Missatge: He agafat la guitarra i els dits s'han reviscolat, la veu s'ha aclarit. I el pensament s'ha desvetllat. He començat amb el Jaume Sisa, que deia: - ... El tercer cel, dins d'un mirall reflecteix les imatges d'un mo ignorat... - ... I el sise cel esta copiat del cel setè que has engendrat dins del teu cap... Parlarà de la Catalunya que ens espera? He volgut aixecar la veu. I Raimon es unic, el millor. Es Deu a la terra. Quatre rius de sang terra polsosa i vella, corral ple de baralles entre els que diuen germans es el que hem trobat. Una por inmensa que ens ha fet callar tant una por inmensa que encara ens fa callar una por immensa que ens ha fet tant de mal es el que hem trobat I encara mes tard, deia Deu en "Sobre la por" Mig perdudes les paraules les coses mig amagades i els homes meitat gest, meitat silenci.. I per si m'aixecaba la moral, he cantat l'Inici del Cantic en el Temple (Salvador Espriu) que deia: ...Vàrem mirar ben al lluny del desert devallàvem al fons del nostre sommi... ...Ara digueu: "Nosaltres escoltem les veus del vent per l'alta mar d'espigues". Ara digueu: "Ens mantindrem fidels per sempre més al servei d'aquest poble". Despres he vist el fil sobre les declaracions d'en Carod al voltant de les d'en Carretero. M'he indignat i volia contestar, insultar, protestar. El millor que s'hemha acudit, es explicar-hos que estaba fent abans de conectar-me. Les Belles, les velles cançons, son el millor crit de protesta (fins i tot d'angoixa) que ara mateix tinc a les mans. Tinc a la gola.
Emocions: sadness
anger
joy

Resposta: Belles i velles, com has dit, però tan actuals que fa feredat en veure com estem encara. Actuals i més necessàries que mai, encara. Potser sí que qualsevol nit pot sortir el sol, però ara com ara a Catalunya jo només veig que ells són aquí entre nosaltres. Però nosaltres, on som?
Emocions: sadness