Missatge: Amb quina cara li ha de dir un pare o una mare al seu fill o filla que s'esforci a aprendre la nostra llengua, o com ens hem de mirar a nosaltres mateixos quan demanem a un inmigrant que l'estudiï quan:   - Un pot arribar a president del país sense parlar-la bé (més aviat parlant-la molt malament), i el que encara és més, no fer cap progrés després d'uns anys en aquest càrrec.   - La pròpia televisió del país et diu: no no, nosaltres ja baixarem el nivell per tal d'arribar a la gent, no cal que s'esforcin.   - Els tertulians de la ràdio i programes de televisió cometen errors garrafals sense ni inmutar-se, tot i ser la seva feina.   - Una gran part de la població catalana (la majoria?) no és capaç de dir-te el títol d'un sol poema català o d'anomenar les novel·les més representatives de casa nostra.   - A la mínima, la gent canvia la llengua per adreçar-se, escriure, i parlar en altres llengües.     Com volem que la quitxalla i els nou vinguts s'hi esforcin si el propi país (començant pels càrrecs públics) la desprecia la seva pròpia llengua al no donar-li cap tipus d'importància...
Emocions: anger

Resposta: La culpa és tota nostra, sobretot d'aquells que no valoren la llengua i encara pensen que és un signe d'educació canviar al castellà quan algú t'hi parla...   Jo estic molt desilusionada amb aquest tema, vaig vivint el meu dia a dia i fent el que jo crec correcte, però confio poc en aquells que haurien de canviar.
Emocions: sadness, anger