Missatge: No som culpables de la immigració que els nostres enemics han abocat damunt nostre per enterrar-nos, no tenim la culpa que aquests immigrants es reprodueixin sense miraments damunt la nostra terra i escampin la seva llavor, la seva cultura, les seves religions i les seves races a la nostra Pàtria. Nosaltres no hem pogut evitar-ho, ells tenien les lleis i les pistoles, nosaltres; les cames lligades i la boca trencada. No som responsables de ser minoria damunt Catalunya, però sí que serem responsables de la nostra extinció si no som capaços de capgirar les coses. No podem evitar que el veí xarnego del costat tingui 4 fills, però sí que podem tenir-ne 5 nosaltres. Si no neixen catalans, no hi haurà ningú que pugui heretar el llegat milenari del nostre poble.  Si no neixen catalans que puguin algun dia quedar-se aquesta terra, perquè malgastem les nostres vides per alliberar-la? Perquè perdem el temps cercant una llibertat que no podran gaudir els nostres? perquè? perquè se la quedin els castellans? els moros? els sudamericans?  Catalunya pot tenir una taxa d'immigració, hi accedeixo, però el què no pot ser és que els autòctons siguem  minoria, que la nostra cultura sigui minoritària, que la nostra gent es vegi marginada pels estrangers. Repoblar Catalunya és una opció ben viable; que els interessos personals o econòmics no ens facin perdre la visió de país que necessitem per sobreviure; tenim la responsabilitat i l'obligació moral de tenir fills que heretin allò que som, que ho continuïn i facin etern el nom i la història de Catalunya. És molt simple: o fem catalans, o  acabarem sent una llegenda.
Emocions: sadness
anger
fear
anticipation

Resposta: El que diré és molt bèstia, però caldrien ajudes a qui vol tenir fills i aquestes ajudes haurien de passar primer un examen. I l'examen consitiria en saber si parlen català a casa o quina llengua domina en la parella, i sobretot, que la mare parli català, per alguna cosa en diuen llengua materna. Si alguna cosa falla, no hi ha ajuda. Llàstima que no ho comencés CIU fa 30 anys. Evidentment no es pot fer públic.
Emocions: sadness, anger