Missatge: Posso l'exemple de l'URSS. A l'economia planificada, les empreses que tenien dificultats econòmiques rebien ajudes de l'Estat. Què feïen llavors moltes empreses? Tindre pèrdues intencionadament per rebre subvencions econòmiques. Final de la pel.lícula: el Gegant Roig va morir per falta d'iniciativa personal. Anàlogament, ho comparo amb les ajudes a persones. M'han parlat de famílies que no treballen, perquè els surt 800 euros mensuals entre tots... més que un sol membre d'ells treballant. És com el boom immobiliari: fins que no patim les conseqüències no ens en penedirem. Un exemple real. La dona que va a rentar-me la casa rep una subvenció mensual pel maltractada. Em sembla que la seva responsabilitat personal hauria d'haver sigut adonar-se'n a temps de que el seu marit era un fill de puta, enlloc de pagar amb diners de tothom la seva situació. Evidentment, hi haurà grissos...

Resposta: Mira jo sóc de dretes (mai me n'he amagat) i segons la ideologia típica de les dretes s'han de reduir al màxim les ajudes per tal que tothom penqui i no sigui un país de vividors. I en això jo hi estic molt d'acord. Ara bé l'experiència i la vida t'ensenya que a vegades un no pot ser tant rígid i que la vida fa moltes putades. També t'ensenya que tu també hi ets/hi podries estar en una situació de necessitat real o que a vegades coses que succeeixen són imprevisibles o que simplement t'ha "enganxat el toro" en algun moment. Per tant, al igual que a tu t'agradaria que se t'ajudés per treure't del pou, altra gent pot tenir la mateixa necessitat. La conclusió final és que cal arribar al terme mig (el sempre tant utòpic terme mig...) en el qual les ajudes són més aviat escasses, però arriben a aquells que realment necessiten un cop de mà. Una mica de tot sense abusar és el que convé. El problema consisteix en administrar correctament aquest terme mig