Missatge: És nostra la culpa de ser un poble sotmès? La nostra situació sociolingüística l'hem triada nosaltres? I ara, com a estratègia: És convenient mostrar sempre a l'ocupant que som dissidents? Més o menys la socioligüística diu això: - Si mantinc la meva llengua amb una persona que en parla una altra però entén la meva (casos molt puntuals, però és el nostre...), es produeix un mecanisme inevitable de violència, que pot desembocar en dues situacions: - Si la persona que parla amb mi rebutja la llengua amb què jo li parlo, el rebuig es torna mutu. Incomunicació. - Si la persona que parla amb mi no rebutja la llengua en què jo li parlo, provoca un estat d'empatia i, automàticament, utilitzo uns altres recursos no verbals per demostrar que l'ús de la llengua és una tria, no una falta de respecte. Aleshores, per abreviar, fem la pilota a l'interlocutor. O sigui, hem de reconèixer que l'ús del català amb un castellanoparlant de la segona opció (jo parlo una llengua que ell entén però ell, al seu torn, sap que jo sé parlar la seva) crea sempre una violència. Una certa violència, perquè interiorment tots dos interlocutors coneixen la realitat de la situació. A la pràctica, això se soluciona quan els parlants busquen algú que parli la seva llengua, o bé algú que parli alguna altra llengua i que no compartieixi una llengua-pont comuna. La veritat, costa molt. Per a coses puntuals, pot resultar, però per a converses llargues no funciona tant. És psicològic. Ara per ara, és així...
Emocions: sadness
anger
distrust

Resposta: aixo es el teu problema, com el de la resta de catalans. jo no soc pamfletero pero en canvi parlo en catala amb tothom, i amb castellanoparlants també i, si bé al principi em costava una mica, ara no tinc cap problema, ni em sento violent, ni li he de fer la pilota ni em diuen no te entiendo ni res, converses perfectament normals..ara clar...la culpa com sempre és dels altres.
Emocions: anger, distrust