurament hagués tendit a aprofundir en la seva naturalesa original consistent a fer caure les síl·labes finals... Els primers exemples que se m'acuden són els mots acabats en "-ia", que com passa en el dialecte mallorquí, acabarien perdent la "a" final... "Família" es pronunciaria "famili", etc. Però en un català desfermat sense influència castellana, potser aquesta tendència a l'apòcop hauria anat molt més enllà, creant milers de paraules acurtades... Després de 4 o 5 segles d'evolució pel seu compte, el català segurament hagués esdevingut una llengua gairebé inintel·ligible per altres parlants de llengües romàniques... Potser no es diria "llengua", sinó "lleng", no es diria "paraula", sinó directament "mot", no es diria "català", sinó "cat"... Vés a saber. En anglès tenen certa tendència a fer això; potser en català hagués passat el mateix.En fi, poseu-ne més vosaltres si se us acut alguna...
Emocions: no emotion

Resposta: El català de l'Alguer fora un bon exemple, suposant (no ho sé) que no estigui contaminat d'italià i sard.
Emocions: anticipation, disgust