Missatge: Abans de tot, voldria dir que visc a Barcelona des de fa 5 anys, però sóc d'un poble de 900 habitants. L'altre dia vaig anar la festa del xat al Via Fora, em trobo amb un usuari que ja coneixia, i vaig a saludar-lo. Al cap d'una estona parlem de la manca d'aigua, de la ineptitud del govern, i de la polèmica dels transvassaments. I el company, de Barcelona de tota la vida i sabent d'on sóc, em sorprèn dient-me mig irònic que en devem estar fins els collons dels pixapins. Jo li responc que no em veurà mai utilitzar aquesta paraula, perquè no ho penso i perquè sento Barcelona com una part de la meva vida. A veure, la qüestió es que s'ha de poder debatre de tot, però no es poden enfrontar parts del país d'aquesta manera. Menys quan es necessiten mútuament. Barcelona, sense el rerepaís, només seria una ciutat de províncies. El Principat, sense Barcelona, seria com un pollastre al que li han tallat el cap, caminant sense rumb ni sentit. Aquí a xat he vist massa gent que perpetua tòpics molt negatius i injustos sobre els barcelonins. Se'm fa difícil d'entendre com aqesta gent gosen anomenar-se ells mateixos independentistes, si amb les seves afirmacions d'absurda superiorita rural demostren continuament que no hi creuen en el país. Em dol especialment veure gent de l'EI, als quals m'hi sento proper ideològicament, caure en aquesta trampa. És que no hem asumit que cal desterrar el llenguatge discriminatori? ¿Per què tenim cura de no emprar un llenguatge sexista o racista, i en canvi anem ben orgullosos amb un banner clarament ofensiu que insta a prohibir la lliure circulació de catalans al Principat? Ens ho hauríem de fer mirar, perquè així no anem enlloc.
Emocions: sadness
anger

Resposta: La divergència d'interessos económics ja conforma dugues nacionalitats noves dins l'antiga nacionalitat catalana.   Perquè després diguin que l'economia no compta en l'origen dels nacionalismes.
Emocions: sadness, anger, distrust