Neke karakteristike narko-kriminala u Bosni i Hercegovini

<s>Po završetku rata na prostoru bivše Jugoslavije (1991-1995), Bosna i Hercegovina se našla u žiži mnogih aktuelnih tema ne samo na regionalnom već i na globalnom planu.</s><s>Na žalost ta je aktuelnost često karakterisana negativnim konotacijama, prije svih onim kriminalnog karaktera.</s><s>Tako su danas za ime Bosne i Hercegovine vezani kriminalni fenomeni kao što su korupcija, trgovina ljudima, prostitucija, trgovina drogom, trgovina oružjem i krađa i trgovina automobilima.</s><s>Ako znamo da je riječ o temeljnim djelatnostima organiziranog kriminala, onda se postavlja pitanje u kojoj mjeri je organizirani kriminal prisutan u Bosni i Hercegovini, te koje su njegove karakteristike s obzirom na geopolitički položaj ove zemlje.</s><s>Kao mogući odgovori često se nude određene procjene, a ponekad i paušalne, kontradiktorne ocjene pojedinaca i institucija, što navodi na zaključak da je pravo stanje, u određenoj mjeri, nepoznanica i za relevantne državne institucije.</s><s>Dva su razloga zbog kojih je teško precizno se odrediti u pogledu ocjene o postojanju i karakteristikama organiziranog kriminala u Bosni i Hercegovini, a to su: (1) nepostojanje jedinstvenih državnih organa policije, tužilaštva i suda, i (2) izostanak naučno-istraživačke djelatnosti.</s><s>Istina, na oba segmenta predstoji perspektivnija budućnost, ali, još uvijek nema dovoljno relevantnih pokazatelja o ovoj problematici.</s>
<s>Ovaj rad primarno je posvećen nekim karakteristikama narko-kriminala u Bosni i Hercegovini.</s><s>Međutim, zbog boljeg razumijevanja ove teme smatrali smo da je svrsishodno prethodno se osvrnuti na genezu kriminalne scene u Bosni i Hercegovini.</s><s>Stoga smo, na temelju empirijskog materijala iz kriminalističke prakse, napravili kraći osvrt na genezu podzemlja1 na ovim prostorima.</s><s>2 OSVRT NA PODZEMLJE NA PROSTORU BIVŠE JUGOSLAVIJE Terminima kao što su mafija, zločinačka organizacija, zločinačko udruženje, banda ili grupa, objašnjava se kriminalni milje na određenom području.</s><s>Sam termin «mafija» u posljednje vrijeme se često upotrebljava na ovim prostorima.</s><s>Po našem mišljenju taj termin se olako i paušalno koristi i to nerjetko kada se govori o kriminalnim skupinama na prostorima zemalja nastalim raspadom bivše Jugoslavije.</s><s>Određena istraživanja u Sloveniji, Hrvatskoj, Srbiji i Crnoj Gori i Bosni i Hercegovini potvrđuju postojanje organiziranog kriminala, ali nema decidnog određenja o tipu kriminalnih organizacija.</s><s>U prilog tome govore i rezultati istraživanja u Srbiji koji ukazuju da ne postoji mafijaški oblik organizovanja, međutim, kako ističe Bošković (1998), to nikako ne znači da ne prijeti opasnost i od tog oblika organiziranog kriminala.</s><s>Ovaj autor smatra da bi bili primjereni termini gangsterske bande ili podzemne gangsterske organizacije, ističući istovremeno da i to nije pojmovno razjašnjeno.</s><s>Prema našem mišljenju na području zemalja bivše Jugoslavije najprimjereniji su termini banda2 i gangster3, ali se ni pomoću njih ne može u dovoljnoj mjeri klasificirati organizirani kriminal na ovim prostorima.</s><s>Ovome treba dodati stanovište Boškovića (1998: 111), prema kojem je «gangsterska banda družina koja se organizirano bavi kriminalnom djelatnošću na drskiji i perfidniji način od obične kriminalne organizacije, dok gangsterizam predstavlja društveno negativnu pojavu koja označava kriminalnu djelatnost gangsterskih bandi u kontinuitetu i na određenom području».</s><s>Prema našem mišljenju Jugo-podzemlje (underground – podzemlje; ilegalnost. engl.) čine gangsterske bande i manje kriminalne organizacije koje djeluju po nepisanim kriminalnim zakonima, odnosno običajima podzemlja.</s><s>U organizacionom smislu Jugo-podzemlje, svakako, ima mnoge mafijaške atribute, ali se, ipak, razlikuje od mafije u pravom smislu riječi.</s><s>Nemamo istraživačke kriminološka sekcija</s>
<s>Borislav Petrović pokazatelje, ali imamo dovoljno empirijskih argumenata za tvrdnju da postoji hijerarhija Jugopodzemlja, koja nije na vojnom principu, već je zasnovana na autoritetu pojedinih vođa kriminalnih skupina.</s><s>Naša empirijska istraživanja ukazuju na postojanje tzv. lokalnih podzemlja u pojedinim gradovima bivše Jugoslavije, kao npr., Beograd, Sarajevo, Zagreb.</s><s>Korijeni tih podzemlja vezani su za pojedine gangstere koji su svoju gangstersku reputaciju sticali u podzemljima pojedinih zapadnoevropskih zemalja, kao što su Njemačka, Italija, Francuska i Holandija.</s><s>U sredinama iz kojih su potekli vremenom su postajali idolima lokalnim kriminalcima koji su se organizirali po principu imitacije, odnosno identifikacije sa idolima.</s><s>Tako su, u jednom dugotrajnom procesu, u pojedinim gradovima bivše Jugoslavije nastajale kriminalne grupe i gangsterske bande koje su, u početku, svoju reputaciju gradile, pored ostalog i na međusobnom rivalitetu.</s><s>Krajem osamdesetih godina, rivalitet je sve više slabio a jačale su međusobne veze, što je neminovno vodilo ka sve većem stepenu organiziranosti, a samim tim i društvene opasnosti.</s><s>U tom smislu se, sa velikom izvjesnošću, može govoriti o organiziranom jugo-podzemlju.</s><s>Naša empirijska iskustva govore da pojedine kriminalne organizacije porijeklom iz bivše Jugoslavije djeluju i u nekim zemljama Zapadne Evrope, a posebno u Njemačkoj, Italiji i Francuskoj.</s><s>Njihova kriminalna djelatnost obuhvata reket, razne vrste prevara, prostituciju, trgovinu djecom, vršenje teških krađa, posebno džepnih, te krijumčarenje i preprodaju cigareta i alkohola.</s><s>Krajem šezdesetih i početkom sedamdesetih godina prošlog stoljeća zabilježena je velika ekspanzija džepnih krađa u mnogim evropskim zemljama, a najopasniji su bili grupe i pojedinci (džeparoši) iz Jugoslavije, pogotovo</s>
<s>karakterisalo bosanskohercegovačke kriminalce tog perioda jeste vršenje prevara na razne načine.</s><s>Većinu svoje kriminalne djelatnosti, bosanskohercegovačke kriminalne grupe džeparoša i prevaranata obavljali su u Njemačkoj, Italiji i Francuskoj.</s><s>Naravno, ni naša zemlja nije bila pošteđena.</s><s>Međutim, interesantno je istaći da je postojala podjela na «strance» i «domaće», odnosno na strani i domaći teren.</s><s>To je značilo da oni koji su vršili krivična djela u inostranstvu, nisu ih u značajnijoj mjeri vršili u svojoj zemlji i obratno.</s><s>Naravno, za prave profesionalce i specijaliste teritorija nije bila limitirana.</s><s>Tome treba dodati još dvije kriminalne djelatnosti, a to su ilegalna trgovina drogom i krađa i trgovina automobilima.</s><s>Organiziranost u vršenju ilegalne trgovine drogom od strane pojedinih ogranaka jugo-podzemlja vezana je za period kraja osamdesetih godina prošlog stoljeća, dok je, kao što smo rekli, krađa i trgovina automobilima započela u ratnom periodu (1991-1995).</s><s>Bez obzira što je raspad Jugoslavije označen međusobnim ratom, to nije bitnije uticalo na jugopodzemlje.</s><s>Ono i dalje postoji, bilo kao kriminalne organizacije koje su vezane za neku od zemalja nastalih raspadom Jugoslavije ili kao transnacionalne kriminalne organizacije koje djeluju u svojoj zemlji, ali i na širem području, tj. na Balkanu ili u Zapadnoj Evropi.</s><s>2.1 Osvrt na bosansko-hercegovačko (BH) podzemlje U prethodnom kontekstu, kao bivši ogranak jugo-podzemlja, smatramo da postoji i BHpodzemlje koje značajan dio svoje kriminalne djelatnosti vrši upravo u Bosni i Hercegovini.</s><s>Napomene o genezi jugo-podzemlja u potpunosti važe i za BH-podzemlje.</s><s>Prema strukturi organiziranog i masovnog kriminala (Clages, 1991; Schauble, 1991), odnosno svakidašnjeg uličnog kriminala4 vršenog od strane bosansko-hercegovačkih pojedinaca i kriminalnih grupa, naziru se i neke specifičnosti vezane za naše podneblje.</s><s>Tako bi se moglo reći da su bosansko-hercegovačkom organiziranom kriminalu prethodili pojedini delikti masovnog, odnosno svakidašnjeg uličnog kriminala, i to džepne krađe, krađe iz stanova, krađe iz vozova, razbojništva, prevare putem igara šibicama i kartama, kao i posredovanje u vršenju prostitucije.</s><s>Pri tome, džepne krađe i prevare putem igara šibicama i kartama su delikti po kojima se, pogotovo u inostranstvu, prepoznavalo tadašnje BHpodzemlje.</s><s>Početkom osamdesetih godina prošlog stoljeća zapažen je proces transformacije u pojedinim sferama BH-podzemlja.</s>
<s>Naime, postepeno su pojedini od vođa kriminalnih grupa, pogotovo onih koje su djelovale u inostranstvu, počeli vršiti i nova krivična djela, dok su neki mijenjali kriminalnu djelatnost.</s><s>Ta nova kriminalna djelatnost uglavnom se odnosila na narko-kriminal, ilegalnu trgovinu automobilima, trgovinu ljudima i krijumčarenje djece, dok je kraj osamdesetih i početak devedesetih godina prošlog stoljeća bio obilježen ilegalnom trgovinom oružjem.</s><s>Potom dolazi rat (1991.g.), koji je za mnoge Borislav Petrović</s>
<s>karakterisalo kriminalce bio svojevrsna škola organiziranog kriminala, iz koje su izašli maksimalno osposobljeni, kako u organizacionom tako i ekonomskom smislu.</s><s>U postratnom periodu može se govoriti i o postojanju organiziranih gangsterskih bandi koje su, tokom rata, izrasle iz manjih kriminalnih grupa.</s><s>Fenomen genocida i ratnih zločina izvršenih na prostorima bivše Jugoslavije ne može se, u krajnjoj liniji, potpuno odvojiti od organiziranog zločina.</s><s>Pojedini delikti bili su toliko isprepleteni da pored kvalifikacije genocida i ratnih zločina imaju i mnogobrojna obilježja organiziranog kriminala.</s><s>Moglo bi se reći da je u periodu od 1991 do 1995 godine na prostoru biše Jugoslavije organizirani kriminal bio, u određenoj mjeri, supsidijaran genocidu i ratnim zločinima.</s><s>Pored takve konstatacije, organizirani kriminal je egzistirao i kao samostalna pojava o kojoj se, bez konkretnih rezultata istraživanja, može govoriti u vidu određenih procjena.</s><s>U postratnom periodu može se govoriti o «formiranju» samostalnog BH-podzemlja koje u postojećem ustavno-pravnom uređenju Bosne i Hercegovine ima mnogo prostora za ostvarivanje svojih kriminalnih ciljeva.</s><s>Zato ne trebaju čuditi mnogobrojni napisi u sredstvima javnog informisanja u kojima se redovno pominje i organizirani kriminal.</s><s>Takođe, u najnovije vrijeme zapažena je povećana kriminalna djelatnost bandi maloljetnika, koji vršeći ulična krivična djela masovnog kriminala, ispoljavaju veliki stepen nasilja i brutalnost, ne poštujući nikakve običaje podzemlja.</s><s>Najzad, ono što karakteriše jugo-podzemlje, naravno i BH-podzemlje, u posljednjih nekoliko godina, jeste sve češće prisustvo kriminalaca visokog ranga u matičnoj zemlji.</s><s>Razlozi za to su sasvim jasni.</s><s>U zemljama nastalim raspadom Jugoslavije, posebno u Bosni i Hercegovini i Srbiji, te donekle u Hrvatskoj, ustavno-pravno uređenje s jedne strane, a funkcionisanje državnih organa s druge, nije na zadovoljavajućoj razini što, uveliko, pogoduje kriminalu i kriminalcima.</s><s>Oni se, jednostavno, u takvim sredinama osjećaju dovoljno sigurnim.</s><s>Na žalost, bosansko-hercegovački (entitetski) krivičnopravni sistem učinio je Bosnu i Hercegovinu pravim Eldoradom za kriminalce.</s><s>3 NEKE KARAKTERISTIKE NARKO-KRIMINALA</s>
<s>U kontekstu prethodnih napomena, na prostoru jednog administrativnog dijela Bosne i Hercegovine (entitet Federacije Bosne i Hercegovine) izvršeno je istraživanje policijske i sudske prakse iz oblasti suzbijanja narko-kriminala.</s><s>Analizom rezultata tog istraživanja došlo se do zaključka da postoje određeni faktori koji govore u prilog konstatacije da u Bosni i Hercegovini postoji organizirani narko-kriminal.</s><s>Riječ je o internacionalizaciji, kriminalnoj strategiji i ustavno-pravnom uređenju Bosne i Hercegovine.</s><s>Stoga je ovaj rad baziran upravo na elaboraciji ova tri faktora, a krajnji cilj je davanje relevantne ocjene o narko-kriminalu u Bosni i Hercegovini.</s><s>3.1 Internacionalizacija</s>
<s>Rat, kao faktor u etiologiji kriminala oupšte, odigrao je ključnu ulogu u etiologiji narko-kriminala u Bosni i Hercegovini.</s><s>Sve se, na žalost, dešavalo upravo u skladu sa teorijskim postavkama ovog kriminogenog faktora.</s><s>Počev od predratnog i ratnog, a nastavljajući se u poratnom periodu, narkokriminal u Bosni i Hercegovini poprimao je postepeno pojedine karakteristike organiziranog kriminala, a posebno udruživanje, organiziranost, izvjesne elemente hijerarhije u kriminalnim grupama, te internacionalizaciju kao jednu od ključnih komponenti.</s><s>Internacionalizacija je veoma značajna karakteristika organiziranog narko-kriminala u našoj zemlji a ogleda se kroz negativne uticaje pojedinih grupa iseljeničkih lobija.</s><s>Kao što je poznato, za vrijeme Drugog svjetskog rata i neposredno nakon njega, određen broj stanovništva sa ovih prostora emigrirao je, pored ostalih, i u zemlje Južne Amerike, Njemačke, Švajcarske i Turske.</s><s>Razlozi za emigriranje bili su političke, ekonomske i kriminalne prirode.</s><s>Postepeno su se u navedenim državama stvarali emigrantski lobiji, među kojima i oni koji su se bavili raznim vidovima kriminala.</s><s>Logično je da su vremenom ostvarili i određenu saradnju sa domicilnim kriminalnim organizacijama.</s><s>Izbijanjem rata na prostorima bivše Jugoslavije, pojedini kriminalni lobiji su nastojali iskoristiti priliku za stvaranje novog narko-tržišta.</s>
<s>Tako se procjenjuje da su neki od kolumbijskih narko-kartela, zahvaljujući upravo saradnji sa pojedinim iseljeničkim lobijima sa ovih prostora, počeli realizovati vlastiti plan ekspanzije na evropsko narko-tržište gdje nisu dovoljno zastupljeni.</s><s>Zemlje nastale raspadom bivše Jugoslavije, a kriminološka sekcija</s>
<s>karakterisalo posebno Bosna i Hercegovina i Srbija, bile su najpogodnije kao prva destinacija na relaciji Kolumbija – Evropa5.</s><s>Slična situacija je i sa emigracijom u Turskoj koju sačinjavaju bivši žitelji Sandžaka i Kosova.</s><s>Vremenom je stvoren albansko-sandžački kriminalni lobi koji ima veliki uticaj na Balkanu.</s><s>Taj lobi ima najznačajniju ulogu u povezivanju Albanske i Turske mafije, pa se često stiče utisak da je riječ samo o jednoj mafiji sa dva ogranka.</s><s>Procjenjuje se da su pojedinci iz tog kriminalnog miljea stekli takve pozicije, da su po dolasku u Bosnu i Hercegovinu i uzimajući njeno državljanstvo, nastavili djelovati kao produžena ruka Turske mafije.</s><s>Pažljivo analizirajući zapljene velikih količina heroina na prostorima bivše Jugoslavije, te ličnosti učinilaca ovih delikata, neke procjene govore da je dio Turske mafije, počev od 1995 godine, praktično dislociran u Bosnu i Hercegovinu.</s><s>Kada su u pitanju Njemačka i Švajcarska, onda se može reći da kriminalci našeg porijekla služe kao veze za distribuciju heroina i kokaina na Zapadnoevropsko narko-tržište.</s><s>Što se tiče Češke Republike, to je zemlja u koju je emigrirao veći broj naših državljana, u periodu od 1992 do 1995 godine.</s><s>Među njima, naravno, i jedan broj kriminalaca.</s><s>Upravo zbog rata na prostorima bivše Jugoslavije došlo je do prekida trase balkanskog suvozemnog puta droge, tj. «Balkanske rute».</s><s>U iznalaženju novih, alternativnih puteva, teritorija Češke Republike je, uz Rumuniju i Mađarsku, poslužila kao jedna od alternativa za Jugoslaviju.</s><s>U tom kontekstu došlo je do komunikacija između kriminalaca, bosansko-hercegovačkih emigranata u Češkoj Republici sa pripadnicima Turske i Albanske mafije, također našeg porijekla, i saradnje u transportu heroina sa Istoka na Zapad.</s><s>I najzad, procjenjuje se da je Bosna i Hercegovina kako tranzitna, tako i zemlja u kojoj se droga skladišti do nastavka daljnjeg transporta.</s><s>Ponajviše zahvaljujući nepostojanju kontrole državnih granica6 gotovo je nemoguće sa sigurnošću reći koji su sve putevi droge preko naše zemlje.</s><s>U prilog tome je i činjenica da se na našim graničnim prelazima droga gotovo i ne otkriva, kako u ulasku tako i izlasku.</s><s>Sve veće zapljene desile su se u unutrašnjosti zemlje, i to uglavnom na području bosanskohercegovačkog entiteta Republike Srpske, ili na linijama razgraničenja između entiteta Republike Srpske i Federacije BiH.</s><s>Prema dosadašnjim saznanjima droga u Bosnu i Hercegovinu najčešće ulazi iz južne Srbije i Crne Gore u pravcu Sarajeva, Mostara i Banja Luke, gdje se skladišti do nastavka transporta u zemlje Zapadne Evrope, a za transportovanje droge koriste se i naši državljani.</s><s>Situaciju dodatno usložnjava činjenica da se dio usluga našim kuririma plaća drogom koja se, potom, prodaje ovdje.</s><s>U tom kontekstu treba istaći da je ilegalni transport droga sa Dalekog i Bliskog Istoka u Zapadnu Evropu, suvezemnim putem, jedna od tradicija balkanskog podzemlja.</s><s>Već nekoliko desetina godina obavlja se ilegalni transport droge tzv. «Balkanskom rutom» koja ide preko teritorije bivše Jugoslavije.</s><s>Prema podacima Interpola «Balkanska ruta» ima tri trase, sjevernu, južnu i centralnu (Bošković, 1998).</s><s>Sjeverna trasa ima nekoliko pravaca, ali se uglavnom svodi na put preko Turske, Bugarske, Rumunije, Mađarske, Austrije (ili Slovačke i Češke), Njemačke, do Holandije koja je jedan od glavnih centara za uvoz i distribuciju droge u Evropi.</s><s>Južna trasa ide preko Turske, Grčke (feribot) u Italiju.</s><s>Za nas je najinteresantnija centralna trasa koja ide preko Turske, Bugarske, Srbije, Hrvatske i Slovenije za Italiju.</s><s>Na žalost, u tu centralnu trasu je u posljednje vrijeme uključena i Bosna i Hercegovina.</s><s>Jedan od glavnih faktora je nejedinstvenost državne granice, odnosno nepostojanje jedinstvene zaštite i kontrole naše državne granice.</s><s>Uz to, i znatno smanjena frekvencija prometa na autocesti Beograd – Zagreb uticala je da se balkanski centralni narko-koridor postepeno usmjerava kroz južnu Srbiju i Kosovo ili Makedoniju, Albaniju i Crnu Goru, prema Bosni i Hercegovini, a potom preko Hrvatske i Slovenije prema Zapadnoj Evropi.</s><s>Pri tome značajnu ulogu ima i MakedonskoAlbanski region koji je pogodan za proizvodnju opijata i kanabisa.</s><s>3.2 Ustavno-pravni ustroj Bosne i Hercegovine Kao što je poznato, Bosna i Hercegovina se sastoji od Brčko Distrikta i dva entiteta - Federacije BiH i Republike Srpske, koje su de facto dvije države u jednoj državi, sa praktično odvojenim i nezavisnim pravosuđem, tužilaštvom i policijom, čija saradnja tek u posljednje vrijeme dobija određeni značaj.</s><s>Ta činjenica daje nam za pravo da konstatujemo kako je gotovo nemoguće organizovati i provoditi bilo kakvu jedinstvenu aktivnost suzbijanja narko-kriminala, jer ne postoje jedinstvene nadležne državne institucije.</s><s>Daljnja posljedica ovakvog ustavno-pravnog ustroja Bosne i Hercegovine je doskorašnje nepostojanje jedinstvene kontrole državne granice, koja je praktično bila nemoguća, s obzirom na to da su nadležni organi vlasti u svakom entitetu kontrolisali (ispravnije bi Borislav Petrović</s>
<s>karakterisalo bilo reći da su pojedini od njih opstruirali i sabotirali kontrolu u pravom smislu riječi) samostalno i nezavisno određeni dio «svoje» teritorije, pa samim tim i «svoj» dio državne granice.</s><s>3.3 Taktika kriminalnog djelovanja</s>
<s>Kriminalci koji se bave narko-kriminalom osjetno su opremljeniji od policije.</s><s>Presudan je, naravno, finansijski faktor, koji se ogleda kako u posjedovanju materijalnih sredstava i objekata, tako i velikih količina novca koji im služi za iznajmljivanje prevoznih sredstava za transport droge.</s><s>Ne treba zanemariti značaj ličnih veza sa uticajnim pojedincima stečenim tokom rata u periodu 1991 do 1995 godine.</s><s>Takva poznanstva pogodna su za zloupotrebljavanje, u najmanju ruku prilikom rutinskih kontrola, kada se i samim pominjanjem imena određenog funkcionera vlasti može, naizgled neosjetno, izdejstvovati povoljnija pozicija, ili otkloniti trenutna sumnja policije.</s><s>Kriminalistička prognostika govori da je organizovanost narko-podzemlja u Bosni i Hercegovini na zavidnom nivou.</s><s>U taktičkom smislu, prilikom kriminalnog djelovanja, organizatori koriste veći broj kurira, dilera, te automobila i mobitela.</s><s>Kada je u pitanju transport droge, bez obzira na relaciju, organizator angažuje veći broj kurira, odnosno transportera.</s><s>Kao kuriri angažuju se, kombinovano, od ranije poznati kriminalci, ali i oni koji nisu poznati policiji.</s><s>Slično je i sa dilerima droge na sitno gdje se kombinuje trenutna postava na način da se kao osiguranje koriste policiji nepoznate osobe, a kao diler od ranije poznat kriminalac.</s><s>Međutim, radi se i obrnuto, kada poznati kriminalci simuliraju dilanje droge, a ustvari su u ulozi stražara, pa njihovo otkrivanje i hapšenje predstavlja upozorenje za pravog dilera kojeg policija i ne poznaje, a kriminalistička aktivnost završava neuspješno.</s><s>Procjenjuje se da dodatnu pogodnost za angažovanje mlađih osoba za kurire i dilere droge predstavlja nezaposlenost i siromaštvo.</s><s>Posebna pažnja prilikom transporta i dilanja droge posvećuje se upotrebi automobila kako bi se postigao što veći stepen zaštite i onemogućilo otkrivanje od strane policije.</s><s>Pri tome koriste se vlastiti, iznajmljeni i pozajmljeni automobili.</s><s>Vlastiti automombili su kupljeni, uglavnom, na punomoć od ratnih invalida tako da prve policijske provjere uvijek vode do fiktivnog vlasnika7, i usporavaju rad policije.</s><s>Nadalje, od različitih rent-a-kara se iznajmi nekoliko automobila i to iste marke, pa se u toku vožnje mijenjaju registarske tablice.</s><s>Automobil se, uglavnom, iznajmljuje na ime osobe koja nije poznata policiji, a u pojedinim slučajevima te osobe samo iznajme automobil, a koriste ga sasvim druge osobe.</s><s>Ukoliko policija posumnja da se konkretni automobil koristi za transport droge, veliku pažnju mora posvetiti utvrđivanju vlasnika a potom i korisnika.</s><s>Osim putničkih automobila iznajmljuju se kombiji, kamioneti i kamioni kako bi se osigurao što veći stepen konspiracije.</s><s>Najzad, ponekad se od prijatelja i rodbine pozajmljuju automobili koji se koriste za izvršenje kriminalne transakcije.</s><s>Tome treba dodati i automobile koje kupci droge, u nedostatku novca, kao jemstvo ostavljaju trgovcima drogom, pri čemu se, takođe, najčešće radi o automobilima registrovanim na punomoć.</s>
<s>Korištenje mobitela postalo je nazamjenjivo u kriminalnoj taktici transportovanja i rasturanja droga.</s><s>Svi učesnici u kriminalnoj transakciji snabdjeveni su mobitelima, koji služe kao osnovno i jedino sredstvo veze.</s><s>U cilju maksimalne zaštite, kuriri se snabdjevaju sa većim brojem kartica za mobitele (3 - 5), a uz to još i karticama različitih mreža mobilne telefonije.</s><s>Pri tome se kupuju kartice za ograničenu upotrebu ili se kupuju kartice na tuđa imena, ili se, pak, pozajmljuju mobiteli od prijatelja i poznanika.</s><s>Na području Sarajeva su zabilježeni slučajevi da su kriminalci, posredstvom svojih poznanika i rodbine, na određeno vrijeme iznajmljivali mobitele od trećih osoba uz određenu proviziju i obećanje plaćanja računa utroška8.</s><s>Kuriri u većem broju slučajeva ni sami ne znaju koje brojeve telefona imaju na svojim karticama čime se njihova kriminalna djelatnost čini dodatno konspirativnijom9.</s>
<s>Članovi jedne kriminalne grupe, od kojih većina može biti i ad hoc formirana, snabdjeveni automobilima i mobitelima na prethodno opisani način, prolaze kraći trening da bi besprjekorno uvježbali svoje kriminalne zadatke.</s><s>Zadatke najčešće dobijaju preko mobitela, čime se isključuje neposredna komunikacija sa glavnim organizatorom, kojeg i ne moraju poznavati.</s><s>U toku vršenja krivičnog djela organizator putem mobitela diriguje cijelu akciju, po sistemu navođenja, kada ni sami kuriri unaprijed ne znaju svoj sljedeći zadatak niti pravac kretanja.</s><s>Naravno, cijelo vrijeme komunikacije, na dogovoreni znak mijenjaju se telefonske kartice kako bi se osujetilo eventualno kriminološka sekcija</s>
<s>karakterisalo prisluškivanje i na taj način onemogućilo otkrivanje kriminalne djelatnosti.</s><s>Vrlo često se mijenjaju automobili koji se koriste u konkretnoj kriminalnoj transakciji, odnosno vrši se zamjena vozača u njima.</s><s>Putem specijalne opservacije, tj. tajnog praćenja, utvrđeno je da kriminalci ništa ne prepuštaju slučaju, pa se koriste i posebnim trikovima i zaštitom prilikom vožnje automobilima.</s><s>Tako se, uz konstataciju da se prilikom transporta droge uvijek koristi veći broj automobila, vožnja odvija u određenim formacijama.</s><s>Minimalni konvoj čine tri automobila, i to prethodnica i zaštitnica, a u «sendviču» je glavno vozilo.</s><s>Pri tome, posade se često mjenjaju, tako da isto vozilo nije uvijek u ulozi glavnog.</s><s>Te izmjene najčešće se obavljaju na benzinskim pumpama ili pred uličnim trafikama za prodaju štampe.</s><s>Na dužim relacijama vrši se izmjena kompletne postave kurira.</s><s>Zaštitnicu uglavnom čine iskusni kriminalci koji ujedno imaju i zadatak kontra-pratnje, tj. da otkriju prati li policija njihovo «glavno» vozilo.</s><s>Slično je i sa prethodnicom, koja ukoliko otkrije nešto sumnjivo odmah upozorava glavnu posadu.</s><s>Zapaženo je da se na dužim relacijama ponekad koriste dupli konvoji, jedan pravi i jedan fiktivni.</s><s>Članovi fiktivnog konvoja su kriminalci koji imaju zadatak da pozornost policije usmjere na sebe i time omoguće nesmetano kretanje konvoja koji transportuje drogu.</s><s>Mjere opreza se podrazumijevaju i u svim slučajevima kada kuriri prenose drogu na kraćim relacijama u jednom gradu, npr., iz stana do uličnog dilera.</s><s>Takve transakcije se obavljaju sa automobilima, ali sve započinje primjenom određenih trikova kako bi se otkrilo eventualno policijsko praćenje.</s><s>Ti trikovi se sastoje u izmjenama posada u automobilima, vožnji u suprotnom smjeru kroz jednosmjernu ulicu, prolaskom kroz crveno svjetlo na semaforu, naglom ubrzanju i usporavanju prilikom vožnje i sl., a često se služe fotoaparatom i videokamerom u cilju otkrivanja eventualnog policijskog praćenja.</s><s>Takođe je uočeno da podzemlje tajno nadzire kretanje policije, pogotovo prilikom odlaska i dolaska iz službenih prostorija10.</s><s>Na taj način moguće je upozoriti kriminalce koji trenutno vrše krivična djela, da budu dodatno oprezni, ili da obustave kriminalne djelatnosti koje su eventualno u toku.</s>
<s>Nema sumnje da je policijska profesija, u današnje vrijeme, veoma delikatna.</s><s>I ne samo policijska.</s><s>Naime, ukoliko je policiji, zbog dobre organizacije podzemlja, otežano prikupljanje dokaza, utoliko će biti teži posao i za organe tužilaštva i suda.</s><s>Pogotovo sud će imati složen zadatak da u svakom konkretnom slučaju okonča postupak i donese presudu, ukoliko svi dokazi nisu dovoljno pouzdani ili ih ima u maloj mjeri, što daje manevarski prostor odbrani osumnjičenog, odnosno okrivljenog koja će, svakako, težiti oslobađajućoj presudi ili blagoj kazni zatvora.</s><s>U ovom radu eleborirane karakteristike narko-kriminala govore u prilog permanentnog usavršavanja kriminalne taktike od strane vođa organiziranog podzemlja.</s><s>Gotovo ništa se ne prepušta slučaju, kako u trenutnim situacijama vršenja kriminalne djelatnosti, tako ni na globalnom planu kriminalne strategije.</s><s>Zato bi permanentno usavršavanje kriminalističke taktike i strategije trebao biti imperativ prevashodno policije, ali i tužilaštva i suda.</s><s>Bez dobro educiranih kadrova pomenutih državnih organa teško je zamisliti uspješno suzbijanje organiziranog narko-kriminala (ali i drugih vidova organiziranog kriminala) u bilo kojoj zemlji svijeta.</s>
<s>1 Od mnogobrojnih termina opredjelili smo se za termin «podzemlje» smatrajući ga najadekvatnijim za temu o kojoj govorimo, posebno imajući u vidu činjenicu da u Bosni i Hercegovini nije izvršeno niti jedno kompleksno naučno istraživanje obima, dinamike i strukture organiziranog kriminala na temelju kojeg bi se mogli definisati određeni pojmovi.</s><s>2 Prema Modlyu (1998: 37) banda je udruženje više osoba (najmanje tri) koje su se udružile radi vršenja krivičnih djela koja po broju, mjestu, vremenu i načinu izvršenja nisu određena.</s><s>3 Prema Riječniku stranih riječi (1999: 468) «gangster je pripadnik mafije; onaj koji kriminalne radnje i pljačke organizirano izvodi izravnim nasiljem i upotrebom vatrenog oružja; razbojnik».</s><s>Iz prethodne definicije se vidi da se termini gangster i mafija isprepliću, što nije nelogično.</s><s>U prilog tome zorno govori primjer ubistva srbijanskog premijera Zorana Đinđića.</s><s>U vrijeme nastanka ovog Borislav Petrović</s>
<s>OPOMBE teksta, u javnosti su poznate činjenice iz policijskih izvještaja, prema kojima je utvrđena osnovana sumnja ko su ubice premijera.</s><s>S obzirom na organiziranost tzv. «Zemunskog klana», način vršenja mnogobrojnih krivičnih djela, ciljeve te kriminalne organizacije, transnacionalnost, te njihovu povezanost, odnosno infiltriranost u državni aparat vlasti, nema sumje da ih krase mnogobrojni mafijaški atributi.</s>
<s>4 Pod masovnim kriminalom u užem smislu podrazumijevaju se krađe, oštećenja tuđih stvari, kao i određeni oblici prevara.</s><s>Međutim, u širem smislu, tu, svakako, spadaju i razbojništva, seksualno iskorištavanje djece, tjelesne povrede, podmetanje požara i prestupi protiv okoliša.</s><s>Termini «masovni», «svakidašnji» i «ulični» kriminal nisu, naravno, zakonske definicije, ali s obzirom na karakteristike pojedinih krivičnih djela, mjesto i vrijeme izvršenja, postepeno su ušle u kriminološko-kriminalistički vokabular.</s>
<s>5 Nimalo nije slučajna izravna povezanost tzv. «Zemunskog klana» sa jednim od narko-kartela iz Kolumbije.</s><s>Bez obzira što se informacije temelje na istrazi tužilaštva i policije iz Srbije, nesumnjivo je da su pojedini od kriminalnih vođa iz Zemuna i Beograda u više navrata boravili u Kolumbiji zbog ugovaranja isporuke droge u Srbiju i Evropu.</s><s>6 Tek krajem 2002 godine Državna granična služba je preuzela kontrolu cjelokupne granice Bosne i Hercegovine, a do tada je to bilo fragmentarno.</s><s>7 Riječ je, naravno, o osobama, tj. ratnim vojnim invalidima, koji su prodali svoju povlasticu za uvoz automobila bez plaćanja carinskih dažbina, ali je automobil registrovan na njihovo ime.</s><s>Često vlasnici povlastice i ne poznaju pravog vlasnika automobila, s obzirom da se ovakve transakcije obavljaju i posredno.</s>
<s>8 Takvo pozajmljivanje ponekad se za vlasnika mobitela (i kartice) završavalo loše.</s><s>Naime, pošto su bili uvjerenja da mobitel posuđuju svom poznaniku ili prijatelju, a ne nekoj trećoj osobi i u kriminalne svrhe, dešavalo se da su im stizali enormno visoki novčani iznosi na računima za plaćanje potrošenih impulsa, a reklamacijom u pošti samo je potvrđeno takvo stanje.</s><s>9 Riječ je o karticama na kojima je unaprijed, preko određene telekom službe, ukinuta prezentacija broja, što znači da nakon poziva na displeju pozvanog mobitela nema prezentiranog broja s kojeg se poziva.</s><s>Stoga ni vlasnici takvih mobilnih kartica nisu u stanju provjeriti sopstveni broj.</s><s>10 Na pitanje «Postoji li organizirani kriminal, odnosno postoji li u Republici Srpskoj organizirano podzemlje», Siniša Karan, načelnik Uprave kriminalističke policije MUP-a Republike Srpske odgovorio je: «Ako imamo određeno krivično djelo gdje su povezane kriminalne grupe iz Republike Srpske, Federacije Bosne i Hercegovine, Hrvatske, Srbije i Crne Gore u jednom predmetu, šta je to ako ne organizirani kriminal.</s><s>Nadalje, kriminalci nas prisluškuju, prate, fotografišu, imaju svoje doušničke mreže, kupuju naše saradnike, a sve to bi trebalo mi njima da radimo».</s><s>Intervju sa Sinišom Karanom objavljen je u «Nezavisnim novinama» iz Banja Luke, broj 248, od 29. decembra 2000 godine, a u povodu zapljene 166 kilograma kokaina u Banja Luci, te pojave organiziranog podzemlja u Republici Srpskoj.</s>


Sistem privatne sigurnosti Federacije Bosne i Hercegovine

<s>Stupanjem na snagu Zakona o zaštiti ljudi i imovine u Federaciji BIH započinje historija jedne sasvim nove djelatnosti.</s><s>Iako je ova problematika, Zakonom o osnovama društvene samozaštite iz 1986. godine djelomično tretirana, rješenja koja su bila ponuđena nisu bila dostatna za savremene sigurnosne izazove i potrebe tržišta danas.</s><s>Kao dio ukupnog zaštitnog mehanizma u zajednici, pojavljuje se zaštitarska djelatnost.</s><s>Njena aktivnost primarno je usmjerena na zaštitu osoba i imovine koja se izvodi putem tjelesne, tehničke ili kombinovane (integralne) zaštite.</s>
<s>Obzirom na nepostojanje tradicije privatne zaštitarske djelatnosti u Bosni i Hercegovini, bilo je nužno donijeti Zakon koji bi u potpunosti legitimirao ovu kompleksnu oblast pružanja sigurnosnih usluga.</s><s>Donošenjem zakona o Zaštiti ljudi i imovine dolazi i do formalnih razdvajanja poslova sigurnosnih službi i drugih tijela državne vlasti, koja su nadležna za poslove sigurnosti, od tzv. zaštitarske ili čuvarske djelatnosti koja se, ovim zakonom, u potpunosti privatizira.</s><s>Novoosnovane zaštitarske firme pojavljuju se kao nositelji aktivnosti dodatnog nadzora kriminaliteta u Zakonom izričito naznačenim područjima, a svoje usluge mogu, u tom kontekstu, ponuditi i prodati i na samom tržištu rada.</s><s>Utvrđeni standardi obavezuju firme na profesionalizaciju kadrova, samu specijalizaciju te poštivanje strukovnog i etičkog kodeksa obavljenja zaštitarske djelatnosti.</s><s>Neizvjesnost i permanentna ugroženost, predstavljaju stalnog pratioca čovjeka u savremenim životnim uslovima.</s><s>Kao racionalno biće, čovjek egzistira okružen tehničkom i društvenom okolinom.</s><s>Upravo ta okolina produkuje izvore njegove ugroženosti u vidu procesa koji, svojom egzistencijom, ugrožavaju socijalni poredak, materijalna dobra i ekološke sisteme uopšte.</s><s>Ako nije u mogućnosti zaštititi sebe, čovjek postaje žrtvom i kod najmanjeg intenziteta ugroženosti.</s><s>Zbog svega navedenog čovjek teži što kvalitetnijoj zaštiti jer će njome i sam život biti kvalitetniji i sigurniji.</s><s>Kao dio ukupnog zaštitnog mehanizma u zajednici, javlja se zaštitarska djelatnost.</s><s>Njena aktivnost primarno je usmjerena na zaštitu osoba i imovine koja se izvodi putem tjelesne, tehničke ili kombinovane (integralne) zaštite.</s><s>Privatni sistem osiguranja (zaštitarska djelatnost) javlja se paralelno sa industrijskom revolucijom te se upravo ova činjenica vrlo često koristi kao floskula u etiologiji ovog zanimanja.</s><s>Naime, stalni nesrazmjer između sigurnosti koju trebaju pojedinci u društvu i faktičke usluge sigurnosti koju nudi država, producira nove trendove i pojave u tzv. «privatizaciji sigurnosnog sektora».</s><s>Ovakvim trendovima sužavaju se poslovi policije tj. teži se što više delegirati odgovornost u privatni sektor zaštite, čime bi se sistemski trebao ograničiti monopol države, koja je putem policije i drugih organa formalnog državnog nadzora isključivo obavljala ovu djelatnost.</s><s>Sam pojam sistema privatne sigurnosti, zaštitarske djelatnosti nije legislativni ali se u praksi koristi za označavanje svih vrsta zaštitnih mehanizama u poslovima zaštite osoba i imovine koji se organiziraju izvan državnih organa.</s><s>Iako svjetska iskustva u ovoj oblasti, kako sadržajno tako i formalno sežu još u samom početku XX stoljeća1 ne postoji univerzalni naziv za djelatnost niti za njene aktere.</s><s>On varira od prvobitnih «private police»2 pa do današnjih fraza «special protection» koje trebaju da označe uslugu fizičke i tehničke zaštite ljudi i imovine.</s><s>U literaturi južnoslavenskih jezika nailazimo na različite nazive za ovu djelantnost.</s><s>Preovladavaju opisne kategorije od kojih bismo trebali naznačiti «zasebno varovanje», «zaštitarska djelatnost», «čuvarska djelatnost», «posebno osiguranje» i slično.</s><s>Proces sam po sebi definira određena načela i u neku ruku predstavlja polazište za stvaranje tržišta sistema privatne sigurnosti i u Bosni i Hercegovini.</s><s>U prvobitnom stadiju, koji evoluira još od 90 tih godina XX stoljeća, ova vrsta djelatnosti fokusirala se isključivo na poslove fizičkog osiguranja osoba i imovine.</s><s>Nerijetko se ova, tada još zakonski ne tretirana, djelatnost zloupotrebljavala i zasebno varnostna sekcija</s>
<s>Elmedin Muratbegović prerastala u poslove latentnih prinuda, iznuda, naplate dugovanja i slično.</s><s>Nakon ovog perioda nastanka zaštitarske djelatnosti, nastupa period agresije i četverogodišnjeg rata u Bosni i Hercegovini.</s><s>Nakon rata zaštitarska djelatnost ponovno doživljava procvat kroz prizmu velikih tržišnih potreba za njom.</s><s>Sama po sebi ova djelatnost uveliko zavisi od potreba korisnika usluga kao i zakonskih odredbi koji je uređuju.</s><s>Nažalost u BIH i ovo pravilo nije se pokazalo kao nužno.</s><s>Naime, ova djelatnost se obavljala na spontanoj razini.</s><s>S jedne strane dolazila je potreba za uslugama posebne zaštite (bilo osoba ili imovine) dok je s druge strane reakcija države u vidu legistaive uveliko kasnila.</s><s>Kao produkt ovakvog stanja, koje je trajalo punih sedam godina, otvarale su se velike mogućnosti za zloupotrebe kompletnog sektora privatne sigurnosti.</s><s>Nemogućnost kontrole u punom smislu riječi, kako ljudskih, materijalnih tako i organizacionih resursa, doveli su u situaciju da je aktivnost (pojedinih) agencija izmicala kontroli.</s>
<s>Teorijski i uopšteno društveni smisao postojanja agencija polako se pretvarao u svoju suprotnost.</s><s>Ionako složena sigurnosna situacija u smislu sigurnosnog menadžmenta u cijeloj državi dodatno je zakomplicirana sa novim, supsidijarnim, sigurnosnim službama u privatnom vlastištvu za koje nije postojao pravni propis o regulisanju njihove aktivnosti3.</s><s>Zbog toga je bilo neminovno konačno legitimirati ovu djelatnost i dovesti je u sklad sa nomenklaturom zanimanja koje bi trebalo prizaći iz nje same.</s><s>Ako bismo govorili i o primarnoj prevenciji kriminaliteta i subjektima koji je provode, onda bismo zasigurno mogli konstatovati da je veliki dio ovakve vrste preventivnih djelatnosti u rukama upravo ove profesionalne kategorije - zaštitara.</s><s>2 ZAŠTITARSKA DJELATNOST U FEDERACIJI BOSNI I HERCEGOVINI (FBIH) Donošenjem Zakona o zaštiti ljudi i imovine u Federaciji BIH4 započinje istorija jedne sasvim nove djelatnosti.</s><s>Iako je Zakonom o osnovama društvene samozaštite iz 1986. godine djelomično tretirana ova problematika, rješenja koja su bila ponuđena nisu bila dostatna za savremene sigurnosne izazove i potrebe tržišta danas.</s><s>Ovim zakonom uređeni su uslovi za osnivanje agencija za zaštitu ljudi i imovine, njihova djelatnost, uslovi za sticanje certifikata, način poslovanja agencije, obavezno osiguranje službe zaštite, unutrašnje služba zaštite, evidencije i druga pitanja od značaja za organiziranje i rad agencija na teritoriji FBIH.5 Sve navedeno dovodi do zaključka da je Federaciji BIH, obzirom na nepostojanje tradicije u privatnoj zaštitarskoj djelatnosti, bio nužan Zakon koji bi u potpunosti legitimirao ovu kompleksnu oblast pružanja sigurnosnih usluga.</s><s>Usvajanjem ovog Zakona, dolazi i do formalnih razdvajanja poslova sigurnosnih službi i drugih tijela državne vlasti, koja su nadležna za poslove sigurnosti, od tzv. «zaštitarske ili čuvarske djelatnosti» koja se, ovim zakonom, u potpunosti privatizira.</s><s>Novoosnovane zaštitarske firme pojavljuju se kao nositelji tek dodatnog oblika nadzora kriminaliteta u zakonom izričito naznačenim područjima, a svoje usluge mogu, u tom kontekstu, ponuditi i prodati i na samom tržištu rada.</s><s>Utvrđeni standardi obavezuju firme na profesionalizaciju kadrova, samu specijalizaciju te poštivanje strukovnog i etičkog kodeksa obavljenja zaštitarske djelatnosti.</s><s>Poslove zaštite ljudi i imovine privrednih društava, ustanova i drugih pravnih lica, se prema ovom Zakonu, obavljaju putem osnivanja posebnih agencija za te poslove ili putem organiziranja unutrašnje službe zaštite u pravnom licu, u skladu sa navedenim zakonom.6 Ove agencije ne mogu obavljati poslove zaštite ljudi i imovine za potrebe vojske FBIH, organa unutrašnjih poslova, niti poslove zaštite rukovodioca tijela izvršne vlasti i organa uprave kao niti drugih tijela na nivou Federacije, kantona, gradova ili opštine.</s><s>Vrlo bitan segment ovog Zakona je taj što agencije (čl 2) ne mogu obavljati poslove zaštite političkih partija te njihovih predstavnika.</s>
<s>U djelatnost agencije, prema ovom Zakonu, ubrajaju se poslovi koji se odnose na zaštitu ljudi i imovine.</s><s>Ova djelatnost obavljala se kao fizička i tehnička zaštita.</s><s>Fizička zaštita, prema odredbama ovog Zakona, predstavlja zaštitu ljudi i imovine od uništenja, oštećenja, krađe i drugih oblika opasnog ili štetnog djelovanja na zdravlje i život ljudi, odnosno na imovinu,7 dok tehnička zaštita predstavlja zaštitu ljudi i imovine tehničkim sredstvima i opremom koja je namijenjena za te potrebe.</s><s>Agencija ne može imati policijska ovlaštenja niti ovlaštenja pravosudnih organa (sudova, tužiteljstva..), niti može obavljati poslove za domaće ili strane državne odbrambene, sigurnosne ili kontraobavještajne službe, kao ni poslove koji ulaze u nadležnost organa unutrašnjih poslova.8 Prilikom obavljenja poslova iz Elmedin Muratbegović</s>
<s>Elmedin Muratbegović svoje nadležnosti agencije ne mogu primjenjivati operativne metode i sredstva koje na temelju posebnim propisa primjenjuju organi unutrašnjih poslova.</s><s>Agenciju za zaštitu ljudi i imovine u FBIH mogu osnovati samo domaće pravne i fizičke osobe.</s><s>Ova odredba isključuje političke partije kao i rukovodioce u tijelima izvršne vlasti te organima uprave kao niti drugim tijelima na nivou Federacije, kantona, gradova ili općina.</s><s>U samom postupku osnivanja agencije, osnivač je dužan pribaviti odobrenje za rad od nadležnog kantonalnog organa unutrašnjih poslova.</s><s>Nakon dobijanja ovog odobrenja osnivač podnosi zahtjev nadležnom kantonalnom sudu za upis agencije u sudski registar.9 Odobrenje za rad agencije može se izdati samo onom osnivaču koji ispunjava uslove prema kojima je obavezan: imati najmanje pet osoba sa validnim certifikatom za obavljenje poslova zaštite;10da posjeduje odgovarajuća tehnička sredstva i opremu za ovu vrstu djelatnosti; da je državljenin BIH,11da se protiv nje/ga ne vodi krivični postupak i da nije osuđivan/a za krivična djela koja se gone po službenoj dužnosti ili za prekrsšaj protiv javnog reda i mira s obilježjem nasilja; da nije isključen/a od strane komesara IPTF12 iz policijskih snaga; da nije smijenjen/a iz vojne službe od strane COMSFOR-a.</s><s>Agencija počinje sa radom datumom upisa u sudski registar a njeno odobrenje za rad prestaje važiti ako ne počne sa radom u roku od šest mjeseci od dana dobijanja odobrenja.</s><s>Sve poslove iz nadležnosti agencije mogu obavljati samo osobe koje ispunjavaju slijedeće uslove: da su državljani BIH, da imaju certifikat za obavljanje poslova zaštite, da su tjelesno i duševno sposobne za obavljanje poslova zaštite, da posjeduju najmanje srednju školsku spremu (tehničkog smjera za tehničku zaštitu dok odgovorne osobe moraju imati najmanje višu školsku spremu), da se protiv njega/nje ne vodi krivični postupak i da nije osuđivan/a za krivična djela koja se gone po službenoj dužnosti ili za prekrsšaj protiv javnog reda i mira s obilježjem nasilja, da nije isključen/a od strane komesara IPTF13 iz policijskih snaga, da nije smijenjen/a iz vojne službe od strane COMSFOR-a.</s><s>Certifikat za obavljanje poslova zaštite može steći ona osoba koja obavi odgovarajuću obuku za obavljenje navedenih poslova i položi ispit iz te obuke.</s><s>Program obuke utvrđuje federalni ministar unutrašnjih poslova u saradnji sa dekanom Fakulteta kriminalističkih nauka Univerziteta u Sarajevu.</s><s>Organiziranje i izvođenje obuke obavlja Federalno ministarstvo unutrašnjih poslova i Fakultet kriminalističkih nauka Univerziteta u Sarajevu.</s><s>3 FIZIČKA ZAŠTITA</s>
<s>Poslove fizičke zaštite obavljaju čuvari tako što neposredno poduzimaju ovim zakonom dopuštene mjere, radi sprečavanja i otkrivanja štetnih pojava i protivpravnih radnji koje mogu nanijeti štete imovini ili ugroziti život ili tijelo osoba koje su predmet zaštite.</s><s>Agencija koja se bavi fizičkom zaštitom može u ovu svrhu posjedovati vatreno oružje14 (kratke cijevi) za najviše 1/5 svog osoblja.</s><s>Pomenuto oružje čuvari nose u svrhu samoodbrane.</s><s>Čuvari koji obavljaju poslove fizičke zaštite objekata, prostora i imovine ovlašteni su za poduzimanje slijedećih radnji: upozoriti osobu da se udalji sa prostora ili objekta koji se štiti a radi se o neovlaštenom pristupu, spriječiti neovlaštenom licu ulaz u prostor ili objekat koji se osigurava, zadržati osobu koja je zatečena u vršenju krivičnog djela na štićenom objektu do dolaska policije, spriječiti neovlašten ulazak, odnosno izlazak, vozila ili lica s prtljagom iz čuvanog prostora te pregled tih vozila.</s><s>U slučaju zadržavanja lica, čuvar je dužan sačiniti zapisnik i odmah o tome obavjestiti policiju i upoznati je sa razlozima zadržavanja.</s><s>U obavljanju svojih poslova čuvar može upotrijebiti i fizičku silu samo ako na drugi način ne može odbiti protupravan napad i neposredan napad kojim se ugrožava njegov život ili život osoba koje štiti.</s><s>Naravno ovaj napad podrazumjeva i uništenje, oštećenje ili otuđenje imovine koja se štiti.15 Upotreba fizičke snage podrazumjevala bi korištenje zahvata koji se koriste u vještini odbrane radi savladavanja otpora osoba koje fizički napada čuvara ili osobu, odnosno imovinu koju čuvar štiti.</s>
<s>Čuvar koji je ovlašten da prilkom obavljanja poslova iz svoje nadležnosti nosi vatreno oružje može prilikom obavljenja tih poslova upotrijebiti vatreno oružje samo kad je to nužno radi zaštite života lica koje čuva ili svoga života te ako se neposredni protivpravni napad prema njemu ili štičenoj osobi nije mogao odbiti upotrebom fizičke snage, odnosno nije mogao na drugi način odbiti neposredan napad na imovinu koja se štiti.</s><s>Prilikom obaveze upozorenja, prije nego li je neposredno upotrijebio vatreno oružje, čuvaru je zabranjeno pucati u svrhu upozorenja.16 Nakon što upotrijebi zasebno varnostna sekcija</s>
<s>Elmedin Muratbegović vatreno oružje, čuvar je obavezan sačiniti pismeni izvještaj i podnijeti ga odgovornoj osobi u agenciji.</s><s>Odgovorna osoba agencije, u što kraćem roku, proslijeđuje izvještaj o upotrebi fizičke snage ili vatrenog oružja prema nadležnom tužiteljstvu i kantonalnom organu unutrašnjih poslova.</s><s>4 TEHNIČKA ZAŠTITA</s>
<s>Poslovi tehničke zaštite, prema odredbama ovog Zakona, obavljaju se putem tehničkih sredstava za sprečavanje protivpravnih radnji koje su usmjerene prema osobama ili imovini koja se štiti a odnose se na: protivprovalne, protivprepadne, protivdiverzijske tehnike; zaštitu ljudi i čovjekove okoline; zaštitu podataka i dokumentacije; zaštitu nedopuštenog pristupa u štičeni prostor; zaštitu od unošenja eksplozivnih, jonizirajućih i drugih opasnih stvari, zaštitu od iznošenja, odnosno otuđenja štićenih predmeta i stvari; Ovakva vrsta zaštite provodi se na području štićenog područja, štićenih zgrada i drugih objekata kao i u pratnji i osiguranju prilikom prevoza štićenih osoba, novca, vrijednosnih papira i dragocjenosti uopšte; Vrste tehničkih naprava, sredstava, opreme i zaštitnodojavnih sredstava koja je dozvoljeno koristiti za obavljenje poslova tehničke zaštite propisuje Federalni ministar unutrašnjih poslova.17</s>
<s>Lica koja neposredno obavljaju poslove fizičke i tehničke zaštite dužna su posjedovati službenu iskaznicu koju osigurava agencija.</s><s>Iskaznicu, na zahtjev agencije, izdaje kantonalni organ unutrašnjih poslova, a njen oblik i sadržaj propisuje Federalni ministar unutrašnjih poslova.</s><s>Na isti način, ova lica moraju nositi i službenu uniformu, koja prema boji, kroju i oznakama ne smije biti jednaka uniformi policije niti uniformi drugog državnog organa.</s><s>Ova uniforma može se nositi samo u slučajevima neposrednog obavljanja poslova na osnovu izdatog radnog naloga Ovim zakonom obuhvaćene su i neke odredbe koje tretiraju obligaciju na organiziranje službe zaštite.</s><s>Prema tim odredbama, sve pravne osobe koje obavljaju poslove u vezi sa radioaktivnim stvarima, nuklearnim gorivom, otpadom i drugim, za ljude i okolinu, opasnim materijama i sredstvima, odnosno koji se bave čuvanjem arhiva i druge dokumentacije koja predstavlja kulturno naslijeđe od značaja za nauku, historiju, dužna su organizirati unutrašnju službu zaštite.</s><s>Ovakva zaštita podrazumjeva alternativno ili vlastitu službu zaštite ili zaključenje ugovora sa privatnom agencijom.</s><s>5 EVIDENCIJE</s>
<s>Navedene odredbe ne bi imale svrhu postojanja bez tačno određenih nivoa evidencija koje je neophodno ažurirati u toku pomenutih aktivnosti.</s><s>Ova djelatnost kvalitativno je podijeljena na tri nivoa.</s><s>Prvi predstavlja Federalno ministarstvo unutrašnjih poslova koje vodi računa o evidencijama o: osobama kojima je izdat certifikat za obavljanje poslova fizičke i tehničke zaštite, izdatim posebnim odobrenjima za pratnju i prevoz novca, vrijednosnih papira i slično, saglasnosti za nabavku vatrenog oružja;</s>
<s>Kantonalni organi unutrašnjih poslova vodi evidenciju o: agencijama kojima je izdato odobrenje za rad, pravnim osobama kojima je izdata saglasnost na akt o organiziranju unutrašnje službe zaštite, osobama kojima je izdata službena iskaznica, odobrenjima za nabavku vatrenog oružja za potrebe agencija te sklopljenim ugovorima..</s>
<s>Agencija, odnosno pravna osoba koja ima vlastitu službu zaštite, vodi evidenciju o: zaposlenim licima (posebno za fizičku i tehničku zaštitu), vatrenom oružju nabavljenom za potrebe lica koja neposredno osiguravaju štićena dobra, licima koja su zadužena za službene uniforme, objektima i prostorima koji se štite tehničkom zaštitom; Generalni nadzor nad radom ovih agencija vrši Federalno ministarstvo i kantonalni organi unutrašnjih poslova.</s><s>U obavljanju poslova inspekcijskog nadzora inspektor može privremeno, do roka predviđenim za otklanjanje utvrđenih nepravilnosti, rješenjem zabraniti agenciji obavljenje poslova fizičke i tehničke zaštite.</s><s>Ovakav postupak predviđen je u slučajevima kada se utvrde teži propusti prilikom implementiranja zakonskih propisa, kada se obavlje djelatnost koja upisom u sudski registar agencije nije predviđena, ako su angažirane osobe za rad bez propisanog certifikata, da nema odobrenja za rad agencije te ako nije zaključen ugovor o radu u pisanoj formi;</s>
<s>Obuka čuvara sastoji se od teorijskog i praktičnog dijela a provodi se prema programu obuke.</s><s>Obuka traje 50 nastavnih sati, od čega je 40 sati teorijski dio a 10 sati praktični dio obuke.</s><s>Obuku čuvara provode Federalno ministarstvo unutrašnjih poslova, Fakultet kriminalističkih nauka i kantonalna ministarstva unutrašnjih poslova.</s><s>O završenoj obuci za čuvara kantonalno ministarstvo izdaje potvrdu.</s><s>Potvrda se se ne izdaje u slučajevima kada kandidat nije odslušao teorijski dio obuke i nije s uspjehom završio praktični dio obuke.</s><s>Nakon završene obuke kandidat polaže stručni ispit.</s><s>Uz zahtjev za polaganje stručnog ispita prilaže se i potvrda o završenoj obuci, propisanoj ovim pravilnikom.</s><s>Stručni ispit se polaže pred ispitnom komisijom Federalnog ministarstva unutrašnjih poslova.</s>
<s>Stručni ispit se sastoji od usmene provjere znanja iz teorijskog dijela obuke.</s><s>Uspjeh kandidata na ispitu ocjenjuje se ocjenama: «položio», «položio s odlikom» ili «nije položio».</s><s>Kandidat se ocjenjuje ocjenom «položio» ako je pokazao zadovoljavajuće znanje, a ocjenom «položio s odlikom» ako je pokazao izvrsno znanje iz svih predmeta teorijskog dijela programa obuke.</s><s>Kandidat koji na stručnom ispitu ne zadovolji iz najviše dva predmeta, stiče pravo na polaganje «popravnog ispita» u roku koji odredi ispitna komisija.</s><s>Rok za polaganje «popravnog ispita» ne može biti duži od dva mjeseca od dana polaganja ispita.</s><s>Kandidat koji je ocjenjen ocjenom «nije položio» može pristupiti ponovnom polaganju ispita najranije 30 dana od dana zadnjeg polaganja.</s><s>Kandidatu koji je položio stručni ispit, ispitna komisija izdaje certifikat.</s>
<s>Uvodne kolokvijalne teme ( 4 nastavna sati) Sigurnosni sistem Bosne i Hercegovine; Ljudska prava i temeljne slobode;</s>
<s>Upotreba sredstava i uređaja tehničke zaštite ( 2 nastavna sata) Odabrana poglavlja iz kriminalistike ( 6 nastavnih sati) Vještine komuniciranja ( 4 nastavna sata) Odabrana poglavlja iz Krivičnog prava ( 3 nastavna sata) Držanje, nošenje i pravilna upotreba vatrenog oružja ( 7 nastavna sata) Specijalna tjelesna obuka ( 8 nastavnih sati) Izvođenje gađanja vatrenim oružjem ( 2 nastavna sata)19 7 ZAKLJUČAK</s>
<s>Opšti značaj i generalno-preventivni aspekt ovog Zakona ne treba posebno apostrofirati.</s><s>Sama činjenica da je veliki broj do sada zaposlenih u pomenutim agencijama, prije stupanja na snagu ovog Zakona, odustao već kod same formalne selekcije kandidata, prilikom provjera u krivičnim evidencijama, govori sam po sebi o značaju ovog projekta.</s><s>Privatni sektor sigurnosti zasigurno predstavlja veliku perspektivu ravoja BH društva uopšte.</s><s>Podizanje sigurnosne kulture građana na viši nivo jedan je od zadataka koji stoje pred BIH.</s><s>Ovaj korak, možda ne toliko veliki, predstavlja pionirski pokušaj uređenja jedne latentno opasne sfere koja vrlo lako može izmaći kontroli zvaničnih organa.</s>
<s>U perspektivi, nakon donošenja novih odredbi u krivičnom zakonodavstvu BIH (materijalnom a posebno procesnom dijelu) moglo pristupiti izradi i Zakona o detektivskoj djelatnosti kao jednoj kvalitativno osjetljivijoj djelatnosti koja, u sigurnosno-legioslativnom smislu, nesumnjivo predstavlja korak naprijed u procesu evropskih integracija. zasebno varnostna sekcija</s>
<s>1 SAD – mnogobrojna preduzeća za pružanje usluga zaštite (Pinkerton Agency..); GERMANY – još od 1901. godine počinju s radom neka preduzeća koja pružaju usluge ove vrste ali tek 1927. se 2 Pod navedenim pojmom su u SAD označavali samostalne i vlasničke komercijalne organizacije koje su u svoju djelatnost uključivale istraživanje, osiguranje osoba i imovine, otkrivanje i istraživanje kriminaliteta… (Dictionary of Criminal Justice Data Terminology, U.S. Department of Justice, 1991. 3 Samo u Sarajevu, prema podacima Kantonalnog suda bilo je registrovano (po različitim osnovama) petnaest agencija i to kao: DOO za pružanje usluga zaštite, traženja nestalih lica, posredovanje i zastupanje, privredno društvo za deminiranje, osiguranje lica i objekata, društvo za video-sigurnosne i druge sisteme zaštite, društvo za trgovinu sigurnosnom opremom itd..</s><s>4 Službene novine FBIH, god IX, br 50, 14.oktobar 2002. godine 5 Član 1, Zakon o agencijama za zaštitu ljudi i imovine (Službene novine FBIH, god IX, br 50, 14.oktobar 2002. godine)</s>
<s>14 U smislu ovog zakona, pod vatrenim oružjem kratke cijevi smatra se oružje čija cijev ne prelazi dužinu od 20 cm, a cijela dužina oružja 30 cm, koje se automatski puni nakon svakog ispaljenog metka te koje ispaljuje samo jedan metak jednim pritiskom na obarač.</s><s>Kalibar ovog oružja ne smije preći 9 mm I ne smije posjedovati prigušivač 15 Član 23, Zakon o agencijama za zaštitu ljudi i imovine (Službene novine FBIH, god IX, br 50, 14.oktobar 2002. godine)</s>
<s>18 Pravilnik o obuci radi sticanja certifikata za obavljenje poslova fizičke ili tehničke zaštite ljudi I imovine – Službene novine, god IX-br 54, 02.11.2002. godine 19 Gađanje sa 8 komada streljiva (3 probna + 5 za ocjenu) u stojećem stavu - Distanca 10 m - Meta kružna 50x50 cm - Kandidat je uspješno izveo praktično gađanje ukoliko je od 5 komada streljiva postigao najmanje 3 pogodka u propisanu metu LITERATURA</s>


<s>Govoriti o korupciji, tako kompleksnoj i polivalentnoj pojavi, posebice u tranzicijskoj i postratnoj zajednici, poput Bosne i Hercegovine, bremenitoj krupnim problemima ekonomske, političke, socijalne, itd. naravi, i kao takvoj u dobroj mjeri vulnerabilnijoj od nekih drugih kolektiviteta, doista je teško.</s><s>U takvom, najprije, socijalnom i ekonomskom ambijentu, poduzeti efikasne i produktivne mjere borbe protiv pošasti koja prijeti samim temeljima demokratije i jednakopravnosti, i više je nego teška zadaća.</s><s>Bilo bi neozbiljno očekivati redukciju koruptivna ponašanja na razinu njezina potpuna absensa (što je uostalom slučaj sa kriminalitetom općenito), ali sa BiH se, nažalost, dešava upravo opozitno: konzultirajući provedene studije, dolazi se do porazna zaključka da je BiH zajednica u kojoj korupcija izlazi iz sistema kontrole i prijeti postati sveprisutnim, gotovo konformnim modusom operandi i vivendi.</s><s>1 Intencija je autorâ ovoga referata ukazati na neke aspekte fenomenologije korupcije, koji se baziraju na aktualnim studijama (provedenim u zadnjih par godina, pa makar se radilo o poglavito tzv. policy relevant studijama) u BiH, ali se osvrnuti i na poduzete antikorupcijske inicijative u Bosni i Hercegovini.</s><s>Ključne riječi: korupcija, tranzicija, značajke koruptivnog ponašanja, strategije suzbijanja.</s>
<s>Korupcija se ne može denotativno odrediti, kako je to slučaj sa drugim oblicima protupravnog ponašanja.</s><s>Korupcija je, naime, višeobrazan, polivalentan (heterogen u svojim pojavnim oblicima) i ambivalentan fenomen (različiti stavovi ljudi glede onoga šta je korupcija).2 Korupcija je, naime, i pravni i moralni prekršaj.3 Korupcija je općeljudski, antropološki, psihološki, sociološki, religijski, moralni, gospodarski, politički i tek naposljetku pravni problem (Derenčinović, 2001: 33).</s><s>Ona je i „...patološka pojava, sustavna aberacija...nemoralna i štetna za političku konstituciju društva.“ (Kregar, 1999: 91).</s><s>Rasprave o njezinoj rasprostranjenosti, uzrocima, oblicima pojavnosti, strategijama suzbijanja čine se življim i aktualnijim nego ikada.</s><s>Međutim, kao što je to slučaj i sa drugim formama kriminaliteta koje se ne nalaze u domeni tradicionalnog (posebice sa organiziranim kriminalitetom, s kojim korupcija stoji u najtješnjoj svezi), tako i u pogledu koruptivnih praksi ne postoji konsenzus koje oblike kažnjivih ponašanja obuhvata, i ono što je za korupciju karakteristično, je li ona isključivo (protu) pravni fenomen, (i) ili pak forma socijalne patologije.</s><s>Mišljenja smo (kao i neki drugi autori: Kregar, 1999; Anžič i Sotlar, 2000; Derenčinović, 2001), da se radi o formi socijalne patologije.</s><s>Na ovom ćemo mjestu (djelomice i zbog navedenih stanovišta ispitanika u istraživanjima u BiH) napraviti malu digresiju i razmotriti stajalište jednog od klasika kriminološke i sociološke misli uopće, Emile Durkheima.</s><s>Po Durkheimu, naime, neki kvalitet zovemo patološkim na temelju toga da li odstupa od prosjeka (što je, opet, teško utvrditi radi relativnosti ljudskih stavova glede toga šta je prosječno i općenito, a šta ne) i njegove korisnosti.</s><s>Korisnost je, čini se, onaj momentum koji čini neku činjenicu patološkom: „...da bi se činjenicu odredilo kao normalnu, valja vidjeti je li ona nužna ili korisna u odnosu na normalni tip...</s><s>Pojam korisnoga nadilazi pojam normalnoga; on je u odnosu na potonji to što je rod za vrstu.“ (Durkheim, 1999: 69).</s><s>Kriterij, dakle, kvalifikacije nekog faktuma normalnim ili patološkim jest njegova korisnost i funkcionalnost, a ne moralna osuda ili činjenica da se radi o pravno kažnjivom ponašanju, koje bi onda, po inerciji, trebalo ulaziti u korpus društveno patoloških fenomena.4 „Tko funkciju koristi za osobni probitak, ugrožava sam temelj struktura vlasti i ekonomije“ (Kregar, 1999: 5).</s><s>Korupcija, naime, šteti redovitim, poglavito političkim i ekonomskim procesima u društvu, narušava legitimitet vlasti, jasno lišava zemlju njezinih potencijala i dovodi do kriminološka in penološka sekcija</s>
<s>UVOD stanja opće nesigurnosti, dezorganiziranosti i nepovjerenja u zakone i vlast. „...</s><s>Za korupciju se smatra da odvraća ulaganja, potkopava dobru vladavinu, iskrivljuje državnu politiku i vodi zloporabi resursa...“(Doig i Theobald, 2000: 1).5 Ne želeći stoga dalje ulaziti u rasprave o korisnosti ili normalnosti, zaključit ćemo da korupcija jest definitivno fenomen koji ima poglavito negativne konzekvente, i akcesija eventualnih benignih atributa ovoj pojavi činila bi se potpunom nesuvislošću u svakom smislu (opaske o eventualnoj pozitivnoj funkcionalnosti koruptivna ponašanja, pogledati Derenčinović, 2001).</s>
<s>Još bi nam se u ovom uvodnom dijelu valjalo osvrnuti na određenje korupcije.</s><s>Određenja korupcije postoji gotovo koliko i onih koji se bave njezinim istraživanjem.</s><s>Sve bi se, pak, mogle podijeliti na pravne i vanpravne (sukladno percipiranju korupcije socijalnom patologijom ili isključivo pravnim fenomenom).</s><s>Kao što je već naznačeno, ne radi se o jednoznačno određenom terminu, nego o skupu ponašanja u čijem materijalnom (pojavnom) supstratu stoji instrumentalizacija pozicije zaradi protupravna probitka.</s><s>Svjesni smo toga da ovako definiran pojam ostavlja prostora za supsumciju pod pojam korupcije i nekih drugih pojava koje nemaju potrebnu esenciju korištenja položaja u nezakonite svrhe.</s><s>No, po nama, differentia specifica korupcije od drugih formi protupravnog i društveno patološkog ponašanja, jest neredovito, neordinarno (po poglavito pravnim uzusima) obavljanje povjerene dužnosti (u privatnom ili javnom sektoru), koje za svrhu ima vlastitu ili tuđu korist, bilo materijalne ili ine prirode.</s><s>Na taj je način moguće izvršiti razlikovanje korupcije od recimo obične krađe ili primanja dara u službi: upravo je element nelegitimna utjecaja na redovito obavljanje službe onaj materijalni momenat koji ju odvaja od navedenih ili inih formi kriminala.</s><s>No, svakako da ostaje suditi u svakom slučaju in concretum da li se radi o ponašanju koje po svojim formalnim, objektivnim, ali i subjektivnim elementima (svijest i namjera kao bitan osnov kaznene odgovornosti za kaznena djela korupcije) odgovara značajkama koruptivna ponašanja.6 1.1 Kratak historijski, politički i ekonomski background BiH Bosna i Hercegovina egzistira kao entitet i politička činjenica sui generis, kao region specifična identiteta već deset stoljeća.</s><s>U ovom dugom periodu ona je taj svoj identitet mjenjala, ali vječito opstajući kao specifičan faktum međunarodne zbilje.</s><s>Najzad je svoju neovisnost obnovila marta 1992 godine; iste godine u aprilu stekla je međunarodnopravno priznanje većine europskih država, a u članstvo UN-a je primljena u maju 1992.</s><s>Nakon stravične ratne traume koja je opustošila ionako ekonomski nerazvijenu državu (BiH je pored Makedonije, bila najsiromašnija republika bivše Jugoslavije), odnijela stotine tisuća života i jednako toliko doživotno traumatizirala (u svakom smislu), u BiH je i danas situacija sve osim progresivne.</s><s>BiH još uvijek nije dostigla nivo prijeratnih ekonomskih kapaciteta (sic!), BiH se i dalje nalazi među tranzicijskim zemljama sa najnižim bruto domaćim proizvodom po glavi stanovnika (Transparency International BiH ŠbĆ, 2004: 28), još uvijek je nacija, etničko i religijsko primarna politička kategorija, još uvijek nam predstoji put tranzicije od ranijih privrednih tijekova na one sa tržišnim značajkama (iako bi neki htjeli nazvati ono što imamo europskim modelom: čini se da smo još daleko od zaživljavanja ravnopravne tržišne utakmice kakva postoji u zapadnim demokratijama): još nam dakle predstoji tranzicija uma na sustav vrijednosti europskih država, kojom se barem geografski smatramo, te proklamiramo strategijskim ciljem postati dijelom europskih političkih i ekonomskih asocijacija.</s><s>Dobrim dijelom je postojeće stanje rezultat kompromisa koji su napravljeni da bi se zaustavio rat.</s><s>Najveći problem za BiH, pored političkih previranja, sa kojima stoji u direktnoj vezi, jest inertan ekonomski napredak.</s><s>Ovo je razlog velike stope nezaposlenosti u društvu (preko 40 %), koja se redovito stavlja na prvo mjesto problema sa kojima se BiH suočava.</s><s>S druge strane, nezaposlenost i siromaštvo građani BiH doživljavaju kao osnovne uzroke koruptivnog ponašanja u BiH društvu (Transparency International BiH ŠaĆ, 2004: 38).</s><s>BiH je pored balasta najrazličitije naravi, naslijedila iz bivše države i glomazan birokratski aparat, te ju, pored ovoga, karakteriziraju i: još uvijek nedefinirana vlasnička prava u državi; ogroman vanjski dug; ogroman trgovinski deficit; neadekvatna privatna inicijativa; niska razina stranih ulaganja; netransparentnost rada političkih i sudskih Darko Datzer, Irma Deljkić</s>
<s>UVOD dužnosnika, itd., dakle, još uvijek jako puno problema na makro razini sa kojima se BiH zajednica suočava, a koji svaki na svoj način, doprinose nivou, oblicima i posljedicama socijalne patologije i kriminaliteta, te dakako i korupcije.</s>
<s>Jasno je da je korupcija omniprezentna; ona nije ekskluzivitet epohe ili regiona, postojala je i bit će činjenicom u svim dijelovima svijeta.</s><s>To dakako vrijedi i za BiH.</s><s>Korupcija je zasigurno bila prisutna i u BiH i prije dešavanja s početka zadnjeg desetljeća prošlog milenija.</s><s>Međutim, BiH je iskusila ono što druge zemlje tranzicije nisu: istodobno prelazeći iz socijalističkog društvenoekonomskog ustroja, centralistički vođene ekonomije u demokratske i liberalno-tržišne tijekove, ona je i bila žrtvom stravična ratna konflikta.</s><s>To je dodatno učinilo stvari još kompleksnijim, i očito onemogućilo integraciju zemlje u evropske trendove za dug period vremena.</s><s>Istodobno je i stvorila ambijent procvata korupcije, kojoj je stanje društvene dezorganiziranosti i anomije iznimno plodno tlo.</s><s>Stoga nam valja primjetiti da je stanje u BiH, najblaže rečeno, daleko od sjajnog, te da BiH, ukoliko želi napredovati, mora poduzeti sveobuhvatnu inicijativu revitalizacije postojećih i stvaranja novih društvenih kapaciteta, u kojem procesu borba protiv korupcije predstavlja značajan segment napretka.</s><s>1.2 Rasprostranjenost i značajke korupcije u BiH „O raspostranjenosti korupcije u svijetu teško je govoriti s obzirom da ne postoje pouzdani i provjerljivi podaci kao ni metode mjerenja raspostranjenosti njezinih pojavnih oblika.</s><s>Korupciju je teško kvantificirati“ (Derenčinović, 2001: 45).</s><s>U BiH, po podacima Transparency Internationala, „u određenim profesijama, institucijama i organizacijama koje predvode veoma dugačku listu, obim korupcije dosiže tzv. nivo 'zarobljene države'“ (Transparency International BiH ŠbĆ, 2004: 22).7 Studijâ koje se sa različitih apekata bave koruptivnim ponašanjem u Bosni i Hercegovini ima, u zadnjih par godina, poprilično.</s><s>Međutim, većina ih se suočava sa ozbiljnim metodološkim ograničenjima, tako da je jako teško govoriti o znanstveno utemeljenom istraživanju ovog fenomena.</s><s>Imajući u vidu da za iole zaokruženu sliku o kriminalitetu trebamo konsultovati kako oficijelne statistike državnih organa (statistiku policijskih organa, tužilaštava, te sudsku: dakle, kompletan sustav kaznenog pravosuđa), tako i tzv. viktimizacijske studije, te studije o samoprijavama (o prednostima i nedostacima svakog od njih postoji znatna literatura: između ostalih, i Conklin, 2001: 32-55), aproksimacija rasprostranjenosti kriminaliteta uopće, a posebice korupcije, u BiH je zbog političkih rješenja i specifična teritorijalno-administrativnog ustroja države utoliko teža što: Uslijed kompleksna ustroja države, i odgovarajuće organizacije izvršne i sudske vlasti, ne postoje jedinstvene evidencije policijskih organa o prijavljenim kaznenim djelima korupcije; ne postoje (ili postoje, ali se podaci ne dostavljaju, što se na kraju svodi na isto), jedinstveni registri slučajeva koji se nalaze pred tužilaštvima (bilo u fazi istrage, bilo nakon potvrđivanja optužnice), niti jedinstvene statistike sudskih organa.</s><s>Zbog podijeljenih nadležnosti između države Bosne i Hercegovine, entiteta i kantona (okruga), kao oblika regionalnog (lokalnog) ustroja i bitna elementa decentralizacije državne vlasti, vrlo je teško doći do sveobuhvatnih podataka.</s><s>Ovo je jedan od krupnih nedostataka organizacije svih kategorija i razina vlasti u BiH, te zbog svojih disfunkcionalnih efekata, zahtijeva urgentne modifikacije.</s><s>Viktimizacijske studije su u BiH doduše provođene od 2002 godine, ali uglavnom na lokalnim razinama, pri tome se baveći vrlo malo netradicionalnim oblicima kriminaliteta, tako da podataka o koruptivnim protupravnim ponašanjima u ovom smislu zapravo i nema.</s><s>S druge strane, različite su domaće i strane organizacije provodile studije, stvarajući činjenični supstrat koji bi donekle imao karakter viktimizacijske studije, ali ne one koje udovoljava kriteriju znanstvene.</s><s>Stoga je i njihova uporaba ograničena i treba se uzeti sa popriličnom dozom rezerve, poglavito zbog metodoloških nedostataka.</s><s>Studije samoprijave (samooptuživanja), kao oblik prikupljanja podataka o kriminalitetu, još nisu provođene na teritoriju BiH, ali će prva najvjerojatnije biti poduzeta do kraja 2005 godine, tako da se nadamo da ćemo u skoroj budućnosti imati i podatke ovakve naravi, te da ćemo upotpuniti sliku o kriminalitetu općenito, te dakako i korupciji. kriminološka in penološka sekcija</s>
<s>Stoga je moguće samo uz velike rezerve govoriti o fenomenu korupcije u BiH.</s><s>Ubrzo nakon rata u BiH, koja je najveći konzument stranih donacija u regionu, postalo se svjesno da ogromne sume novca odlaze u nezakonite svrhe, kao rezultat pronevjera i koruptivnih praksi domaćih dužnosnika.</s><s>Ovo je uzrokovalo da se vrlo brzo poduzmu studije procjene ekstenzije i oblika korupcije, tako da je još 1998 Transparency International izradio Preliminarni izvještaj o stanju u BiH; USAID je iste godine sponzorirao procjenu situacije koju je poduzeo am. advokat Stephen A. Mansfield; CAFAO program Europske komisije je izradio više izvješća o korupciji i prijevarama u BiH tijekom 1997 i 1998.</s><s>Treba pomenuti i izvješća i ocjene: Igranje sa sudbinom: Bosna i Hercegovina bez vladavine zakona (International Crisis Group, 2002, Izvještaj br. 127); Uređivanje organa reda: Dalji plan reforme u BiH (International Crisis Group, 2002, Izvještaj br. 130); Prosecuting Corruption: A Study of the Weaknesses of the Criminal Justice System in BiH (United Nations Mission in Bosnia and Herzegovina, Thematic Report 8, 2000); Anticorruption in Transition: A Contribution to the Policy Debate (World Bank, 2000); Bosnia and Herzegovina: General Assessment Report (Stability Pact Anti-Corruption Initiative, 2001); Evaluation Report on Bosnia and Herzegovina (GRECO, 2002, Izvještaj 10E).</s>
<s>Pored ovoga su, i domaći su parlamenti u par navrata organizirali Komisije za evaluaciju situacije u svezi sa koruptivnim praksama, ali ove Komisije, dijelom i zbog izloženih nefunkcionalnih rješenja, nisu ispunile cilj s kojim su osnovane.</s><s>Zaključci svih ovih studija su uglavnom ukazivali na visok stupanj korupcije u svim razinama vlasti, kao i u svim sektorima javne službe.</s><s>Tako u Izvješću USAID iz 1998 stoji: „Bankovne prijevare, carinske prijevare, poreske prijevare, prijevare u svezi sa javnim nabavkama, mito, iznuda i aktivna mreža organiziranog kriminala snažno potkopava ekonomske i demokratske reforme.</s><s>Gubici koji proizilaze iz prijevara i korupcije su ogromni, ali ne mogu biti kvantificirani zbog nedostatka transparentnosti u vladinim i poslovnim operacijama.“ (u GRECO, 2002: 5).</s><s>U istraživanju Svjetske Banke se iznosi: „...gotovo polovica tvrtki u BiH plaćaju mito javnim dužnosnicima da bi izbjegli poreze i pravila, kao i doprinose na temelju privatnih interesa političkim strankama.</s><s>Druge koruptivne prakse koje utječu na poslovno okruženje su prodaja sudskih i arbitražnih odluka i prodaja predsjedničkih uredaba i parlamentarnih glasova (za oko 30 % tvrtki)“ (u GRECO, 2002: 5).</s><s>Mi ćemo u ovom kratkom pregledu navesti statističke podatke za Federaciju BiH, a zatim pozorniju pažnju obratiti na već pomenuti Diagnostic Survey Svjetske Banke, te na istraživanja Transparency International BiH, koji je svoju poznatu Studiju percepcije korupcije poduzeo 2002 i 2004 godine.8</s>
<s>Prava se slika o pojavnim oblicima korupcije u BiH, nažalost, ni u kom slučaju ne može steći na temelju zvaničnih podataka.</s><s>Oni ili ne postoje, ili nisu dostupni.</s><s>Stoga uvijek iznova ističemo nefunkcionalnost ustroja BiH organa.</s><s>9 Konzultirajući dostupne statističke podatke za Federaciju Bosne i Hercegovine (za BiH na državnoj razini, napominjemo, podaci ne postoje, odnosno podaci iz druga BiH entiteta, Republike Srpske, nisu dostupni) brojke u svezi sa kaznenim djelima sa elementima korupcije, izgledaju sljedeće: Darko Datzer, Irma Deljkić</s>
<s>Izvor: Statistički godišnjak Federacije Bosne i Hercegovine 2004 i Statistički bilten (2004) Prijavljene, optužene, i osuđene punoljetne i maloljetne osobe i privredni/gospodarski prijestupi u Federaciji Bosne i Hercegovine u 2003.</s>
<s>Nažalost, niti Statistički godišnjak Statističkog zavoda Federacije BiH, niti njegovi Statistički bilteni (kao ni zvanični kontakti i obraćanja ovom Zavodu) ne osiguravaju npr. podatke koja djela preovladavaju u strukturi korupcijskih delikata, koja je struktura počinioca, kakve su sankcije izrečene onima za koje se utvrde da su kazneno odgovorni, itd.</s><s>Sirovi brojevi (o glavi kaznenih djela podmićivanja i dr., ne i za pojedine delikte) kojima raspolažemo očito nisu upotrebljivi sa stanovišta iole ozbiljnijeg zaključivanja o strukturi i dinamici korupcijskog kriminaliteta, niti za eventualne komparacije sa drugim državama.</s><s>Nama stoga daljnja elaboracija ove problematike sa stanovišta zvaničnih statističkih podataka nije moguća, te zbog činjenice da raspolažemo samo segmentom podataka o ovoj oblasti kriminaliteta, niti validna za državu BiH.10 Istraživanja koje su poduzele neke strane i domaće nevladine organizacije donekle su upotrebljive sa stanovišta analize (specifičnih) pojavnih formi korupcije u Bosni i Hercegovini, ali i njezinih značajki općenito.</s>
<s>Diagnostic Survey Svjetske Banke (World Bank, 2001) vrši podjelu korupcije u BiH na korupciju na visokoj razini, te na administrativnu.11 U istoj studiji se navodi da glavne značajke korupcije u BiH glase: visok stupanj zabrinutosti javnosti sa korupcijom; nizak stupanj javnog povjerenja u vlade; korupcija na visokoj razini; neefikasnost javne administracije, reflektirane u široko rasprostranjenom podmićivanju javnih ureda; poremećeni poslovni ambijent; značajno opterećenje na siromašna domaćinstva, pogoršavajući oskudnost i nejednakost (World Bank, 2001: 12).</s><s>Gotovo se 100 % respondenata (sic!) izjasnilo da korupcija u BiH postoji, te preko polovice svake od kategorija ispitanika drži da je korupcija široko raspostranjena.</s><s>Daljnje značajke korupcije u BiH bi, prema ovoj studiji, bile: već pomenuta „Prodaja parlamentarnih glasova i vladinih uredaba zbog privatnih interesa“, koja je označena kao „najznačajnija prepreka za posao u BiH“ (World Bank, 2001: 18); „nezakonito finansiranje političkih partija“ je označeno kao „snažan indikator korupcije na visokoj razini“ (World Bank, 2001: 19); „19, 6 % respondenata koji su bili konzumenti usluga u zdravstvu, obrazovanju, policiji, sudstvu i nekim drugim institucijama, davali su mito (novac, darove, ili protuusluge) (World Bank, 2001: 28).</s><s>Od iznimne važnosti su podaci Diagnostic Survey-a Svjetske banke o pojavnim oblicima korupcije u BiH (posebice zbog činjenice da se radi o pitanjima sa otvorenim krajem).</s><s>Najzastupljeniji odgovori na pitanje: Što je, po vama, korupcija? bili su: „davanje mita“ (oko 80 % svih kategorija ispitanika); „zloporaba položaja radi stjecanja materijalne koristi ili neke druge prednosti“ (preko 55 % respondenata) i „preferencijalizam prijatelja ili rodbine“, odnosno kriminološka in penološka sekcija</s>
<s>„stjecanje dobiti prijevarom“, također sa značajnim procentima zastupljenosti odgovora (World Bank, Transparency International BiH (u daljnjem tekstu TI BiH) u svojoj „Studiji percepcije korupcije 2004“ navodi niz ponašanja za koje respondenti navode da po njima spadaju u pojavu korupcije: 1) Ponuditi novac saobraćajcu da vam ne uzme vozačku dozvolu; 2) Davanje novaca državnom činovniku radi umanjenja poreza; 3) Zloupotrebiti službeni položaj da bi svojoj privatnoj firmi obezbjedili dodatni profit; 4) Odavanje poslovnih informacija drugima u cilju sticanja lične koristi; 5) Koristiti veze da bi nekog bliskog oslobodili vojne obaveze; 6) Intervenisati kod nekog visokog činovnika da bi zaposlio vašeg rođaka; 7) Dati poklon ljekaru da bi posebno brinuo o vama; 8) Dodatna naknada advokatu za pomoć pruženu na sudu; 9) Ponuditi protivuslugu da bi se obezbjedilo odsustvo s posla; 10) Davanje predizbornih priloga političkim partijama; 11) Lično se obratiti opštinskom službeniku radi dobivanja građevinske dozvole (Transparency International BiH ŠaĆ, 2004: 20).</s>
<s>Ohrabrujuća je činjenica da je preko polovice respondenata označilo sve navedene situacije kao korupciju.</s><s>Ovo su uglavnom oblici administrativne (tzv. de minimis) korupcije.</s><s>Iznimke su kategorije „Odavanje poslovnih informacija drugima u cilju sticanja lične koristi“, i „Zloupotrebiti službeni položaj da bi svojoj privatnoj firmi obezbjedili dodatni profit“, koje bi se mogle tumačiti i u smislu korupcije na visokoj razini.</s><s>Interesantna je kategorija „Davanje predizbornih priloga političkim partijama“, koja se ne čini u prvi mah ponašanjem sa elementom korupcije, ali koja bi se mogla svrstati u tzv. posrednu korupciju, koju je teško razlikovati u odnosu na tradicionalnu.</s><s>U ostalim slučajevima se radi o manje-više jasnim aktima podmićivanja.</s><s>Uvjetno bi se ovi odgovori mogli podijeliti na dvije kategorije: tamo „gdje se interakcija osoba odmah tako usmjerava da obe strane ostvare određenu ličnu korist.</s><s>U drugu skupinu, nešto manje izraženih kategorija spadaju oni oblici korupcije gdje se koriste već postojeća poznanstva, ili položaj osobe, ili koji bar u predstojećem periodu donosi jednoj od strana određenu korist“ (Transparency International BiH ŠaĆ, 2004: 19).</s><s>Pogledamo li klasifikaciju koju iznosi Holz (Holz, 1998: 269), vidjet ćemo da njegova podjela na situacijsku i strukturalnu nalazi svoju primjenu i na ovom mjestu.</s><s>U pogledu raspostranjenosti i ostalih značajki korupcije u BiH, respondenti su se TI BiH istraživanja izjasnili da ih je 42 % bilo u prilici da dâ mito (od toga veliki broj su znali ustaljene „cjenovnike“); postoje i određeni silazni trendovi u stepenu korupcije u pojedinim oblastima (među ljekarima, policajcima, poreskim službenicima itd.); zabrinjava činjenica da se oko 20 % ispitanika izjasnilo o korupciji kao drugim najvećim problemom u BiH.</s><s>Uz ograničenja indeksa percepcije korupcije Transparency Internationala, ova se studija čini važnim izvorom podataka o koruptivnim praksama u BiH.</s><s>Jedna je konstanta, i pored različite koncipiranosti i svrhâ provedenih istraživanja, prisutna: BiH građani (većina) ipak prepoznaju disfunkcionalnost i štetnost koruptivnih praksi u BiH.</s><s>Neizostavno se nameće i zaključak da se radi o praksama koje su široko raspostranjene u svim oblastima društva.</s><s>No, izvjesne tendence (percepcije) reduciranja korupcije u BiH društvu, nazivanje određenih ponašanja njihovim pravim imenom, kao i trendovi smanjenja onih koji su spremni odbiti i osuditi koruptivno ponašanje, signal je da ipak postoje zdrave snage u društvu, i da se treba dalje boriti za perspektive BiH zajednice.</s><s>U nastavku slijedi pregled poduzetih antikorupcijskih mjera i inicijativa u Darko Datzer, Irma Deljkić</s>
<s>2 ANTIKORUPCIJSKE INICIJATIVE U BOSNI I HERCEGOVINI Iako je korupcija uveliko prisutna u Bosni i Hercegovini, domaća je vlast uložila malo truda da se istraži i spriječi korupcija, a razlog toga je nedostatak političke volje i podrške od većine političkih predstavnika vlasti u državi.</s>
<s>1997 godine Zastupnički i Dom naroda Federacije BiH osnovao je Komisiju koja bi se bavila problemom korupcije i identifikovala moguća područja korupcije.</s><s>Međutim, Komisija koja je počela funkcionisati 1998. godine nije imala dovoljno ovlasti kako bi radila efikasno, niti je bila u stanju da ostvari saradnju sa vladinim agencijama, pa je učinak izostao.</s><s>Formirana je i druga Komisija od strane predsjedavajućeg Predsjedništva BiH s ciljem da se istraže slučajevi prijevare i korupcije, ali ova Komisija nikada nije postala operativna.</s><s>Obzirom na ovakve neuspjele pokušaje državnih vlasti da se bore sa problemom širenja korupcije u oba entiteta, reagovao je Ured Visokog predstavnika Međunarodne zajednice u BiH(OHR) osnivanjem Odjeljenja za otkrivanje prijevara i korupcije u aprilu 1998. godine.</s><s>U februaru 1999 godine ovo Odjeljenje je predstavilo „Sveobuhvatnu anti-korupcijsku strategiju za Bosnu i Hercegovinu“, koja ima dvije razine: pojedinačni i sistemski pristup.</s><s>Pojedinačni pristup se odnosio na pružanje direktne podrške i pomoći lokalnim organima u istrazi i gonjenju slučajeva korupcije, prijevare i privrednog kriminala, dok sistemski pristup obuhvata četiri stuba: eliminacija mogućnosti, transparentnost i izvještavanje, kontrola i kaznene mjere, te edukacija i javna informisanost (na kojima počivaju instrumenti potrebni za utvrđivanje, izradu i provedbu izmjena u strukturi i postupcima vladinih organa u cilju značajnog smanjenja korupcije i pokretanja kampanje javne informisanosti) (OHR, 1999).</s><s>Predviđeno je da Strategija bude fleksibilan dokument, koji će biti podvrgnut reviziji i modifikacijama, odražavajući ono sto je naučeno u toku provedbe.</s><s>Ova Strategija, između ostalog, uticala je na izmjene krivičnog zakonodavstva u entitetima.</s><s>Naime, usvojeni su novi Krivični zakoni i za Federaciju BiH i Republiku Srpsku, Zakoni o krivičnom postupku, te je usvojena legislativa za pranje novca u Federaciji BiH.</s><s>Zahvaljujući dijelom i ovoj Strategiji.</s><s>Bosna i Hercegovina je potpisala i ratifikovala neke od najznačajnijih međunarodnih dokumenata koji tretiraju ovu oblast, a to su: Krivičnopravna konvencija o korupciji iz 1999, Građanskopravna konvencija o korupciji iz 1999, i Konvencija Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnog organiziranog kriminala iz 2000.</s><s>Nakon što je OHR 2002 godine restruktuiran, Odjeljenje za otkrivanje prevara i korupcije je promijenilo ime i sada glasi: Jedinica za borbu protiv kriminala i korupcije (ACCU).</s><s>Primarna nadležnost ove Jedinice je koordinacija i nadgledanje postupaka domaćih vlasti tokom krivičnih istraga i krivičnog gonjenja u slučajevima u kojima se radi o krivičnim djelima koja bi mogla predstavljati prepreku u provedbi Dejtonskog mirovnog sporazuma i ostalih značajnih procesa reformi.</s><s>Ova Jedinica predstavlja sredstvo za smanjenje uticaja kriminalnih radnji i korupcije na pozitivne procese u BiH.</s>
<s>Imajući u vidu činjenicu da je Jedinica za borbu protiv kriminala i korupcije sastavni dio OHR-a, vlade nemaju drugog izbora nego da sarađuju, dijelom i stoga što Visoki predstavnik ima mandat da smjenjuje zvaničnike bez obzira na njihovu funkciju.</s><s>Globalni program Ujedinjenih naroda protiv korupcije GPAC – Bosna i Hercegovina je član navedenog programa, koji je uspostavljen u toku 1999 godine, a iniciran je od Centra UN-a za međunarodnu prevenciju kriminaliteta.</s><s>Od 1999 do aprila 2004, ovaj program je svoje aktivnosti usmjerio najvećim dijelom na četiri ključna područja: (1) obezbjeđivanje tehničke asistencije zemljama članicama u jačanju njihovih zakonskih i institucionalnih anti-korupcijskih struktura; (2) podrška i servisiranje međunarodne grupacije „šefova pravosuđa“ u jačanju sudskog integriteta; (3) razvoj i distribucija antikorupcijskih politika i instrumenata; i (4) poboljšanje integracije antikorupcijske koordinacije.</s>
<s>Bosna i Herecegovina je pristupila GRECO programu u toku 2000. godine, koji ima isključivi zadatak uspostavljanja proceduralnih odredbi koje se tiču saradnje na suprotstavljanju korupciji.</s><s>GRECO program je sporazum država za borbu protiv korupcije, usvojen od strane Komiteta ministara Savjeta Evrope iz 1999. godine.</s><s>Kao rezultat učešća BiH u ovom programu treba pomenuti GRECO „Evaluation Report on Bosnia and Herzegovina“, iz 2003. kriminološka in penološka sekcija</s>
<s>SPAI- Antikorupcijska inicijativa Pakta stabilnosti - Bosna i Hercegovina je član Antikorupcijske inicijative Pakta stabilnosti (SPAI).</s><s>U Sarajevu je 2000, usvojen Sporazum i Akcioni plan Antikorupcijske incijative u okviru III radnog stola Pakta stabilnosti za jugoistočnu Evropu.</s><s>Ciljevi ove inicijative usmjereni su na poticanje saradnje policijskih i pravosudnih organa, zemalja potpisnica, u suzbijanju korupcije i organiziranog kriminala.</s><s>Prva faza provedbe inicijative je završena izradom izvještaja, po zemljama, u okviru svih pet stubova (usvajanje europskih i međunarodnih instrumenata; promocija dobrog upravljanja i pouzdanih javnih uprava; osnaživanje zakonodavstva i promocija pravne države; promocija transparentnosti i integriteta u poslovnim operacijama; razvitak aktivnog civilnog društva).</s><s>U drugoj fazi, sve zemlje sudionice predlažu prioritetne projekte koji bi trebali pronaći izvore finansiranja (Budimlić, Maljević i Muratbegović, 2004) U Sarajevu je 2003 uspostavljen Sekretarijat SPAI, koji, međutim, još uvijek nije u cjelosti profunkcionisao.</s>
<s>Program OCTOPUS- Radi se o programu protiv korupcije i organizovanog kriminaliteta, koji je osnovan od strane Evropske komisije i Vijeća Evrope 1996.</s><s>Bosna i Herecegovina je učestvovala, u ulozi posmatrača, u programu Octopus II, koji je realizovan od februara 1999 do decembra 2000.</s><s>Program Octopus II ima isključivo svrhu pružanja pravno-tehničke pomoći (savjetima, preporukama, edukacijom državnih službenika, provedbom seminara uz prethodno upoznavanje eksperata Vijeća Evrope sa stanjem nacionalnog zakonodavstva, organizacijom državne uprave, stanjem u sudskoj vlasti i sl.), za države članice Vijeća Evrope koje su bile zahvaćene procesom tranzicije društvenih i ekonomskih odnosa, u borbi protiv korupcije, organiziranog kriminaliteta i pranja novca.</s><s>Bosna i Hercegovina je uzela učešće i u projektu koji je lansiran od strane Savjeta Evrope pod nazivom “Program za borbu protiv korupcije i organiziranog kriminala u jugoistočnoj Evropi“ (PACO), koji bi se bavio ovim pitanjima, te doprinio Inicijativi SPAI i Inicijativi Pakta stabilnosti za borbu protiv organiziranog kriminala (SPOC).</s><s>Glavni cilj ovog projekta je da se unaprijedi primjena zakonskih propisa o konfiskaciji imovine koja potiče od organiziranog kriminala, korupcije i pranja novca.</s>
<s>Donatorske antikorupcijske inicijative – Donatorske organizacije koje su prisutne u Bosni i Hercegovini ( USAID, Savjet Evrope, UNDP, EU, Svjetska banka, SIDA, EC, OEBS, i dr.) takođe provode niz aktivnosti, kao što su: organizacija seminara, konferencija i obuke iz oblasti borbe protiv korupcije.</s>
<s>Što se daljih domaćih antikorupcionih inicijativa tiče, možemo reći da su se one uglavnom javljale u toku predizbornih kampanja, a radilo se uglavnom o antikorupcijskim komisijama pri uredima entitetskih vlada, kantonalnih vlada, itd.</s><s>Za sve njih je karakteristično da su ostale samo mrtvo slovo na papiru.</s><s>Entitetske vlade su u saradnji sa OHR-om usvojile strategije za borbu protiv korupcije na svom nivou, ali one nisu nikad implementirane.</s><s>Najbolji primjer ove političke neodgovornosti je i državni Akcioni plan borbe protiv korupcije iz 2000, koji je sačinilo Vijeće ministara BiH u saradnji sa Svjetskom Bankom i Uredom Visokog predstavnika (OHR).</s><s>Plan kojim se naglašava spremnost države da se obračuna sa nedozvoljenim pojavama u društvu, prezentovan je više puta, ali je nažalost u već dobro poznatom stilu ostao samo mrtvo slovo na papiru.</s><s>Zbog ovakve nesposobnosti domaćih vlasti, u sklopu svog mandata Visoki predstavnik se aktivno uključio u zakonodavni proces u BiH, i nametnuo neke od zakona koji su direktno povezani sa borbom protiv korupcije, poput Zakona o ministarskim i drugim imenovanjima Savjeta ministara BiH, Zakona o sukobu interesa BiH, Zakona o zaštiti svjedoka, itd.</s><s>Provedena je i reforma pravosuđa i zakonodavstva (od 2002), s ciljem uspostavljanja jakog sudskog sistema, te jasnih i funkcionalnih zakona.</s><s>Posljedica ove reforme je i to da su krivična djela korupcije pored entitetskih krivičnih zakona, propisana i Krivičnim zakonom Bosne i Hercegovine, pa sudsku nadležnost za ova pitanja ostvaruje Sud Bosne i Hercegovine, odnosno nadležnost za krivični progon ostvaruje Tužilaštvo Bosne i Hercegovine.</s><s>U okviru Tužilaštva BiH formirano je i posebno Odjeljenje za organizovani kriminal, privredni kriminal i korupciju.</s><s>Takođe, Državna agencija za istrage i zaštitu (SIPA), jeste institucija nominirana za otkrivanje i asistenciju u rasvjetljavanju krivičnih djela korupcije.</s><s>U okviru Ministarstva sigurnosti na državnoj razini postoji Odjel za organizovani kriminal, privredni kriminal i korupciju (koji bi trebao surađivati sa Tužilaštvom), koji međutim, do sada ima skromne učinke.</s><s>Poseban značaj ima Visoki sudski i tužilački savjet Bosne i Darko Datzer, Irma Deljkić</s>
<s>Imajući u vidu činjenicu da su nevladine organizacije od izuzetne važnosti za borbu protiv korupcije, 12 treba naglasiti da je u BiH počela sa radom nevladina organizacija Transparency International BiH.</s><s>Ova nevladina organizacija osnovana je 2001, a punu akreditaciju kao rezultat uspješnog djelovanja dobila je 2002.</s><s>U protekle tri godine Transparency International je razvio konkretne mehanizme za praćenje korupcije u BiH, mjerenje napretka u radu vlasti i informisanje javnosti kroz redovne izvještaje o korupciji.</s><s>Međutim, do danas, Transparency International je jedina antikorupcijska nevladina organizacija u BiH.</s><s>Iz svega proizilazi da nepostojanje antikorupcijskih strategija u Bosni i Hercegovini, odnosno neimplementiranje onih strategija koje su usvojene, te ne (ili slaba) operativnost vladinih istražnih agencija, predstavlja ozbiljnu prepreku borbi protiv korupcije u Bosni i Hercegovini.</s><s>Također, problem predstavlja i aplikacija postojećih mehanizama za borbu protiv korupcije.</s><s>Naime, Bosna i Hercegovina je usvojila veliki broj zakona (neki nametnuti i od strane OHR-a) koji su direktno povezani sa borbom protiv korupcije, ali je problem u njihovoj implementaciji i usklađenosti na različitim nivoima vlasti.</s><s>Kako bi poboljšala svoj kredibilitet, Bosna i Hercegovina mora stvoriti i implementirati što djelotvorniju državnu strategiju za borbu protiv korupcije, jer učešće isključivo u međunarodnim inicijativama i naporima u ovoj oblasti, koji su uglavnom ad hoc karaktera (bez snažne vlastite volje i riješenosti za provedbom zakona i dobre vladavine), ne predstavlja kvalitetno i trajno rješenje.</s>
<s>1 Prema podacima Svjetske Banke i njezina Diagnostic Survey-a provedenog 2000 godine, 73% ispitanika iz široke javnosti i 71% javnih dužnosnika u BiH doživljavaju korupciju kao dio kulture i mentaliteta.</s><s>Možemo li u tom smislu govoriti i o kulturi korupcije kao inherentnom dijelu moralnog i političkog života čovjeka današnjice, posebice u BiH?</s><s>2 Prema podacima Studije percepcije korupcije koju je poduzeo Transparency International BiH, oko 30 % ispitanika u BiH doživljava korupciju kao „nešto trajno i neuništivo ili nužno zlo koje može biti i korisno“ (Transparency International BiH ŠaĆ, 2004: 17).</s><s>Uz naprijed navedeno, ne ostaje nam drugo nego konstatirati da svijest glede njezine disfunkcionalnosti i destruktivnih efekata na, posebice, politički i ekonomski sustav u BiH, još nije razvijena.</s><s>3 „...</s><s>Za razliku od onih kaznenih djela koja se počinjaju bez osobitog moralnog odnosa prema kršenju zakona, primjerice kockanja, korupcija u svim svojim pojavnim oblicima implicira moralne 4 „Daleko od toga da su svi pojavni oblici korupcije pokriveni pravom.</s><s>Legalistički konzekvencijalizam, tj. obrazac po kojem određena pojava postaje pravnom kategorijom tek a posteriori, uči nas da određeni, napose aktualni pojavni oblici korupcije postaju zakonskim kategorijama tek po donošenju političke odluke, socijalnog konsenzusa ili tome slične šire društvene odluke“ (Derenčinović, 2001: 36).</s><s>„Kao relevantni prekršaji (korupcije, nap. a. ) vrijede također takvi načini ponašanja, koji su neprihvatljivi već s moralnog gledišta, te koji ne nužno, ali ipak vrijeđaju neku pravnu normu.“ (Holz, 1998: 269-270).</s><s>Ovdje se jasno ukazuje na to da nisu svi pojavni oblici korupcije zahvaćeni pravnim odredbama, tako da se i po tom osnovu, naime činjenici da se radi o fenomenu čije pojavne forme nisu u potpunosti pravno određene, korupcija ima smatrati socijalnopatološkim faktumom.</s><s>Da ovo u BiH itekako ima temelja, pogledati studije Transparency International BiH i Svjetske Banke o korupciji u BiH, dijelom izložene i u ovom uratku.</s><s>5 Slikovitu ekonomsku cijenu korupcije iznosi Derenčinović: „Korupcija negativno utječe i na sigurnost stranih ulaganja.</s><s>Ako želite ulagati u strana gospodarstva, obratite pozornost na sljedeće upozorenje- mogućnost da vam cjelokupna investicija u potpunosti propadne u roku od pet godina procjenjuje se sa 80 do 100 % -tnom sigurnošću ako ulažete u visokokorumpirane države poput Kolumbije, Iraka i Libije, 60 % u Egipat ili Siriju i oko 50 % u Alžir, Jordan, Maroko ili Tursku“ (Derenčinović, 1999: 157).</s>
<s>6 I sam termin „ponašanje“ u naprijed navedenom određenju nije slučajno izabran, upravo radi činjenice da se radi o nizu pojavnosti koje treba promatrati u cjelini njihovih subjektivno-objektivnih i materijalno-formalnih elemenata.</s><s>Ovime se jasno aludiralo na šire socijalno-patološke momente u promatranju korupcije, ne limitirajući se samo na formalno-objektivne, striktno određene manifestacije, nego se ostavio prostor za nazivanje radnji koje su u biti koruptivne njihovim pravim imenom.</s><s>O subjektivnim momentima u kvalificiranju koruptivna ponašanja kao takva, pogledati, između ostalog i Konvenciju UN protiv korupcije (posebice članak 28.), te Derenčinović, 2001. 7 O metodološkim ograničenjima istraživanja Transparency International-a pogledati na www. transparency. de.</s><s>Već smo u uvodnom dijelu ukazali na to da nemali broj građana BiH korupciju doživljava kao nužno zlo (iz čega se posredno može zaključiti da se korupcija percipira svojevrsnim neformalnim instrumentom društvene regulacije).</s><s>No, incidenca korupcije u BiH zasigurno prelazi Durkheimovu granicu (dis) funkcionalnosti jedne socijalne činjenice, što je vidljivo iz podataka da neke procjene o gubitku javnih sredstava zbog korupcije iznose godišnje u BiH 80 miliona KM (podatak sa press konferencije Transparency International, decembar 2004);implicira povećane troškove života (u prosjeku 10-20% dodatnih troškova koji su direktna posljedica mita, neprirodnih monopola itd.); korupcija povećava inostrani dug, sprječava inostrana ulaganja (koja bi se, po nekim procjenama, mogla udvostručiti, ukoliko se korupcija kontrolira); nepostizanje željenog razvoja privatnog sektora koji bi bio sličan onome u naprednijim zemljama u tranziciji; trošenje sredstava na neproduktivne sektore, a naročito na glomazan i složen državni aparat; etc. (Transparency International BiH ŠbĆ, 2004: 21-22).</s>
<s>8 Dakako da se na ovaj način ne iscrpljuje lista poduzetih istraživanja u svezi sa pojavnim oblicima i uzrocima korupcije u BiH, ali su naznačeni najčešće citirani u vladinim i nevladinim izvješćima, te služe kao polazna osnova za procjenu stanja u svezi sa korupcijom u BiH.</s><s>9 Ovo ne koristimo kao izliku.</s><s>Međutim, nepobitna je činjenica da se u BiH vrlo malo može napraviti (u istraživačkom smislu) ako pripadate nevladinom sektoru, pogotovu ako se radi o neovisnom istraživaču pojedincu.</s>
<s>10 Na slične probleme u svom radu često nailazi i glasoviti Transparency International, pa i njegov nacionalni odjeljak u BiH (pogledati Transparency International BiH ŠbĆ).</s><s>11 „Korupcija na visokoj razini se odnosi na aktivnosti pojedinaca, skupina ili firmi i u privatnom i javnom sektoru, koje smjeraju utjecanju na donošenje zakona, odredaba, uredbi ili inih vladinih odluka u njihovu vlastitu korist sredstvima nezakonita i netransparentna osiguranja privatne koristi javnim dužnosnicima...</s><s>Administrativna korupcija se odnosi na distorziju u implementaciji postojećih zakona, pravila i odredaba da bi se osigurala privatna korist javnim dužnosnicima.</s><s>Jasna distinkcija između ovih dvaju oblika korupcije se može podvući na temelju naravi političkog odnosa koji leži u navedenim formama korupcije.</s><s>Naime, i korupcija na visokoj razini i administrativna se mogu pronaći na svim razinama vlasti, i jednu i drugu mogu potaknuti državni dužnosnici, biznismeni il drugi nedržavni akteri.</s><s>U slučaju prve, akteri donose pravila u svoju vlastitu korist, što zatim povlači i nevaljane akcije drugih.</s><s>Administrativnom korupcijom, akteri stječu pojedinačna izuzeća ili povoljnosti u primjeni pravila.</s><s>Glavna je, dakle, razlika u tome kako duboko korupcijska akcija ulazi u postupanje države i razmjere u kojima su prednosti korupcijskih akcija institucionalizirane u osnovna rješenja koja reguliraju rad državnih organa“ (World Bank, 2000: 1-2).</s><s>12 Da bi jedna antikorupcijska strategija bila uspješna, mora imati, između ostalih, i podršku nevladinih organizacija, jer su one često u boljoj poziciji da prate koruptivne aktivnosti.</s>
<s>Federalni zavod za statistiku. (2004).</s><s>Prijavljene, optužene, i osuđene punoljetne i maloljetne osobe i privredni/gospodarski prijestupi u Federaciji Bosne i Hercegovine u 2003.</s><s>Sarajevo: Autor.</s>
<s>Darko Datzer, dipl. kriminalist, asistent na na katedri za kriminalistiku Fakulteta kriminalističkih nauka Univerziteta u Sarajevu; Područje interesiranja: fenomenologija i etiologija korupcije, strategije njezina suzbijanja.</s><s>Irma Deljkić, dipl. kriminalist, asistentica na katedri za kriminalistiku Fakulteta kriminalističkih nauka Univerziteta u Sarajevu.</s><s>Područje interesiranja: politika Europske Unije na području suzbijanja droga.</s>