Missatge: El respecte incondicional al professor és fonamental, tens raó. El que no ho és tant és l'admiració, perquè per a que una classe admiri a una persona aquesta ha d'excel·lir i ser un model de conducta. I, vaja, jo només he tingut un parell de professors dignes d'admiració fins que he entrat a la universitat. La resta, tutors inclosos, els considero més aviat una colla de necis, incapaços o senzillament que complien la seva funció i punt. Res per sobre de la mitjana en què em pogués inspirar. A la ESO sempre vaig ser respectuós amb ells, però al batxillerat en vaig acabar fins als pebrots i vaig adonar-me que l'institut m'alienava més que estimular-me; per mi va ser una enorme pèrdua de temps que va durar bastants anys més del que calia. A gent així no puc pas admirar-la incondicionalment, per això caldria apujar una mica el nivell del professorat.
Emocions: disgust
anger

Resposta: Es veu que és un tema tabú parlar de la poca preparació dels professors. No cal dir que ja d'entrada el sistema universitari és deficient en el seu conjunt per a qualsevol professió. Però és que les carreres de magisteri són de les que ténen el nivell més baix per aprovar! I això per a mi és intolerable. Si volem que gaudeixi de la reputació que l'hi correspon, cal apujar el llistó moltíssim.   A Finlandia i tots aquests països que excel·leixen en educació, el mestre (de nens menuts) és dels estudiants més ben preparats del seu any, el 5% amb les millors notes, la majoria dels quals amb doctorat i/o postgrau... I aquí ens trobem (i ho dic per experiència propia), que gent que ha trigat 3 anys a treure's 2n de batxillerat, arriba a la universitat i es treu educació infantil sense suspendre'n cap a la primera... N'he conegut amb especialitat d'anglès que tenen a 3r un nivell més baix que el First!! Alguna cosa falla, i molt!!
Emocions: surprise, disgust, anger