Missatge: La culpa es de les entitats rectores d'aquest esport. Es l'esport més dur que hi ha i amb menys reconeixement. Cap més esport obliga a competir en proves al llarg de 3 setmanes, amb només un dia de descans; amb etapes de fins més de 200 kms., tant si fa fred com calor, tant si plou com si neva; i que es sàpiga, l'únic on es fan uns controls analítics rigurosíssims. Penseu que no poden prendres un medicament si estàn constipats; no poden aplicar-se un nebulizador nasal si tenen el nàs tapat per un catarro; no poden prendre res per combatre una grip, etc. etc.; tot donaría positiiu. Això no pàssa en cap més sport ni cap altre te aquest nivell d'exigència. Excepte en la categoría professional no hi ha cap reconeixement pels ciclistes en les altres categoríes. Només cal fixar-se en l'equip que va crear el Barça fa dos anys. Es de classe Èlit i Sub-23, es a dir, els pre-professionals. Doncs, jo els segueixo i no surten mai en cap diari sportiu popular ni tant sols en la pàgina web del Club. Es més, el director d'aquest equip (Barça), en Melcior Mauri, MAI va a cap cursa on corre l'equip. Em pregunto: Què fot aquest paio? Cobrar sense fotre broc. Tampoc el públic acompanya. En moltes cursses, a la meta només hi ha els comisaris de carrera i els parents i amics dels corredors; quatre gats. Molt trist. Es una llàstima, perquè es un espectacle extraordinari per gent sacrificada com el qui més i que es juguen la vida entrenant-se per aquestes carreteres sols al llarg de la setmana per preparar-se per les curses
Emocions: sadness
anger

Resposta: Això que dius del Barça jo algun cop he vist alguna victoria d'alguna cursa menor de per aquí, però la veritat que res, i a part, està previst o algo que l'equip del Barça passi de sub-23 a professional o de moment no? Referent al tema de dopatge crec que els nivells d'experimentació són brutals amb transfucions de sang i coses així. A més, el nivell d'exigència és brutal i la vida dels ciclistes molt dura, i més després de la seva carrera professional, recordo el Chaba Jimenez, Marco Pantani que pocs anys després de retirar-se i passar una mica a l'anonimat van apreixer morts i immersos en temes d dorgues...
Emocions: sadness, fear