Missatge: Amb la crisi econòmica s'ha reconsiderat per part dels diferents sectors de la societat quines polítiques lingüístiques s'havien d'aplicar a la societat. N'hi ha dugues, amb les seves subopcions:   1. Política nacional: Les nacions occidentals minoritàries (en el context mundial), recolzades en la cultura pròpia, necessiten defensar la llenga pròpia, part fonamental de la cultura, davant les onades migratòries de comunitats lingüísticament alienes. La política resultant consisteix en obligar als nouvinguts a aprende la llenga de la societat que els acull des del propi estat, i per tant el seu nacionalisme s'ha de veure conjuntat al proteccionisme lingüístic des de l'estat.   Les subopcions d'aquesta política serien les diferents formes de bilingüism (dugues o més llengues), quan el que es pretén imposar és més d'un idioma en vistes de la dualitat lingüística nacional (sigui per les causes que sigui).   2. Política liberal: Certs sectors occidentals aliens als nacionalismes parteixen de la base de la llibertat de l'individu, i per tant és aquest el que ha de decidir quines llengues aprenre i quines no. Les nacions occidentals majoritàries es poden permetre emprar aquesta política en vistes que les comunitats immigrants comparteixen o s'adapten fàcilment a la llenga autòctona, i per tant es poden permetre el liberalisme lingüístic en conjunció al seu nacionalisme.   Jo recolzo la política liberal en vistes que comparteixo la base ideològica de la llibertat individual, no pas perquè cregui en el manteniment de les nacions majoritàries. Això evidentment recolza l'extensió de determinades llengues enfront d'altres, el qual portat a l'extrem podria conduir a l'existència d'una sola llenga. M'és igual, no sóc nacionalista, i a sobre tècnicament encara seria més senzill que només hi hagués una llenga, per tant ho veig perfecte.
Emocions: anger
joy

Resposta: No parlem d'un context d'igualtat cultural, sinó d'un context on entren en contacte dues o més cultures, i una de les dues és hegemònica per imposició. Malgrat que Juan Carlos I cregui que "a nadie se le impuso nunca hablar en castellano", les cròniques, els historiadors i els sociolingüistes estan d'acord que en aquest context no podem parlar de política liberal sense acceptar que aquells qui la història ha fet poderosos seran els qui decidiran quines llengües "triarà lliurement," sense "imposicions" l'individu.
Emocions: sadness, disgust, anger