Missatge: Voldria amb aquestes línies retre un xicotet homenatge a Enric Tàrrega i Andrés. Pels que no el coneixen, és un personatge clau en el nacionalisme de la ciutat de València (tot i que ell viu ara en Xirivella). Des de finals dels anys 50 del passat segle (que se diu prompte), aquest home porta lluitant incansablement per un País Valencià lliure, integrat en els PPCC. En els moments en què el neoblaverisme ha estat de moda (perquè això va a modes), ell sempre s'ha mantingut fidel als PPCC, la qual cosa és admirable. Ha militat en multitud de partits, moviments, entitats. I sempre amb la mateixa il·lusió. És un personatge fixe en totes les manifestacions nacionalistes de València ciutat, a les quals sempre acudeix, malgrat la seua edat, amb el seu clàssic barret (ja d'altra època), i darrerament amb bastó, per edat, sempre molt elegant.  Al mateix temps, és una persona prou oberta i accessible, que sempre que pot ajuda i dóna consells. Per llei de vida (tot i que jo i molts desitgem que visca molts anys), un dia faltarà. I tots trobarem a faltar la seua veu rogallosa i la seua empenta. Gràcies Enric Tàrrega. P.D.: Pels que no el conegueu, ix en una part d'aquest vídeo (que tot ell és molt bonic). Dels que parlen, és el personatge de més edat, i per la seua veua rogallosa el coneixereu he hePer cert, què se n'ha fet del Gonçal Bravo aquest? Era un xic que prometia.
Emocions: sadness
joy

Resposta: Estic d'acord amb el que dius, sempre he pensat que és un dels personatges més dignes que hi ha al País Valencià i això que no sempre ha estat un "radical" en el tema dels Països Catalans, sinó més bé moderat, també ha tingut alts i baixos, però mai ha renunciat al concepte (com altres). Pura dignitat.Recorde una anècdota de quan vaig anar a l'UCE a Prada, tindria uns 18 anys i m'enrecorde que vam fer una excursió uns quants i venia ell, jo me l'escoltava com si fóra un mestre, jo ja en eixa època era fusterià i em va sorprendre que dèia que ell ja de jove anava explicant a la gent això dels Països Catalans, però no ho basava en termes fusterians (encara Fuster no havia escrit "Nosaltres, els valencians" basat bàsicament en la llengua) sinó en termes historicistes, bàsicament explicava que els Països Catalans eren la Corona d'Aragó però sense l'Aragó (l'Aragó no cal, dèia) i em va sorprendre moltíssim.Anys més tard vaig descubrir i entendre que el "catalanisme" no era cosa de Fuster com ens havien fet creure els blavers, a mi també, sinó que ja hi havia "catalanistes" als anys 30, més basats en termes historicistes que lingüístics, i que ell, com aleshores vaig entendre, havia mamat d'eixe llegat.
Emocions: sadness, anger, surprise, joy