Uloga baštine u turističkoj ponudi Općine Bihać

baština;turizam;turistička promocija;turistička ponuda;općina Bihać;heritage;tourism;tourist promotion;tourist offer;Bihać municipality;info:eu-repo/classification/udc/338.483.13(497.6Bihać)(043.2)

<s>mentor-ja/-ice oz. somentor-ja/-ice; izjavljam, da sem pridobil/-a vsa potrebna soglasja za uporabo podatkov in avtorskih del v zaključnem delu in jih v zaključnem delu jasno in ustrezno označil/-a; na Univerzo v Mariboru neodplačno, neizključno, prostorsko in časovno neomejeno prenašam pravico shranitve avtorskega dela v elektronski obliki, pravico reproduciranja ter pravico ponuditi zaključno delo javnosti na svetovnem spletu preko DKUM; sem seznanjen/-a, da bodo dela deponirana/objavljena v DKUM dostopna široki javnosti pod pogoji licence Creative Commons BY-NC-ND, kar vključuje tudi avtomatizirano indeksiranje preko spleta in obdelavo besedil za potrebe tekstovnega in podatkovnega rudarjenja in ekstrakcije znanja iz vsebin; uporabnikom se dovoli reproduciranje brez predelave avtorskega dela, distribuiranje, dajanje v najem in priobčitev javnosti samega izvirnega avtorskega dela, in sicer pod pogojem, da navedejo avtorja in da ne gre za komercialno uporabo; dovoljujem objavo svojih osebnih podatkov, ki so navedeni v zaključnem delu in tej izjavi, skupaj z objavo zaključnega dela;</s>
<s>Zahvaljujem se mentorici doc. dr. Saši Poljak Istenič na korisnim savjetima i sugestijama prilikom izrade ovog diplomskog rada.</s><s>Zahvalna sam i svojim roditeljima na neizmjernom razumijevanju i podršci koju su mi pružili u toku mog obrazovanja.</s><s>ULOGA BAŠTINE U TURISTIČKOJ PONUDI OPĆINE BIHAĆ Baštinski turizam je vrsta turizma u kojem učestvuje veliki broj turista, kako bi se upoznali sa identitetom, historijom, kulturom i običajima turističke destinacije koju posjećuju.</s><s>U diplomskom radu raspravljali smo o turističkoj ponudi područja općine Bihać i značaj koji ima baština u toj ponudi.</s><s>U teoretskom dijelu diplomskog rada definirali smo prirodnu i kulturnu baštinu, baštinski turizam, kao i upravljanje istim.</s><s>Nakon toga uslijedilo je opisivanje razmatranog područja kroz njegove osnovne, geografske, te historijske karakteristike, prirodnu i kulturnu baštinu, te turizam.</s><s>U nastavku smo uz pomoć SWOT analize ocijenili stanje turizma u Bihaću.</s><s>U empirijskom dijelu rada smo preko pregleda turističkog gradiva, istraživanja označavanja baštine na terenu, te polustrukturiranih intervjua ispitali na koji način je baština u Bihaću promovirana, kojoj baštini se daje najviše pažnje u turističkoj promociji, te koja je funkcija baštine u sveukupnoj turističkoj ponudi.</s><s>Rezultati su pokazali da baština, naročito prirodna, ima veoma bitnu ulogu u turističkoj ponudi i promociji Bihaća, a promoviše se putem web stranica, društvenih mreža, turističkih brošura, televizije i sajmova.</s><s>Na osnovu prikupljenih podataka dali smo svoje preporuke za uspješnije integriranje baštine u turističku promociju i ponudu Bihaća.</s><s>Ključne besede: baština, turizam, turistička promocija, turistička ponuda, općina Bihać THE ROLE OF HERITAGE IN THE TOURIST OFFER OF THE MUNICIPALITY OF BIHAĆ</s>
<s>V diplomski nalogi smo raziskali območje občine Bihać.</s><s>Razpravljali smo o pojmu dediščine in koliko je dejansko vključena v turistično ponudbo Bihaća.</s><s>Postavili smo tri cilje: razložiti dediščinski turizem, raziskati lokalno dediščino in ugotoviti katera je vključena v turistično ponudbo občine, ter oblikovati predlog za boljšo vključitev lokalne dediščine v turistično ponudbo občine.</s><s>Današnji turizem je tesno povezan z naravno in kulturno dediščino.</s><s>Dediščina predstavlja zgodovinske, fizične, kulturne, duhovne in naravne značilnosti območja, ki so podedovane, s katerimi živimo danes in so dovolj dragocene, da jih lahko ohranimo za prihodnje generacije.</s><s>Danes sta naravna in kulturna dediščina najprivlačnejša turistična atrakcija povsod po svetu.</s><s>Številni turisti potujejo zaradi dediščine in imajo pomembno vlogo pri njenem ohranjanju.</s><s>Do francoske revolucije je dediščina predstavljala določeno fizično ali duhovno vrednost, ki se je prenašala s staršev na otroke, po francoski revoluciji pa so dediščino začeli razumeti kot skupno dobro, ki je pripadalo določenemu narodu.</s><s>Dediščino lahko razdelimo na globalno, nacionalno, lokalno in osebno.</s><s>Dediščina je razdeljena tudi na naravno dediščino (elementi biotske raznovrstnosti in geodiverzitete), torej na naravno okolje, ki je v celoti ohranilo svoje prvotne naravne danosti in na kulturno dediščino, ki je nastala pod vplivom človeka (gradbeništvo, umetnost, književnost, jezik itn.).</s><s>Kulturna dediščina je nadalje razdeljena na snovno kulturno dediščino (premična in nepremična) ali fizične kulturno-zgodovinske elemente in nesnovno kulturno dediščino ali nefizične elemente kulture, ki jih je sprejela in ohranila skupina ljudi v obliki običajev, praks, znanja itn.</s><s>Najstarejše oblike dediščinskega turizma so bile zabeležene med romanjem kristjanov in muslimanov, ki so obiskali Sveto deželo in Meko.</s><s>Dediščina je bila glavna turistična atrakcija do pojava množičnega turizma, ki je dediščino postavljal v ozadje, v ospredje pa pasivne počitnice in finančni dobiček.</s><s>Ko so se začutile hude negativne posledice množičnega turizma na turističnih destinacijah, so nastale alternativne in nove oblike turizma, ki so temeljili na skrbi in ohranjanju turističnih znamenitosti in dediščina je spet postala najpomembnejša turistična atrakcija.</s><s>Ker je dediščina neobnovljiv vir, je z njo nujno skrbno upravljati.</s><s>Zato je pomembno opozarjati na pomen dediščine in omogočiti dostop turistom, jim zagotoviti visoko kakovostne storitve, rekreacijo in izobraževanje na takšnih lokacijah, hkrati pa je treba skrbeti za ohranitev dediščine in delovanje v skladu s potrebami lokalnega prebivalstva.</s><s>Dediščina, ki je na voljo turistom, mora biti tudi finančno podprta.</s>
<s>Občina Bihać se nahaja v severozahodnem delu Bosne in Hercegovine.</s><s>V nalogi smo ugotovili, da je geografski položaj občine zelo dober zaradi bližine določenih mestnih središč v regiji.</s><s>Relief občine je raznolik, prevladujejo hribi, polja in sredogorje.</s><s>Območje ima zmerno gorsko podnebje in ima bogate naravne vire, kot so gozdovi, reka Una, termomineralne vode in podobno.</s><s>Občina ima zelo bogato zgodovino, na njenem območju so živeli različni narodi.</s><s>Iz vsakega zgodovinskega obdobja se je kaj ohranilo in podedovalo, kar priča o teh časih danes.</s><s>Danes ta občina pripada entiteti Federacije Bosne in Hercegovine in neodvisni državi Bosni in Hercegovini.</s><s>V diplomskem delu smo opisali naravno in kulturno dediščino v občini.</s><s>Naravno dediščino sestavljata reka Una in narodni park Una s svojimi slapovi in kaskadami, od katerih izstopajo Štrbački buk, slap v Martin Brodu, Dvoslap in Troslap, ter slap v Ripču.</s><s>Ta naravna dediščina je pomembna zaradi svoje biotske raznovrstnosti in je ponos lokalnega prebivalstva.</s><s>Občina je bogata s kulturno dediščino: cerkev sv. Antuna, Kapetanov stolp, Kamnito turbe, mošeja Fethija, Muzej Unsko-sanskega kantona, samostan Rmanj, srednjeveško mesto Rmanj, staro mesto Sokolac, staro mesto Ostrovica, staro mesto Orašac, osmanska trdnjava Havala, stavba Kloster in stavba Krajina puteva.</s><s>Premična kulturna dediščina, ki smo jo opisali so zbirke umetnin Dževada Hoze, Jovana Bjelića in Envera Krupića, plošča japodske žare, najdene v naselju Golubić, in fragment japodske žare, najdene v naselju Malo Založje.</s><s>Nesnovna kulturna dediščina, ki jo ohranjajo v Bihaću, so izvajanje tradicionalnih mestnih pesmi sevdalinke in starih pesmi s področja Krajine, priprava tradicionalnih jedi in pijač (somun, japrak, gurabija, maslenica, kava), običaji, povezani z verskimi prazniki badnjak in bajram, ples Žegaransko kolo ter vezenje in ročna dela.</s><s>Turizem v občini Bihać večinoma temelji na naravnih lepotah narodnega parka Una in športno-rekreacijskih dejavnostih, ki potekajo na reki Uni, kot so rafting, vožnja s kajakom in kanujem.</s><s>Poleg teh športnih dejavnosti se lahko turisti udeležujejo lova, ribolova, gorništva, kolesarjenja in letalstva.</s><s>Turizem občine vključuje tudi kulturne in zgodovinske objekte ter raznolike dogodke in dogajanja, ki se odvijajo čez vse leto.</s><s>Dogodki so običajno povezani s filmsko in literarno umetnostjo, glasbenimi festivali in koncerti, športom, zabavo in gastronomijo.</s><s>Za boljšo analizo turistične ponudbe Bihaća smo uporabili SWOT analizo, kjer smo izpostavili prednosti, slabosti, priložnosti in nevarnosti ponudbe.</s><s>Glavne prednosti so že omenjena bližina večjih mest, dobra prometna in železniška povezava z državo in regijo, naravni viri, bogata kulturna dediščina in okrepljen poletni kulturno-zabavni program.</s><s>Turistična ponudba ima določene slabosti, kot so slabo vlaganje v infrastrukturo, slabo trženje in promocija turizma, slabo vlaganje v določena območja kulturne dediščine, pomanjkanje strokovnega osebja v turizmu in slaba komunikacija med domačini in turisti.</s><s>Priložnosti, ki bi izboljšale turistično ponudbo, so večja sredstva iz občinskega proračuna za promocijo turizma, financiranje iz tujih sredstev, razvoj novih projektov, pa tudi privabljanje turistov iz arabskih držav, ki so pokazali zanimanje za obisk te občine.</s><s>Glavne nevarnosti za nadaljnji razvoj ponudbe so pomanjkanje politične volje za vlaganje v turizem v Unsko-sanskem kantonu, bližina razvitejših turističnih destinacij, migrantska kriza, s katero se občina sooča v zadnjih letih, ter svetovna gospodarska kriza in virus V našem raziskovalnem delu smo opravili osem polstrukturiranih intervjujev, raziskali turistično promocijsko gradivo in izvedli terensko raziskavo.</s><s>Rezultati naše raziskave so pokazali, da je največji poudarek pri promociji turizma na narodnem parku Una in njegovih znamenitosti Štrbački buk in Martin Brod.</s><s>Promovira se tudi staro mestno jedro, torej cerkev sv. Antuna, Kamnito turbe, Kapetanov stolp in mošeja Fethija.</s><s>Vsa stara mesta (razen starega mesta Sokolac) imajo zelo velik turistični potencial, a kljub temu niso dovolj promovirana v turizmu.</s><s>Muzej s svojo premično dediščino je zelo slabo promoviran, nesnovna kulturna dediščina, z izjemo sevdalinke, pa se v turizmu nikakor ne promovira in se obravnava, kot da sploh ne obstaja.</s><s>Ugotovili smo tudi, da je najpogostejša vrsta promocije dediščine prek spletnih strani, družbenih omrežij in aplikacij glavnih turističnih ustanov v Bihaću.</s><s>Poleg tega se dediščina promovira v lokalnih in državnih televizijskih programih, v turističnih brošurah ter s sodelovanjem na mednarodnih konferencah in sejmih.</s>
<s>Kar zadeva označevanje dediščine, smo ugotovili da so glavne turistične znamenitosti Štrbački buk in Martin Brod, staro mesto Sokolac in staro mestno jedro najbolje označeni z informacijskimi tablami.</s><s>Japodski otoki, stavba Krajine puteva, staro mesto Ostrovica in Muzej Unsko-sanskega kantona so slabo označeni z informacijsko tablo z nezadostnimi podatki ali oznakami na stavbi.</s><s>Naša raziskava je razkrila tudi mnenje intervjuvancev o pomenu dediščine, ki so se strinjali, da je njena vloga privabiti turiste in delovati kot pokazatelj identitete tega območja.</s><s>Glede na zbrane podatke in trenutno stanje turistične ponudbe v občini smo podali svoje predloge, ki bi lahko pripomogli k razvoju dediščinskega turizma v Bihaću.</s><s>Prvi predlog je ustvariti nove projekte za zbiranje sredstev iz občinskega proračuna ali sredstev EU.</s><s>Drugi predlog je ureditev infrastrukture prednostnih območij dediščine (Štrbački buk, stara mesta) in gradnja podzemnega parkirišča v mestu.</s><s>Tretji predlog je izobraževanje lokalnega prebivalstva in turističnih delavcev o naravni in kulturni dediščini z namenom ozaveščanja o njenem pomenu.</s><s>Četrti predlog je organiziranje sodobnih in tradicionalnih turističnih prireditev na območjih kulturne dediščine.</s><s>Peti predlog je vključitev dediščine v pohodniške in kolesarske poti ter izdelava turističnih zemljevidov teh poti.</s><s>Ureditev galerije Envera Krupića v arhivski hiši v Bihaću je šesti predlog.</s><s>Zadnji predlog je opremiti Muzej Unsko-sanskega kantona z novimi tehnologijami.</s><s>Za nadaljnje raziskave smo predlagali raziskave kakovosti storitev in ponudbe dediščinskega turizma v Bihaću, podrobne raziskave kulturne premične in nesnovne dediščine ter raziskave manj znane naravne dediščine v Bihaću, kot na primer termalne Ključne besede: dediščina, turizem, turistična promocija, turistična ponudba, občina Bihać</s>
<s>Turistička putovanja su danas bitan dio svakodnevnog života ljudi.</s><s>Putovanja, u cilju upoznavanja novih ljudi, razgledanja novih mjesta i sticanja novih iskustava, za mnoge su postali način života (Stoian, 2015, str. 19).</s><s>Jedan od najznačajnijih faktora koji nalazimo u savremenom turizmu je pojam baštine.</s><s>Ogroman broj turista učestvuje u turizmu koji je zasnovan na baštini, te je stoga razumljivo postojanje mnoštva definicija pojma baštine i baštinskog turizma, te različitih tumačenja, u zavisnosti od perspektive istraživanja (Ničić, 2015, str. 243).</s>
<s>Ideja o evidenciji, zaštiti i prezentaciji elemenata prirode i čovjeka, odnosno svega onoga što je preuzeto od prethodnih generacija, a što je vrijedno očuvanja i prenošenja na buduće generacije, pojavila se u drugoj polovini 20. stoljeća.</s><s>Spisak takvih elemenata je veoma dug, te se oni razlikuju po vrsti, načinu nastanka, obliku i mjestu na kojem se nalaze.</s><s>Međutim, ono što je isto svim elementima jeste pojam koji ih označuje, a to je baština.</s><s>Riječ baština se često razumije kao sinonim za riječ naslijeđe, iako to nije sasvim ispravno.</s><s>Baština ipak nije svako naslijeđe, već samo ono koje posjeduje određene fizičke, kulturne, historijske, prirodne i duhovne vrijednosti i određena dostignuća nekog područja (Krivošejev, 2014, str. 37-38).</s><s>S obzirom na svrhu rada najbolja definicija baštine je zasigurno UNESCO-va definicija, koja navodi da je baština sve ono što smo naslijedili od prošlih generacija, ono s čime živimo danas i što ćemo prenijeti na buduće generacije.</s><s>Prirodna i kulturna baština zajedno čine nezamjenjive životne i stvaralačke izvore.</s><s>Baština naše Zemlje su jedinstvena mjesta popout divljine Istočne Afrike, piramida u Egiptu, Velikog koralnog grebena u Australiji i barokne katedrale Latinske Amerike (UNESCO World Heritage Centre, 1992a).</s><s>U Bosni i Hercegovini postoje tri kulturna mjesta koja su upisana u UNESCO-vu listu svjetske baštine.</s><s>Jedno od tih mjesta je Most Mehmed-paše Sokolovića u Višegradu, koji je sagrađen krajem 16. stojeća i predstavnik je otomanske arhitekture.</s><s>Zatim, područje Starog mosta u Mostaru, primjer multikulturalnog urbanog naselja koji je također zaštićen od strane UNESCA.</s><s>Isto tako su zaštićeni stećci, odnosno srednjovjekovni nadgrobni spomenici nastali u razdoblju od druge polovice 12. do 16. stoljeća, koji se nalaze u raznim gradovima Bosne i Hercegovine (UNESCO World Heritage Centre, 1992b).</s><s>Općenito u baštini razlikujemo prirodna i kulturna dobra.</s><s>Dakle, prirodna baština predstavlja prirodno nastala dobra (na primjer parkove, jezera, mora, rijeke, šume), dok kulturna baština (materijalna ili nematerijalna) predstavlja dobra koja su stvorena ljudskom intervencijom (na primjer mostovi, muzeji, građevine, pjesme, plesovi, običaji, vjerovanja).</s><s>Kako prirodna, tako i kulturna baština predstavlja društveno dobro lokalne, nacionalne ili globalne zajednice (Cifrić i Poljak, 2014, str. 27).</s><s>Iako je turizam oduvijek bio naslonjen na eksploataciju prirodnih i kulturnih vrijednosti, ipak je njegova glavna svrha bila prvenstveno što brža zarada povezana sa većim protokom turista, što je redovno dovodilo do iskorištavanja prirodne i kulturne baštine.</s><s>Nasuprot tome, djelatnosti koje su se oslanjale na ekološki razvoj i koje su po pravilu bile neprofitabilne dugo su bile u sukobu sa brzo rastućim turizmom (Krivošejev, 2014, str. 6).</s><s>Jedno vrijeme ove dvije stavke su bile u svojim suprotnostima, sve dok nije došlo do novih promjena prvenstveno u odnosu prema prirodnoj i kulturnoj baštini sa pojavom novog turizma koji se vodi činjenicom da svakako sve blagodati koje se mogu iskoristiti financijski i kulturološki treba ostaviti budućim generacijama.</s><s>Samim tim pojačava se i briga o baštini, a aktivnu ulogu preuzimaju i sami turisti kojih je iz godine u godinu sve više (Krivošejev, 2014, str. 6).</s><s>Kako piše Park (2014, str. 3) neosporivo „baštinski turizam“ je fenomen koji je rastuće značajna komponenta u globalnoj turističkoj djelatnosti.</s><s>Povećanje popularnosti rekreirane i reinterpretirane prošlosti ima snažan uticaj u prezentiranju kako materijalne, tako i nematerijalne baštine u turizmu.</s><s>Turizam zasnovan na baštini nastavlja se razvijati zajedno sa brzim mijenjanjem političkih, ekonomskih i socio-kulturnih okolnosti (Park, 2014, str. 3).</s><s>Timothy (2011, str. 3) smatra da su danas baština i živa kultura najpopularnije turističke atrakcije svugdje.</s><s>Čak i takozvane destinacije sunca, mora i pijeska imaju određene elemente kulturne baštine koje se nude turistima.</s><s>Gotovo sve turističke ture uključuju posjetu mjesta baštine, a i među neovisnim putnicima kulturna područja spadaju među najcjenjenija odredišta U diplomskom radu proučavali smo ulogu baštine u turističkoj ponudi općine Bihać.</s><s>Bihać se nalazi na sjeverozapadnom dijelu Bosne i Hercegovine i predstavlja sjedište Unsko-sanskog kantona.</s><s>Ova općina predstavlja jednu od najpopularnijih destinacija kontinentalnog turizma u Bosni i Hercegovini, sa posebno razvijenim selektivnim oblicima turizma poput: sportsko- rekreativnog turizma, gdje dominira rafting, lovni i ribolovni turizam, biciklizam, padobranstvo i jedriličarstvo.</s><s>Pored toga razvijen je još eko-turizam i kulturno-historijski turizam.</s><s>Bihać posjeduje jedinstveno prirodno bogatstvo, koje je ujedno brend turizma ovog područja: rijeka Una, odnosno Nacionalni park „Una“.</s><s>Ovaj nacionalni park spoj je očuvanog prirodnog krajobraza i biološke raznovrsnosti, te predstavlja glavnu atrakciju u gradu.</s><s>Također, u gradu su locirane kulturno-historijske znamenitosti od kojih se najviše izdvajaju: Kapetanova kula, Crkva svetog Antuna, Fethija džamija, Turbe, Manastir Rmanj, Muzej Prvog zasjedanja AVNOJa, te zgrada Krajina puteva.</s><s>Na području Bihaća se nalazi i više srednjovjekovnih gradova: stari grad Sokolac, stari grad Ostrovica, srednjovjekovni grad Orašac i drugi (Grad Bihać, 2021a).</s><s>Smatramo da baština i znamenitosti koje se nalaze na ovom području nisu dovoljno promovirane u turizmu.</s><s>Privlačnost neke destinacije jeste u njenoj autentičnosti, a ona se najbolje prikazuje upravo kroz baštinu (materijalnu i nematerijalnu) i povijest.</s><s>Zbog toga smo se odlučili za istraživanje baštine Bihaća i njenih turističkih potencijala.</s>
<s>Svrha diplomskog rada je predstaviti značaj baštine u razvoju turizma općine Bihać, te predložiti mjere i aktivnosti koji će doprinijeti do bolje integracije lokalne baštine u turističku ponudu.</s>
<s>Ciljevi koje smo postavili u okviru diplomskog rada su: • Obrazložiti turizam koji se zasniva na baštini • Istražiti lokalnu baštinu općine Bihać i saznati koja baština je uključena u turističku ponudu općine</s>
<s>1.3 Istraživačka pitanja diplomskog rada Za pisanje diplomskog rada postavili smo sljedeća istraživačka pitanja: • Istraživačko pitanje 1: Koja baština postoji na lokalnom nivou? • Istraživačko pitanje 2: Koja se baština promovira, a koja se ne promovira? • Istraživačko pitanje 3: Kako se baština promovira? • Istraživačko pitanje 4: Kakvu ulogu baštini pripisuju turistički sudionici? • Istraživačko pitanje 5: Kako je baština označena na terenu? • Istraživačko pitanje 6: Kako baštinu najbolje uključiti u turističku promociju i ponudu općine</s>
<s>1.4 Pretpostavke i ograničenja diplomskog rada Pretpostavili smo da općina Bihać zbog svog geografskog položaja i burne prošlosti, te prirodnih bogatstava, obiluje sa raskošnom baštinom.</s><s>Bihać je savršen primjer mješavine kultura, religija, običaja i tradicija, jer su se na ovom području u više navrata smjenjivali različiti narodi, koji su iza sebe ostavljali svoj pečat.</s><s>Isto tako, pretpostavili smo da vodeći kadar u turističkom sektoru do sada nije učinio mnogo na promociji ove baštine, kako na terenu, tako i u oglašavanju.</s><s>Kao glavna ograničenja tokom pisanja diplomskog rada naveli smo nedostatak interesa odgovornih aktera u turizmu, sa kojima smo predvidjeli vršenje polustrukturiranog intervjua.</s><s>Osim toga, zbog prirode njihovog posla velika je mogućnost njihove odsutnosti i otkazivanja dogovorenih termina, što može imati veliki uticaj na kvalitet rada.</s><s>Kada je u pitanju općina Bihać, vidljivo je da za ovu tematiku nema dovoljno, skoro nikako, adekvatnih izvora i gradiva koja su neophodna za izradu rada.</s><s>Pri tome posebno mislimo na internetske izvore, kojih je veoma malo i uglavnom se ne bave sa temom turizma i baštine.</s><s>Također, na ovom prostoru ostala relevantna literatura, poput knjiga i znanstvenih radova, ne proučava ovu oblast u dovoljnoj mjeri.</s><s>1.5 Metode istraživanja u diplomskom radu Diplomski rad razdijeljen je u dva dijela, teoretski i empirijski dio.</s><s>U prvom, teoretskom dijelu proučavali smo stručnu literaturu domaćih i stranih autora, odnosno knjige, znanstvene stručne radove, te elektronske izvore koji se vežu na zadanu temu rada.</s><s>Pomoću deskriptivne metode predstavili smo pojam baštine, njenu podjelu, pojam baštinskog turizma, te upravljanje baštinom.</s><s>Cilj deskriptivnog istraživanja je opisati fenomen i njegove karakteristike (Nassaji, 2015, str. 129).</s><s>Nakon toga slijedi predstavljanje stanja baštine i turizma na području općine Bihać, te SWOT analiza u kojoj smo opisali prednosti, slabosti, prilike i prijetnje turizmu zadanog područja.</s><s>U empirijskom dijelu obavili smo terensko istraživanje, te smo koristili kvalitativnu metodu istraživanja, pri čemu je glavna metoda bila polustrukturirani intervju.</s><s>Polustrukturirani intervju najčešći je oblik dobivanja kvalitativnih podataka.</s><s>Pitanja su otvorenog tipa, možemo se pridržavati prethodno određenom okviru i rasporedu pitanja.</s><s>Takav intervju je fleksibilniji, odgovori su konkretniji, spontaniji, osobni i samootkrivajući (Kordeš i Smrdu, 2015, str. 40-41).</s><s>Izvršili smo deset polustrukturiranih intervjua sa sudionicima koji su uključeni u stvaranje turističke ponude ove općine.</s><s>Izabrani su jer sadrže sve informacije koje su relevantne za pisanje ovog diplomskog rada.</s><s>Intervjui su obavljeni sa sljedećim predstavnicima, koji su zaposleni u: • Općini Bihać</s>
<s>• S predsjednikom udruženja Naša Krajina – naša baština • S predsjednikom Kulturno-umjetničkog društva Krajina Osim toga, istražili smo kako je lokalna baština općine Bihać označena na terenu.</s><s>Također smo obavili analizu promotivnih materijala općine Bihać.</s><s>Pri tome mislimo na brošure, turističke publikacije, plakate i slične materijale, te ćemo istražiti u kolikoj mjeri i kako se baština pojavljuje u njima.</s><s>Zatim smo na temelju dobivenih podataka oblikovali prijedloge za poboljšanu uključenost lokalne baštine u turističkoj ponudi općine Bihać.</s><s>2 TEORIJSKA POLAZIŠTA</s>
<s>U sljedećem poglavlju upoznali smo teorijska polazišta koja su nam služila za bolje razumijevanje osnovnih pojmova, potrebnih za oblikovanje diplomskog rada.</s><s>Upoznali smo postojeća istraživanja i otkrića na području pojma baštine i njene podjele na prirodnu i kulturnu baštinu, te materijalnu i nematerijalnu kulturnu baštinu.</s><s>Na kraju smo definisali pojam baštinski turizam, opisali pojedine prednosti baštinskog turizma, te istaknuli određene faktore kojima treba posvetiti pažnju prilikom upravljanja baštine kao turističke atrakcije.</s>
<s>Baština je definirana kao sve što pretpostavljamo da nam je predano iz prošlosti.</s><s>Iako nije svaka baština jednako poželjna, ipak ona predstavlja dragocjen i nezamjenjiv izvor koji je bitan za osobni i kolektivni identitet, te samopoštovanje.</s><s>Iz tog razloga trudimo se proslaviti i zaštititi baštinu koju posjedujemo, pronaći i poboljšati onu baštinu za koju osjećamo da je potrebno, te revitalizirati i oživjeti baštinu koju smo izgubili.</s><s>Ono što obuhvata baštinu razlikuje se između ljudi i mijenja se tokom vremena, međutim privrženost koju reflektira je univerzalna (Lowenthal, 2005, str. 81).</s><s>Baština je veoma kompleksan pojam i zbog toga se ipak nikad nije mogla strogo definirati, a tome svjedoči postojanje različitih teorija o njoj i sukoba koji dolaze prilikom pokušaja njenog definisanja.</s><s>Razlog tome je što je baština vrlo sklona promjenama, bilo u smislu oštećenja baštine ili u smislu novih spoznaja koje mijenjaju percepciju o pojedinoj baštini.</s><s>Takva neprestana promjena, koja se ne može obuzdati, izaziva strahopoštovanje, a svakom novom definicijom ili interpretacijom baština dobiva veći značaj.</s><s>Potrebno je da svaki pojedinac konstantno promišlja o baštini, nadopunjuje i vodi brigu o njoj, da bi buduće generacije mogle razumjeti odakle su došle, ko su bile, a ko su sada (Birač, 2020, str. 4).</s><s>Mnogi pojedinci, također, osjećaju duboku potrebu da sačuvaju i zaštite prirodnu i kulturnu baštinu, jer žale zbog degradacije ili nestanka poznatih mjesta i znamenitosti.</s><s>Budući da gubitak uobičajenog okruženja ili čak tradicionalnih vrijednosti prijeti njihovom osjećaju bića, skloni su da još više cijene njihove preživjele Prema tvrdnjama koje navodi Šestan (2019, str. 5) baština je označavala isključivo naslijeđe koje se prenosilo sa roditelja na djecu, sve do razdoblja Francuske revolucije, nakon čega se razvija pojam baštine koja predstavlja zajedničko dobro nekog naroda.</s><s>Upravo tako razumijemo baštinu danas, dakle, kao nacionalno dobro koje predstavlja prošlost određenog naroda, ali istovremeno ima implikacije i na njegovu sadašnjost odnosno budućnost.</s><s>Najveću prekretnicu u očuvanju baštine zasigurno predstavlja osnivanje organizacije Ujedinjenih naroda za prosvjetu, znanost i kulturu-UNESCO 1945. godine.</s><s>UNESCO je zaslužan za usvajanje Konvencije o zaštiti svjetske prirodne i kulturne baštine 1972. godine, koju je za petnaest godina prihvatilo približno sto zemalja na svijetu, te je zaslužan za sastavljanje popisa svjetske prirodne i kulturne baštine Što se tiče podjele navest ćemo autoricu Šestan (2019, str. 6) i njenu podjelu baštine na svjetsku, nacionalnu, lokalnu i osobnu.</s><s>Svjetska baština je poznata širokom krugu javnosti i bitna je za univerzalnu civilizaciju odnosno cijeli svijet.</s><s>Nacionalna baština predstavlja nacionalne ideale i ponos, lokalna baština bitna je za određene lokalne zajednice koje imaju vlastitu kolektivnu prošlost, a osobna je važna za pojedine interesne grupe to jest za osobe koje su emocionalno vezane za određenu baštinu (Šestan, 2019, str. 6).</s><s>Ova podjela govori nam o tome da društvo ima veliki uticaj u razumijevanju i upravljanju baštinom.</s><s>Naime, društvo je organizirano tako da ima različite nivoe.</s><s>Pa tako na primjer ako se pojedinačni predmet ili fenomen smatra baštinom u određenoj lokalnoj zajednici, na državnom nivou to ne mora biti slučaj.</s><s>Svaki nivo društva ima određenu moć nad odabranom baštinom, što znači da pojedinci imaju moć kada je riječ o osobnoj baštini, a politička moć je bitna kada je riječ o lokalnoj, nacionalnoj i svjetskoj Podjelu baštine i upravljanje baštinom šire razmatra autor Howard (2003, str. 52) koji je baštinu svrstao prema vrsti u sedam kategorija ili polja, zatim opredijelio skupine koje čuvaju i prikupljaju baštinu i naposljetku je opredijelio razinu geografskog identiteta na kojima se ta aktivnost odvija.</s><s>Prema vrsti baština se dijeli na: prirodu, krajolik, spomenike odnosno nepokretna ljudska djela (na primjer zgrade ili arheološki ostaci), artefakte odnosno predmete koje su stvorili ljudi i čine muzejske zbirke i kolekcije, aktivnosti (misli se na aktivnosti koje su preuzete iz prošlog vremena kao na primjer jezik ili prehrana), ljude i mjesta (važna mjesta i mjesta bitnih događaja iz prošlosti).</s><s>Skupine koje su spremne posvetiti vrijeme, novac ili trud baštini podijeljene su u šest skupina i to: vlasnike, članove zatvorenog kruga (insajdere), posjetitelje, vlade na mnogim razinama i akademike u mnogim disciplinama.</s><s>Treća stavka koju smo spomenuli jeste razina geografskog identiteta koja može da bude svjetska, kontinentalna, nacionalna, regionalna, lokalna i porodična (Howard, 2003, str. 54-148).</s><s>Svoju podjelu Howard je također grafički prikazao u obliku »baštinske kocke« (Slika 1), gdje su na tri strane napisane spomenute kategorije.</s>
<s>Pored dvije spomenute podjele poznata nam je i općenita UNESCO-va podjela baštine na prirodnu i kulturnu baštinu, o kojima smo govorili u nastavku. (UNESCO World Heritage Centre, 1992c).</s>
<s>Prirodno okruženje kako to pišu Newsome, Moore i Dowling (2012, str. 3) je okruženje koje je u cijelini zadržalo svoja prirodna obilježja, izvornu vegetaciju, divljinu i bioraznolikost, te nije modificirano ljudskim uplitanjem u krajolik ili ekološke procese.</s><s>Takva okruženja su prema njihovom navodu potpuno suprotna okruženjima koja imaju značajan ljudski pečat kroz prošlu i sadašnju upotrebu, okupaciju i eksploataciju, jer su potpuno netaknuta i neizmijenjena.</s><s>Prirodno okruženje predstavlja nezamjenjiv izvor koji je potrebno sačuvati od negativnih uticaja koji mogu narušiti njegovo stanje, poput klimatskih promjena, zagađenja, industrijske izgradnje i slično.</s><s>Suvremeni pristup očuvanju prirode prvi put se u Europi pojavljuju u devetnaestom stoljeću, kada se priroda štitila isključivo od ljudskog uticaja.</s><s>Prvi put su pod zaštitu uzeta različita prirodna obilježja, kao što su rijetke biljne i životinjske vrste, stabla, šumarci i jedinstveni krajolici poput špilja, izvora, slapova i planina (Konsa, 2016, str. 10).</s><s>Danas su aktivnosti vezane za očuvanje i zaštitu prirode izrazito naprednije, s obzirom na to da postoje razne međunarodne organizacije koje se bave time.</s><s>Jedna od najvažnijih je Međunarodna unija za zaštitu prirode-IUCN, koja je opredijelila zaštićena područja s ciljem postizanja dugoročnog očuvanja prirode sa povezanim ekosistemskim uslugama i kulturnim vrijednostima (Dudley, 2008, str. 8).</s><s>Zaštićena područja prema su: strogi rezervat prirode, područje divljine, nacionalni park, prirodni spomenik, područje/stanište upravljanja vrstama, zaštićeni krajolik i zaštićeno područje s održivom upotrebom prirodnih resursa (International Union for Conservation of Nature, 2021).</s><s>Zakon o zaštiti prirode Federacije Bosne i Hercegovine propisuje da su ciljevi zaštite prirode „očuvati i obnoviti postojeću biološku i pejzažnu raznolikost u stanju prirodne ravnoteže i usklađenih odnosa s ljudskim djelovanjem; utvrditi stanje i osigurati praćenje stanja prirodnih vrijednosti; osigurati sistem zaštite prirodnih vrijednosti radi trajnog očuvanja njihovih svojstava na osnovu kojih se proglašavaju zaštićenima; osigurati održivo korištenje prirodnih dobara bez bitnog oštećivanja dijelova prirode i uz što manje narušavanja ravnoteže njenih dijelova, spriječiti štetne zahvate i poremećaje u prirodi kao posljedice tehnološkog razvoja i obavljanja djelatnosti, te osigurati što povoljnije uslove očuvanja i slobodnog razvoja prirode pri njenom ekonomskom korištenju, osigurati pravo građana na zdrav okoliš, odmor i razonodu u prirodi“ (Službene novine Federacije BiH, broj 66/13).</s>
<s>Jedna od najpriznatijih definicija kako kulturne, tako i prirodne baštine seže u 1972. godinu, kada je spomenuta u UNESCO-voj Konvenciji o zaštiti svjetske prirodne i kulturne baštine.</s><s>Pod prirodnom baštinom podrazumijevaju se (UNESCO World Heritage Centre, • Prirodna obilježja koja se sastoje od fizičkih i bioloških formacija ili skupina takvih formacija, a koja imaju izvanrednu univerzalnu vrijednost sa estetske ili znanstvene tačke gledišta</s>
<s>• Geološke i fiziografske formacije i precizno određena područja koja predstavljaju stanište ugroženih vrsta životinja i biljaka izvanredne univerzalne vrijednosti sa znanstvene ili konzervatorske tačke gledišta • Prirodna mjesta ili precizno određena područja izvanredne univerzalne vrijednosti sa tačke gledišta znanosti, konzerviranja ili prirodnih ljepota Krivošejev (2014, str. 41) prirodnu baštinu opisuje kao elemente biodiverziteta (biljni i životinjski svijet i ekosistem) i geodiverziteta (različiti geološki elementi) koji su naslijeđeni od prethodnih generacija, očuvani su danas i koje će preuzeti buduće generacije.</s><s>Područja koja su na popisu svjetske prirodne baštine uživaju najvišu razinu priznanja i zaštite, te se prostiru na tri miliona i pet stotina hiljada kvadratnih kilometara u više od devedeset i pet zemalja na svijetu (UNESCO World Heritage Centre, 1992d).</s><s>2.3 Kulturna baština</s>
<s>Kulturu čine svi faktori koji predstavljaju duhovne i materijalne vrijednosti stvorene u procesu socijalnog i historijskog razvoja (Atalan, 2018, str. 1700).</s><s>Kulturna baština, dakle, obuhvata naslijeđena kulturna dobra koja su stvorena ljudskom rukom, a odnosi se na dostignuća koja su preci ostavili u graditeljstvu, umjetnosti, jeziku i književnosti i u drugim oblastima koja zajedno čine cjelokupnost kulture (Šestan, 2019, str. 3).</s><s>Kulturnu baštinu potrebno je očuvati, jer ona predstavlja vrhunac čovjekovog stvaranja i zbog toga je veoma dragocjena.</s><s>Pojam kulturna baština („patrimoine“ na francuskom) se u suvremenom smislu te riječi prvi put spominje tijekom Francuske revolucije.</s><s>Pojam je korišten 1790. godine u peticiji, a 1794. godine u eseju o uništavanju i oštećenju kulturne baštine tijekom Francuske revolucije.</s><s>Suvremeni pristup kulturnoj baštini u Europi u potpunosti se razvio u devetnaestom stoljeću i bio je usko povezan sa nastankom nacija i nacionalnih država, s obzirom da je kulturna baština imala važnu ulogu u osiguranju nacionalnog i državnog identiteta (Konsa, 2016, str. 10).</s><s>Krivošejev (2014, str. 42) navodi da se kulturna baština dijeli na materijalnu (pokretnu i nepokretnu) i nematerijalnu kulturnu baštinu.</s><s>Pokretna materijalna baština predstavlja fizičke ostatke iz prošlosti koje je moguće premještati, čuvati i izlagati na mjestima na kojima nisu primarno otkrivene.</s><s>Dalja podjela pokretne materijalne baštine uglavnom zavisi od zakona u pojedinim državama, međutim u većini slučajeva dijeli se na muzealije i arhivalije.</s><s>Muzealije, odnosno muzejski materijal, moguće je dalje podijeliti na muzealije umjetničkih zbirki, muzealije etnoloških zbirki, muzealije historijskih zbirki, muzealije zbirki nauke i tehnike, muzealije arheoloških zbirki i slično.</s><s>Nepokretna materijalna baština predstavlja fizičke ostatke iz prošlosti koji se nalaze i čuvaju na mjestima prvobitnog pronalaska.</s><s>Naziv za kompletno izlaganje i čuvanje baštine na mjestu njenog nastanka je integralna zaštita.</s><s>Integralna zaštita uključuje brigu ne samo za određenu baštinu, već i za njeno šire okruženje (Krivošejev, 2014, str. 42-43).</s><s>UNESCO pod nepoktetnom materijalnom kulturnom baštinom podrazumijeva (UNESCO World Heritage Centre, 1992c):</s>
<s>• Spomenike u koje spadaju djela graditeljstva, monumentalna kiparska ili slikarska djela, elementi ili strukture arheološkog karaktera, natpisi, pećinska prebivališta i kombinacije obilježja koja imaju izvandrednu univerzalnu vrijednost sa historijskog, umjetničkog ili znanstvenog gledišta • Skupine građevina u koje spadaju skupine izoliranih ili povezanih zgrada koje su po svojoj arhitekturi, jedinstvu i uklopljenosti u pejzaž izvanredna univerzalna vrijednost sa historijske, umjetničke ili znanstvene tačke gledišta • Znamenita mjesta u koje spadaju djela ljudskih ruku ili kombinirana djela ljudskih ruku i prirode, pa i zone, uključujući tu arheološka nalazišta što su od izvanrednog univerzalnog značaja sa historijske, estetske i etnološke ili antropološke tačke gledišta</s>
<s>Nematerijalna kulturna baština, naime, sastoji se od raznolikih nefizičkih vidova pojedine kulture, to jest društvenih običaja koji su stvarani tokom historijskog razvoja određene društvene skupine (Krivošejev, 2014, str. 43).</s><s>UNESCO (2021) tvrdi da nematerijalna kulturna baština predstavlja „prakse, prikaze, izraze, znanja, vještine, kao i instrumente, predmete, artefakte i kulturne prostore koji su s njima povezani, koje zajednice, skupine i, u nekim slučajevima, pojedinci prepoznaju kao dio svoje kulturne baštine.</s><s>Ovakvu nematerijalnu kulturnu baštinu, koja se prenosi sa generacije na generaciju, zajednice i skupine neprestano rekreiraju kao odgovor na svoj okoliš, svoju interakciju sa prirodom i svojom historijom, te im pruža osjećaj identiteta i kontinuiteta, promovirajući tako poštivanje kulturne raznolikosti i ljudske kreativnosti“.</s><s>Nematerijalna kulturna baština izražava se na više načina, a posebno u sljedećim aspektima (UNESCO, 2021): 1) U usmenim tradicijama i izrazima, uključujući jezik kao sredstvo nematerijalne kulturne baštine</s>
<s>3) U društvenim praksama, ritualima i svečanim događajima 4) U znanjima i praksama povezanim sa prirodom i svemirom 5) U zanatima baziranim na tradiciji</s>
<s>Od svojih početaka turizam se zasnivao na posjećivanju prirodnih i kulturnih znamenitosti.</s><s>Posjećivanje poznatih građevina, umjetničkih tvorevina, prirodnih ljepota, te žarišta na kojim su se desili određeni historijski događaji turiste su motivirali na duža putovanja (Krivošejev, 2014, str. 77).</s><s>Knjiga Cultural and Heritage Tourism Development (2014) govori kako su najraniji oblici putovanja inspirisanih baštinom česta vjerska hodočašća, poput onih u kojima su učestvovali kršćani tokom posjete Svetoj Zemlji ili onih u kojima su učestvovali muslimani prilikom posjete u Mekku.</s><s>Tijekom 1700-tih godina, kada su Europljani počeli putovati u značajnom broju, počinje se također stvarati infrastruktura gostionica, restorana, hotela i prijevoza, ali svrha putovanja je i dalje upoznavanje drugih kultura.</s><s>Mnogi tadašnji posjetitelji upoznavali su drugačije ideje i običaje, koje su prenosili u svoje domovine.</s><s>Pa tako su na primjer Europljani sa Istoka preuzeli orijentalnu kuhinju koja je promijenila kuhanje u njihovim domovinama.</s><s>Prilikom Grand Tour-a Britanci i Nijemci su putovali u Italiju i Grčku, jer su bili motivirani klasičnom arhitekturom (Cultural and Heritage tourism Development, 2014).</s><s>Shodno svemu tome možemo zaključiti da je baština usko vezana sa turizmom od samih njegovih početaka.</s><s>Međutim, nakon Prvog, a potom i Drugog svjetskog rata, sa razvojem novih i bržih transportnih sredstava, dolazi do pojave „turističkog buma“ koja u prvi plan postavlja putovanja s ciljem pasivnog odmora i rekreacije tipa sunca, mora i pijeska.</s><s>Time su postavljeni temelji masovnog turizma, odnosno turizma u kojem učestvuje veliki broj ljudi iz svih slojeva društva koji putuju organizovano.</s><s>Sa razvojem ovakve vrste turizma, baština umjesto primarne atrakcije koja motiviše turiste na putovanja postaje sekundarna turistička atrakcija za turiste privučene pasivnim odmorom u destinacijama sunca, mora i pijeska.</s><s>Masovni turizam mjeren je isključivo ekonomskim indikatorima i nije se razmatralo o konceptima održivosti.</s><s>Ovakav pristup razvoja turizma imao je kratkoročne i srednjoročne pozitivne uticaje, međutim, pokazao se negativnim na duži rok.</s><s>U mnogim destinacijama masovni turizam ostavio je negativne posljedice na okoliš, prouzrokovao je destrukciju prirodne i kulturne baštine, što je posljedično probudilo nezadovoljstvo lokalnog stanovništva i negativno se odrazilo na dalji razvoj turizma.</s><s>Zbog toga se pojavljuju oblici alternativnog, te novog turizma koji su za razliku od masovnog turizma, bazirani na čuvanju, obnovi, održivosti, aktivnom učestvovanju turista u lokalnom životu, te simbiozi više srodnih ili nesrodnih turističkih atrakcija.</s><s>S tim u vezi uloga baštine kao turističke atrakcije novog turizma ponovo dolazi u prvi plan Baštinski turizam predstavlja turizam koji je usredotočen na ono što smo naslijedili, što može da podrazumijeva sve od prirodnih krajolika, povijesnih zgrada ili umjetničkih djela (Yale 1991, str. 21).</s><s>Baštinski turizam, kako ističe Timothy (2017, str. 1) zasnovan je na korištenju historijskih resursa, te on čini glavnu značajku turističkih ekonomija mnogih destinacija.</s><s>Burns, Eaddy, Moore, Speno i Talley-McRae (2010, str. 4) baštinski turizam, više od samog posjećivanja historijskih atrakcija, definiraju kao osobni susret i doživljavanje tradicije, lokalnih običaja, umjetnosti, historije, kulture i područja koja na autentičan način predstavljaju određeno mjesto ili zajednicu.</s><s>Poria, Butler i Airey (2003, str. 247) tvrde da su osnova baštinskog turizma oni posjetitelji koji određeni lokalitet doživljavaju kao dio svoje osobne baštine, a svojim ponašanjem se razlikuju od drugih posjetitelja.</s><s>Iako se može pretpostaviti da turisti koji posjećuju objekte i područja baštine imaju potpune jednake motive za putovanja, ipak njihove se potrebe i očekivanja znatno razlikuju.</s><s>Turisti koji posjećuju baštinu mogu se podijeliti u četiri skupine (Poria, Butler i Airey, 2003, str. 248): 1) Turisti koji nisu svjesni baštinskih karakteristika područja 2) Turisti koji su svjesni baštinskih karakteristika područja, ali su im motiv za putovanje druge karakteristike područja</s>
<s>3) Turisti kojima su motiv za putovanje baštinske karakteristike, ali ne doživljavaju te karakteristike kao dio svoje osobne baštine 4) Turisti kojima su motiv za putovanje baštinske karakteristike, te iste doživljavaju kao dio svoje osobne baštine</s>
<s>Postoji šest glavnih baštinskih resursa, kako to ističu Ismagilova, Safiullin i Gafurov (2015, str. 160) koji se odlikuju najvećom privlačnošću i motiviraju turiste za posjet: kulturni resursi u umjetničkoj formi, folkloru i festivalima, historijski resursi u obliku historijskih spomenika i znamenitih područja, arheološki resursi većinom povezani sa antičkim spomenicima i područjima iskopina, religijski resursi u obliku hodočašća, te upoznavanja religijskih običaja, rituala i ceremonija, etnološki resursi povezani sa kulturom ljudi, jezikom, etničkim stvaralaštvom, te na posljetku ekološki izgled povezan sa krajolikom i spomenicima.</s>
<s>ICOMOS (1999) prirodnu i kulturnu baštinu posmatra kao glavne turističke atrakcije.</s><s>Neosporivo je da kulturna i prirodna baština imaju različite pozitivne uticaje na turizam i turističku ponudu određenih destinacija.</s><s>Lo, Mohamad, Chin i Ramayah (2017, str. 770) uočavaju da kulturna i prirodna baština utiču na podizanje konkurentnosti turističke destinacije.</s><s>Kulturna i prirodna baština su također prema Urasche (2015, str. 133) identificirani kao jedni od značajnih faktora koji određuju konkurentnost i atraktivnost države kao turističke destinacije.</s><s>Stvaranjem pozitivne sinergije između baštine i turizma ostvaruje se, uz povećanje ekonomske dobrobiti, rast zadovoljstva posjetitelja, dodatna vrijednost objekata baštine, viša kvaliteta turističke ponude i jačanje identiteta lokalne zajednice (Drpić, 2018, str. 255).</s><s>Isto tako kultura, historija i baština djeluju kao brend određenog područja ili države, te time stavarju jedinstvenost koju je vrlo teško ili zacijelo nemoguće reproducirati (Drpić, 2018, str. 255).</s><s>Divljenje i prihvaćanje jedinstvene kulturne i prirodne baštine od strane turista može stvoriti lokalni ponos i identitet zajednica i stanovnika, te želju da učine više za svoju zajednicu, pomažući i podržavajući na taj način lokalni razvoj (Urasche, 2015, str. 134).</s><s>2.5 Upravljanje baštinom u turističkoj ponudi destinacije Baštinski resursi su neobnovljivi i zbog toga je potrebno pravilno upravljati s njima.</s><s>Upravljanje baštinom uključuje različite faze od identifikovanja baštine, dokumentiranja do samog upravljanja i na posljetku ispitivanja i procjene konačnih rezultata koji su se postigli upravljanjem.</s><s>Efektivno upravljanje baštinom nosi razne koristi, između ostalih produžavanje životnog vijeka baštine, očuvanje vrijednosti baštine i dostizanje zadovoljstva sudionika (Bakri, Yusuf i Jaini, 2012, str. 341-343).</s><s>Postoje izvjesne razlike između baštinskih subjekata koje utiču na upravljanje baštinom kao turističkom atrakcijom.</s><s>Neke od takvih razlika su stepen nastanjenosti baštinskih subjekata, veličina prostora baštinskih subjekata, namjena i slično.</s><s>Dakle, u pojedinim baštinskim subjektima vodi se društveni, urbani i ruralni život, dok su drugi baštinski subjekti nenastanjeni.</s><s>Zatim, dok određene baštinske atrakcije predstavljaju pojedinačne objekte poput građevina ili spomenika prirode, druge su ograničene na uža područja poput pojedinih dijelova grada ili trgova, treće zauzimaju površine kao što su zaštićena gradska jezgra, a četvrte zauzimaju veoma velike površine poput nacionalnih parkova.</s><s>Nadalje, dok su pojedini baštinski subjekti sačuvali svoju prvobitnu funkciju, drugi su je promijenili ili jednostavno opstaju bez specifične funkcije (Krivošejev, str. 114).</s><s>Međutim, Garrod i Fyall (2000, str. 691) u svojoj studiji o upravljanju baštinskog turizma spominju osam elemenata svih baštinskih atrakcija koje treba uzeti u obzir: • Konzervacija: osigurati da upotreba baštinskih dobara od strane sadašnje generacije ne ugrožava sposobnost budućih generacija da koriste i iskoriste te resurse</s>
<s>• Pristupačnost: treba omogućiti doživljavanje baštine, jer je na taj način ljudi smatraju kao dijelom svoje baštine, međutim ne u prevelikoj mjeri, kako ne bi došlo do oštećenja baštine.</s>
<s>• Obrazovanje: posjetitelji moraju razumjeti prirodu i značaj baštinskih dobara, kao razlog za njihovo očuvanje.</s><s>Obrazovanje posjetitelja može se postići formalnim i neformalnim tehnikama interpretacije. • Relevantnost: baštinske atrakcije trebaju biti relevantne za što širu publiku, te lokalnom stanovništvu pružiti osjećaj ponosa. • Rekreacija: zabava i pružanje mogućnosti za rekreaciju posjetiteljima mora biti dio misije baštinskih atrakcija, jer će se na taj način posjetitelji ponovo vraćati toj atrakciji i preporučiti je drugima</s>
<s>• Finansijski element: baštinske atrakcije moraju biti finansijski stabilne, međutim finansije ne moraju biti generirane u potpunosti naplatom ulaznica.</s><s>Pojedina vanjska finansiranja mogu pružiti efektivnu konzervaciju i zadovoljiti potrebe baštinske atrakcije.</s>
<s>• Lokalna zajednica: baštinske atrakcije trebaju težiti ka tome da funkcionišu u skladu sa lokalnom zajednicom, te posjetiteljima ne smije biti dozvoljeno da koriste baštinske resurse na štetu lokalnog stanovništva. • Kvaliteta: baštinska atrakcija treba da pruža visokokvalitetnu uslugu svojim posjetiteljima kako bi se istakla na tijesnom turističkom tržištu i dostigla visok stepen zadovoljstva posjetitelja.</s>
<s>Postoji niz dodatnih fakotra prilikom oblikovanja turističke ponude koje treba imati na umu kada se radi o prirodnoj i kulturnoj baštini (Koščak i O'Rourke, 2018, str. 47): • Kulturna i ekološka baština se ne može proizvesti.</s><s>Ona postoji zbog historije i geografije i nemoguće ju je proizvesti u kratkom roku.</s><s>Zbog toga turističke destinacije moraju oblikovati svoju turističku ponudu sa onim čime već raspolažu, a ukoliko je privlačnost atrakcija na niskom nivou, destinacija će veoma teško steći konkurentnost u odnosu na ostale destinacije. • Kulturne i prirodne atrakcije su uglavnom javni izvori.</s><s>Turisti rijetko moraju platiti da bi vidjeli prirodu i kulturu.</s><s>Međutim, privatna poduzeća su ta koja stvaraju izvedeni proizvod oko javnih izvora prirodne i kulturne baštine, te ona ubiru ekonomsku korist.</s><s>Nije zagarantovano da se ti prihodi koriste za obnovu i unapređenje same kulturne i prirodne baštine. • Štetu koja je učinjena na prirodnim i kulturnim atrakcijama je veoma teško izmjeriti.</s><s>Turizam neizbježno utiče na prirodnu i kulturnu baštinu, ali njegov uticaj je veoma složen.</s><s>Određivanje nosivosti lokacija u velikoj mjeri ovisi o samim okolnostima pojedinačnih područja.</s>
<s>• Cjenovna struktura baštinskog turizma nije posve jasna kao što je to slučaj kod ostalih oblika turizma.</s><s>Zbog nedostatka benchmarkinga u ovoj oblasti je malo dostupnih smjernica.</s><s>Slične atrakcije u drugim regijama mogu postojati, ali u drugačijoj ekonomskoj klimi što otežava poređenje.</s><s>Poduzeća možda postavljaju cijene izvan tržišta ili ih vjerovatnije uopće ne postavjaju.</s><s>Šestan (2019, str. 34-35) upravljanje baštinom dijeli u četiri faze.</s><s>Jedna od njih je znanje i razumijevanje, gdje se baština i njena karakteristična vrijednost uvažavaju kao uvjet za operativno djelovanje.</s><s>Iz tog razloga preporučuje se pravljenje procjene utjecaja i njihovo spajanje u analizu društvenog rizika.</s><s>Sljedeća faza je planiranje i provođenje upravljanja baštinom u kojoj je potrebno uključiti faktore vrijednosti baštine u operativne planove i politike, strategije, protokole i procedure, te druge aktivnosti.</s><s>Nadalje, faza praćenja, vrednovanja i napredovanja podrazumijeva praćenje utjecaja baštine, procjenu rezultata, dovršavanje evaluacije sistema upravljanja baštine, te na osnovu toga poboljšavanje operativnih planova.</s><s>Krajnja faza je komuniciranje i izvještavanje unutrašnjih i vanjskih izvora putem različitih modela komunikacije 3 PREDSTAVLJANJE PODRUČJA ISTRAŽIVANJA</s>
<s>S obzirom na to da se općina Bihać nalazi na raskrsnici puteva koji vode ka Sarajevu, Zagrebu, Rijeci i Splitu, te šire gledano na pravcu Zapadna Europa-Mediteran-Bliski Istok, može se reći da je geoprometni položaj općine Bihać izuzetno povoljan.</s><s>Niz međunarodnih i magistralnih putnih pravaca, koji prolaze kroz općinu Bihać, povezuju ovo područje sa širim okruženjem.</s><s>Najbliži je grad Zagreb, koji je udaljen od općine Bihać 150 km, a do kojeg se može doći željezničkim i cestovnim putem.</s><s>Treba naglasiti da, bez obzira na to što se Zagreb nalazi u susjednoj Republici Hrvatskoj, lokalno stanovništvo je stoljećima više gravitiralo prema tom gradu nego prema glavnom gradu BiH-Sarajevu, isključivo zbog njegove blizine.</s><s>Do Rijeke i međunarodne morske luke, koja je udaljena 170 km može se doći magistralnim putem.</s><s>Takozvana Unska pruga, koja prolazi kroz Bihać, spoj je željezničkog saobraćaja između Splita, Zadra, Šibenika, te Zagreba i Beograda.</s><s>Bihać je od glavnog grada Sarajeva udaljen 330 km, a povezan je željezničkim i magistralnim putem (Općina Bihać, 2014).</s><s>Tabela 1: Udaljenost općine Bihać od urbanih centara u regiji Mjesto</s>
<s>Split (RH) / međunarodna zračna i morska luka Sarajevo (BiH) / međunarodna zračna luka Ljubljana (Slovenija)</s>
<s>Reljef na području Bihaća je raznolik, a najvećim dijelom ga čine brežuljci, polja i srednjeplaninsko zemljište.</s><s>Prosječna nadmorska visina je 231 metara, veći dio teritorije općine lociran je na terenima do 600 metara nadmorske visine, dok je manji dio lociran u planinskom i brdsko-planinskom pojasu s nadmorskim visinama i preko 900 metara Područje Bihaća ima umjereni planinski tip klime koji je zbog utjecaja zračnih masa iz susjednih i daljih oblasti raznovrstan.</s><s>Zime su hladne s mnogo padavina, dok su ljeta topla i suha.</s><s>Godnišnji prosjek padavina iznosi 13271/m², a prosječna mjesčna temperatura je 10, 8˚C. Uzimajući sve to u obzir, klima općine Bihać je povoljna.</s><s>Odlikuje se umjerenom vlažnošću, umjerenim temperaturama, znatnim osunčanjem i bez jakih vjetrova, što je veoma pogodno za razvoj proizvodnje hrane, turizam, sport, rekreaciju i slično (Grad Bihać, 2021c).</s>
<s>Prirodni izvori na kojima se temelji ekonomski razvoj općine su prije svega šumski resursi, ukupne površine 52. 527 ha, koji pružaju visok kvalitet zdravog života, a krucijalni su za razvoj drvoprerađivačke industrije, kao i širokog spektra drugih djelatnosti, poput turizma i turističke privrede.</s><s>Pored šumskih izvora bitne su mineralne sirovine i nemetali, od kojih na području Bihaća postoje nalazišta gipsa, krečnjaka, dolomita, te arhitektonsko-građevinskog kamena bihacita.</s><s>Također, prirodne izvore predstavljaju poljoprivredno zemljište površine od 27. 262 ha, termomineralne vode u naselju Gata, te prirodne ljepote i Nacionalni park Una (Grad Bihać, 2021c).</s><s>U 2017. godini na području općine Bihać živjelo je 56. 243 stanovnika (Federalni zavod za statistiku, 2018).</s><s>U 2018. godini taj broj je opao na 56. 207 (Federalni zavod za statistiku, 2019), a u 2019. godini broj stanovnika bio je 56. 065 (Federalni zavod za statistiku, 2020).</s>
<s>Na području Bihaća pronađena su i opisana nalazišta nekropola, svetišta, kula i kulišta, crkvina, te gradina iz prethistorijskog razdoblja.</s><s>Takvih nalazišta ima mnogo, a neka od njih su gradina u naselju Bugar, građevine koje vjerovatno potiču iz kasnoantičkog doba stoljeće),</s>
<s>postojala kasnosrednjovjekovna crkva, crkvina u Doljanima gdje je postojala kasnoantička crkva (5-6. stoljeće poslije Krista) i mnoga druga (Franjić, 1999, str. 13-14).</s><s>U Bihaću je ustanovljena prisutnost čovjeka u starijem kamenom dobu, plemena Japoda (Općina Bihać, 2014).</s><s>Dokaz da su Japodi živjeli na području i u okolici Bihaća su dobro istražena japodska groblja u Jezerinama i Ribiću kod Bihaća (Franjić, 1999, str. 30).</s><s>Japodska kultura je obilježila Bihać izvanrednim vrijednostima daleke baštine.</s><s>Naslijeđe koje su Japodi ostavili su nakit od bronce, željeza i srebra, sojenice i slično (Općina Bihać, 2014).</s><s>Nakon hiljadu godina bivstvovanja na prostorima Bihaća i njegove okolice, Rimljani su, prodirući iz više pravaca na Balknansko poluostvro, zavladali japodskim plemenima (Turistička zajednica Bihać, 2021a).</s><s>Prema arheološkim nalazima , ustanovljeno je da su najbitnije rimske vojne jedinice boravile na području Bihaća.</s><s>Negdje u okolici Bihaća, vjeruje se kod današnjeg Golubića, bio je stacioniran rimski Konjički puk „Ala Claudia nova“ (Franjić, 1999, str. 32).</s><s>Iz rimskog vremena istraženi su i pronađeni rimski vojnički natpisi, rimski novac, odlomci nadgrobnih spomenika i drugi predmeti iz rimskog doba.</s><s>Poznati su ostaci rimskih naselja na raznim lokalitetima, između ostalih ostaci rimske naseobine nastale uz termalno vrelo, koja se nalazila u današnjoj Gata-Ilidži, ruševine rimske zgrade na Humačkim glavicama, dva ulomka rimske opeke iz Bugar-grada i natpisi (Franjić, 1999, str. 42).</s><s>Tijekom 7. stoljeća bihaćki kraj naseljavaju Slaveni, a nakon toga hrvatska plemena postepeno u 9. i 10. stoljeću uspostavljaju prve državne skupine u krajevima Bihaća (Franjić, 1999, str. 57).</s><s>Hrvati bivaju na stalnom udaru Bizantije s Istoka i Franačke države sa Zapada, međutim njih pobjeđuje Tomislav, prvi hrvatski kralj, te ujedinjuje dvije hrvatske kneževine, na čijem se razmeđu nalazio Bihać.</s><s>Ovim područjem vladali su Franci, Bizantijci, zatim bosanski kralj Tvrtko I, no u ime ugarsko-hrvatskog kralja Ladislava Napuljskog.</s><s>Grad Bihać ostaje središte hrvatske kraljevine pod kraljem Tomislavom sve do hrvatsko-ugarske nagodbe, te se o njemu govori kao o bihaćkom kraju ili bihaćkom području, jer je „bihać“ u narodnom jeziku označavalo kraljevsko dobro (Turistička zajednica Bihać, 2021a).</s><s>Baltić (2009, str. 21) navodi da prvi pisani trag o Bihaću postoji u Povelji ugarsko-hrvatskog kralja Bele IV iz 1260. godine.</s><s>U njegovoj Povelji piše da ovaj grad leži na ostrvu sv. Ladislava i da se ranije nazivao Vihuć (Wyhygh).</s><s>Već u 1262. godini Bihać biva proglašen za slobodni kraljevski grad sa pravima da se bavi slobodnim zanatstvom i slobodnom trgovinom, te upravo to čini temelj njegovog daljnjeg razvoja.</s><s>Rast ekonomske moći ovog grada poboljšala je i činjenica da su mnoge okolne plemenske župe zavisile od Bihaća.</s><s>Već tada se mogla uvidjeti prednost geografskog položaja ovog grada, koji je dodatno poboljšao ekonomiju sa važnom komunikacijom koja vodi dolinom Une i povezuje jug (Primorje) sa sjeverom (Slavonija).</s><s>U 13. stoljeću u gradu se nalazila okrugla kula, najstarije jezgro grada, te su se izgradili samostani, crkve, tornjevi i kuće.</s><s>Grad je bio dobro utvrđen bedemima sa četverokutnim i okruglim tornjevima (Baltić, 2009, str. 21).</s><s>Pečat srednjovjekovnog Bihaća sačuvan je na glagoljskoj listi iz kraja 14. stoljeća.</s><s>Na njemu su tri kule, a na srednjoj kuli zastava s natpisom S. CIVITATIS BIHIGIENSIS.</s><s>Identičan motiv ima i grb Bihaća (Rošić, 2013, str. 20).</s><s>Tokom 14. stoljeća i kasnije u dinastijskim borbama oko ugarsko-hrvatskog prijestolja, na području oko Une dolazi do moćnog sukoba vlastelina, koji podržavaju svoje pretendente.</s><s>Godine 1405. ovo područje prelazi u ruke pristalica kralja Sigismunda, a sam kralj Sigismund grad predaje Frankopanima, u čijoj vlasti ostaje do početka 16. vijeka (Baltić, 2009, str. 22).</s><s>Godine 1463., nakon bitke kod Jajca, Bosna pada pod osmansku vlast.</s><s>Nakon što je učvršćena vlast u Bosni, osmanlije kreću u silovite napade pojedinih gradova, te 1592. godine, nakon žestoke borbe, turski zapovjednik Hasan-paša Predojević osvaja Bihać (ibid.).</s><s>Znatan broj hrvatskog stanovništva ostaje na ovom području i prihvata islam, a neki se iseljavaju prema zapadu (Turistička zajednica Bihać, 2021a).</s><s>Bihać postaje bitna utvrda sa jakom turskom posadom, te postaje konstantno središte upada i pritiska (Baltić, 2009, str 23).</s><s>Bosna ponovo postaje interes velikih sila, te na Berlinskom kongresu 1878. godine pravo na njenu okupaciju dobija Austro-Ugarska, a iste godine bez obzira na uporno odupiranje osvojen je Bihać.</s><s>U vrijeme Austro-Ugarske vlasti otvaraju se škole, podiže se gradski park, struja, vodovod i kanalizacija.</s><s>Razvijaju se raznovrsni zanati koji su do tada bili nepoznanica, otvaraju se tvornice i banke.</s><s>Grad mijenja svoj izgled, formiraju se gradske zone a stambeni objekti građeni su po evropskom uzoru (Turistička zajednica Bihać, 2021a).</s><s>Austro-Ugarska monarhija vlada Bosnom, pa tako i Bihaćem do 1918. godine, jer tad Bosna ulazi u sastav Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca.</s><s>U to vrijeme Bihać je bio središte oblasti.</s><s>U periodu od 1945. do 1992. godine BiH pripada Socijalističkoj Federativnoj Republici Jugoslaviji, te su u tom razdoblju napravljeni infrastrukturni kapaciteti, kulturni, obrazovni i sportski objekti, kao i privredni kapaciteti.</s><s>U ratnom razdoblju od 1992. do 1995. godine došlo je do uništenja i devastiranja objekata i pomjeranja teritorijalnih granica.</s><s>1995. godine Dejtonskim sporazumom, Bihać postaje sjedište USK-a u sklopu entiteta Federacije BiH i nezavisne države BiH.</s><s>Od 1996. godine sa obnovom grada dolazi do revitalizacije i nove izgradnje Bihaća (Općina Bihać, 2014).</s>
<s>Prirodnu baštinu ovog područja čini rijeka Una.</s><s>Ova rijeka nije bila adekvatno zaštićena, niti je bila dovoljno upotrijebljena u turističkoj ponudi Bihaća, sve dok nije postala dijelom nacionalnog parka.</s>
<s>Legenda o imenu rijeke govori o tome da su stari Rimljani, kada su došli na ovo područje i ugledali ljepotu rijeke uzviknuli „Una“, što na latinskom jeziku znači jedna ili jedina (Rafting Una, 2018).</s><s>Rijeka Una izvire u selu Donja Suvaja ispod planine Stražbenice u Republici Hrvatskoj.</s><s>Riječ je o tipično krškom vrelu uzlaznog tipa, jedinstvene zelenomodre boje.</s><s>Od izvora do Bihaća, u gornjem toku ukupan pad iznosi tri metra po kilometru, te rijeka Una u tom dijelu ima svojstva planinske rijeke, a njeni vodopadi, sedronosni slapovi i bukovi predstavljaju jedinstvene prirodne ljepote, od kojih se ističu: Martin Brod, Štrbački buk, Ripački slap, Dvoslap i Troslap (Nacionalni park Una, 2011a).</s><s>Vodopadi i brzaci Une izvandredna su prirodna baština, a cijeli gornji tok rijeke obilježava bogat biodiverzitet (Parkovi Dinarida, b. d.).</s><s>Upravo sedrene barijere koje stvaraju slapove, bukove i kaskade Unu čine lijepom i zaintrigiraju svakog posjetitelja, a zanimljivi su i za naučnike raznih profila.</s><s>Postupak taloženja sedre u prirodnim vodama rezultat je određenih fizikalno-hemijskih i bioloških procesa taloženja kalcita u krškim vodama kao sklop procesa u strogo određenim uvjetima biotopa, Ph, temperature, zasićenosti kalcijkarbonatom, sadržajem kalcija i magnezija.</s><s>Sedra se stvara od topivog kalcijumkarbonata u vodama ove kraške rijeke, gdje se pri turbulenciji čiste unske vode, razlijevanjem i isparavanjem iz kalcijum – bikarbonata oslobađa ugljični dioksid, a taloži se kalcijum – karbonat (Nacionalni park Una, 2011a).</s>
<s>Na području Nacionalnog parka Una zabilježeno je 1900 biljnih vrsta, od kojh je preko stotinu jestivih, vitaminskih, aromatičnih i ljekovitih.</s><s>Kontinuirana zaštita u pojedinim predjelima olakšava nesmetan rast velikog broja vrsta i familija gljiva.</s><s>Izvanredna kvaliteta vode omogućila je razvoj riba, vodozemaca i gmizavaca.</s><s>U parku postoji 120 vrsta ptica, od kojih je posebno zanimljiva ugrožena vrsta veliki tetrijeb (Tetrao urogallus).</s><s>Na ovom području također egzistira 50 vrsta sisavaca, od kojih se posebno ističu ortomediteranski endem runati miš, istočnoalpski endem alpski miš, te predatori medvjed, vuk, ris, jazavac, lasica i vidra ( Parkovi Dinarida, b. d.).</s><s>Una postaje nacionalni park 2008. godine, donošenjem Zakona o Nacionalnom parku Una, gdje se štiti prostor veličine 19. 800 ha, koji je administrativno pod teritorijom grada Bihaća, a manji dio na području općine Drvar (Nacionalni park Una, 2011b).</s><s>Lokalno stanovništvo se naročito ponosi sa rijekom Unom i nju postavlja na prvo mjesto prema značaju i ljepoti.</s><s>Una se smatra kao dio kolektivne prirodne baštine stanovnika Bihaća, te je Bišćanima na posebnom mjestu.</s><s>Za turističku ponudu općine Bihać Una je posebno bitna, jer nudi mogućnost raftinga, koji je za svakog posjetitelja jedno zanimljivo sportskoavanturističko iskustvo.</s><s>Dugogodišnja tradicija i manifestacija „Una regata“ posebno je zanimljiva, odvija se svake godine u ljetnom periodu i traje četiri dana, a u sklopu nje se održava višednevni rafting uz popratni kulturno-zabavni program.</s><s>Pored raftinga, Una nudi mogućnosti drugih aktivnosti, kao na primjer ribolova metodom mušičarenja, ali i drugim načinima ribolova, zatim kajakaštvo, ronjenje i spiljsko ronjenje (Turistička zajednica Bihać, 2011b).</s>
<s>Na području Bihaća nalazi se nekoliko kulturno-povijesnih znamenitosti i predmeta odnosno kulturne baštine koju smatramo kao veoma značajnu za općinu, te njenu turističku ponudu.</s><s>Isto tako nematerijalna kulturna baština ovog područja veže se za njegov identitet, te samim tim je veoma bitna za turizam.</s><s>U nastavku smo detaljnije opisali najbitniju materijalnu i nematerijalnu kulturnu baštinu općine.</s><s>3.4.1 Materijalna nepokretna kulturna baština Crkva sv. Antuna</s>
<s>Toranj Crkve sv. Antuna nalazi se u jezgru starog dijela grada Bihaća.</s><s>Crkva je napravljena zbog potreba bihaćkih katolika, koji su od tadašnje vlasti (Austro-Ugarske) zahtijevali povratak nekadašnje Crkve sv. Antuna na mjestu džamije Fethije u Bihaću.</s><s>Kako ne bi došlo do pobune muslimanskog stanovništva, austrougarske vlasti su izabrale novu lokaciju, gdje se u srednjem vijeku nalazila jedna od šest bihaćkih crkvi.</s><s>Crkva se počela graditi 1890. godine, a završena je 1894. godine, ali je 1944. godine devastirana prilikom bombardiranja grada od strane savezničke avijacije, tako da je ostao samo toranj crkve (Halilagić, 2006, str. 41).</s><s>Crkva je izgrađena u neogotskom stilu i takav građevinski oblik zadržala je sve do 1937. godine, kada je produžena kako bi poprimila izgled krsta, te se doziđuje još jedan sprat zvonika, nad čijim je križištem podignuta kupola visine 26 metara.</s><s>Na taj način crkva je iz neogotskog prešla u bazilikalni oblik i postala jedna od tri najveće crkve u Bosni, dugačka čak 58 metara.</s><s>Sadržavala je također i pjevalište (hor), te je imala veoma impresivan izgled, prostorno zauzimajući 900 kvadratnih metara Kapetanova kula</s>
<s>U izravnoj blizni Crkve sv. Antuna nalazi se Kapetanova kula.</s><s>Tačno vrijeme njene izgradnje nije utvrđeno, međutim, Baltić (2009, str. 24) pretpostavlja da je nastala početkom 16. vijeka, kada je Bihać zbog snažnih turskih napada pokušavao da utvrdi i osnaži svoju odbrambenu moć.</s><s>Kula nije zadržala svoj prvobitni izgled, s obzirom na to da se unutrašnji i vanjski izgled kroz historiju mijenjao i dograđivao, međutim ipak se smatra kako vanjski dio nije pretrpio prevelike promjene.</s><s>Ima kvadratnu osnovu i oblik četverostrane prikraćene piramide.</s><s>Poslije zadnje rekonstrukcije njena unutrašnjost sastavljena je od prizemlja i četiri etaže.</s><s>Jedini trag naslikanih vegetabilnih ukrasa na ovom području nalazi se upravo na unutarnjem zidu trećeg sprata kule.</s><s>Pretpostavlja se da je na tom dijelu bila takozvana divanhana, koja označava sobu za razgovor (Marjanović i Došenović, 1984, str. 48).</s><s>Legenda o Kapetanovoj kuli govori o tome da je ona poslužila kao sklonište ugarskom kralju Beli IV od tatarskih konjanika, koji su ga proganjali sve do njenih zidina u kojima se skrio.</s><s>U znak svoje zahvalnost kralj Bela IV je Bihać proglasio slobodnim gradom, a u kamenom pročelju je dao uklesati njegov simbolcrnog gavrana (Turistička zajednica Bihać, 2011c).</s><s>Kapetanovu kulu su austrougarske vlasti adaptirale u okružni zatvor, te je tu funckiju zadržala i za vrijeme Kraljevine Jugoslavije, pa sve do 1959. godine.</s><s>Kula se zatim od 1972. godine upotrebljava kao izložbeni prostor Regionalnog muzeja Pounja koji ne funkcioniše danas (Marjanović i Došenović, 1984, str. 48).</s><s>Regionalni muzej Pounja pripadao je kategoriji općih muzeja, te posjeduje historijsko, arheološko, etnološko, prirodnjačko odjeljenje i odjeljenje historije umjetnosti.</s><s>Muzej je sakupio oko deset hiljada muzealija, od kojih su mnoge grupirane u prvu kategoriju.</s><s>Ispred kule nalaze se eksponati najstarijeg kamenja Pounja Slika 4: Kapetanova kula</s>
<s>Turbe, uz Crkvu sv. Antuna i Kapetanovu kulu, upotpunjuje staro jezgro grada, koje se nalazi u samom centru grada Bihaća.</s><s>Pretpostavlja se da je turbe riječ iz turskog jezika, a označava grobnicu u kojem je kenotaf, (grčki kenos-prazan i taphos-grob) grob koji je simbolično napravljen u čast pokojnika.</s><s>Turbe je, dakle, neka vrsta kapelice nad grobom muslimanskog sveca ili nekog uvaženog čovjeka.</s><s>Legenda govori o nastanku ovog misterioznog spomenika, opisujući ženu nekog uglednog čovjeka koja je živjela unutar zidina Kapetanove kule, te su joj se na mjestu gdje se Turbe nalazi prikazala dva junaka sačinjena od zelene svjetlosti i zbog toga je naredila da se Turbe sagradi.</s><s>Tačno vrijeme gradnje nije poznato, niti je poznato za koga je Turbe podignuto, međutim ono što je poznato jeste to da je prvobitno Turbe bilo građeno od drveta, dok današnji izgled ovog spomenika potiče od austrougarskog doba, s obzirom da se prvo Turbe porušilo i dalo pomaknuti kako bi se sagradila Crkva sv. Antuna.</s><s>Također je poznato da su i Crkva sv. Antuna i Turbe sagrađeni od domaćeg kamena bihacita.</s><s>Uz ovo Turbe nekada se vezao običaj paljenja svijeća, mijenjanja peškira i točenja svježe vode u lavore koji su se ostavljali unutra, međutim, taj običaj je već davno izumro (Dervišević, 1997, str. 39-42).</s>
<s>Dervišević (1997, str. 26) piše da je džamija Fethija napravljena krajem 13. ili početkom 14. vijeka prvobitno kao katolička crkva.</s><s>Do pretvaranja crkve u džamiju došlo je radi masovnog iseljavanja katoličkog stanovništva, te prihvaćanja preostalog hrvatskog stanovništva novih uslova života koje su sa sobom donijeli turski osvajači.</s><s>Ova znamenitost sačuvala je svoj prvobitni oblik, s obzirom na to da je za svoju novu funkciju pretrpjela samo određenu unutrašnju renovaciju, a raniji crkveni toranj adaptiran je u munaru džamije.</s><s>Jednobrodna je građevina izrazito izdužene osnove sa visinom od 10, 5 metara, te je izgrađena od fino klesanog kamena (Bećirbegović, 1999, str. 69).</s><s>Na raniju crkvu podsjeća izdužen oblik i prostorna orijentacija objekta, a naročito gotski portal i visoki prozor koji je također u gotskom stilu.</s><s>Munara džamije visoka je oko 33 metra, a sama džamija izvana veličine je 22 X 11, 5 metra.</s><s>Krovna konstrukcija visoka je preko 5 metara (Baltić, 2009, str. 151-159).</s><s>Marjanović i Došenović (1984, str. 51) smatraju kako se pored crkve nalazio dominikanski samostan, koji se spominje 1266. godine, a crkva je vjerovatno bila vezana uz njega.</s><s>Godine 1592. kada je Bihać osvojen, crkva se pretvorila u džamiju (fethija-osvojena), a njena munara napravljena je tek 1863. godine (Marjanović i Došenović, 1984, str. 51).</s><s>Po dolasku austrougarske vlasti u predvorju džamije pronađene su grobnice hrvatskih plemića sa nadgrobnim pločama.</s><s>Njihovi posmrtni ostaci premješteni su u zajedničku grobnicu koja se i danas nalazi između Crkve sv. Antuna i Turbeta, dok su nadgrobne ploče starih grobnica poslane u Sarajevo, gdje se i danas nalaze u Zemaljskom muzeju.</s><s>Također, na istom mjestu pored džamije pronađen je i najbogatiji nakit iz srednjeg vijeka koji se isto tako nalazi u Zemaljskom muzeju u Sarajevu (Baltić, 2009, str. 152).</s><s>Džamija ima izuzetnu sakralnu, historijsku i kulturnu vrijednost ovog kraja i predstavlja najpoznatiju džamiju Bosanske krajine (Baltić, 2009, str. 154).</s><s>Nalazi se u samom centru grada, te predstavlja monumentalnu građevinu čija je historija, te unutrašnji i vanjski izgled veoma zanimljiv za posjetitelje.</s>
<s>Muzej Unsko-sanskog kantona sa stalnom postavkom Prvog zasjedanja Antifašističkog vijeća narodnog oslobođenja Jugoslavije (AVNOJ-a) nalazi se u istoj zgradi gdje je zasjedanje prvobitno održano.</s><s>Muzej je osnovan 1952. godine za vrijeme Jugoslavije, a odluku</s>
<s>Narodnooslobodilačkog rata u okviru odluke o obilježavanju događaja od općejugoslavenskog značaja.</s><s>U muzeju se nalaze stalni eksponati, koji su vezani za vrijeme prije i poslije zasjedanja (Marjanović i Došenović, 1984, str. 54-55).</s><s>Također, osim stalnih eksponata u muzeju se nalaze i zbirke pokretne baštine.</s>
<s>Zgrada Klostera (samostan i škola časnih sestara Klanjateljica Krvi Kristove) napravljena je 1849. godine i nazvana je „kutovnica“ jer je sastavljena od dva dijela koji su međusobno povezani.</s><s>Ona predstavlja primjer arhitektonskog izraza iz perioda austrougarske vladavine u BiH, što se može prepoznati u izgledu i dimenzijama.</s><s>Zgrada je imala iznimno bitan značaj u urbanom oblikovanju Bihaća.</s><s>Izvorna svrha ovog objekta je bila ta što je služila kao samostan i škola časnih sestara.</s><s>Objekat je sastavljen od sljedećih etaža: podrum, prizemlje, sprat i potkrovlje.</s><s>U istočnom dijelu građevine podrumske prostorije služe za potrebe Umjetničke škole, dok se u istom dijelu prizemlje koristi kao poslovna prostorija optičarske radnje i banke.</s><s>Ostale prostore prizemlja koristi Zavod za zaštitu kulturnog naslijeđa Bihaća kao svoj kancelarijski prostor.</s><s>U cijelom središnjem dijelu, gdje se spajaju dva dijela nalazi se Galerija Muzeja Unskosanskog kantona.</s><s>U sjevernom dijelu prizemlje se koristi za knjižnicu časnih sestara, te prostor HDZ stranke, dok ostali prostori pripadaju Muzeju AVNOJ-a.</s><s>U prostorijama potkrovlja nalazi se Umjetnička škola (Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, Stari grad Sokolac</s>
<s>Stari grad Sokolac izgrađen je na lijevoj obali Une i istočnoj litici brda Debeljača, a udaljen je od grada Bihaća tri kilometra (Marjanović i Došenović, 1984, str. 51).</s><s>Tačno vrijeme nastanka ovog grada nije poznato, iako se prema nekim istraživanjima spominje godine 1020.,1090., 1380. i 1395, međutim, ove godine ne mogu se uzeti kao pouzdane.</s><s>Grad nije osobito velik, ali je u poređenju sa svim ostalim srednjovjekovnim gradovima na području današnjeg Bihaća najbolje očuvan.</s><s>Ima duguljast i trokutast oblik i opasuju ga velike i tvrde zidine sa dvije strane, a na trećoj strani idu samo do strmih stijena, što znači da grad ima izrazito dobar strateški položaj i u prošlosti ga je bilo veoma teško osvojiti (Midžić, 2011, str. 33).</s><s>Grad je imao svog kaštelana i posadu.</s><s>Bio je pod banskom jurisdikcijom, te se posada sastojala od vojnika za čije su izdržavanje u 14. vijeku služili posjedi Omršal i Brekovica, kao i veliki posjed u Bihaćkom polju.</s><s>Na vrhu posade bio je kaštelan, koji je imao sudske ovlasti nad podložnicama nastanjenim na posjedima utvrde.</s><s>Bez obzira što je Sokol (stari grad Sokolac) Sigismundu bio jedna od najvažnijih tvrđava, u velikim ratovima na početku 15. stoljeća zbog nestašice novca zajedno sa Bihaćem bio je založen Pavlu Čuporu 1410. godine, a zatim Nikoli i Stjepanu Frankopanu 1431. godine (Kadić, Mujadžić i Maslak, 2013, str. 121-122).</s><s>Krajem 1490-tih godina grad je prepušten banu Ivanišu Korvinu, a oko 1530-1590-tih godina vlasnici su mu bili Orlovići i Kerečeni.</s><s>Grad je imao vojnu posadu sa kojom je upravljao bihaćki kapetan kada je bio u zakupu kralja Austrije Ferdinanda Habsburškog.</s><s>Osmanski vojnici su prvi put došli pod utvrđeni Sokolac 1537. godine, te su prodrli u gradski odbor, ali visoku okruglu kulu još uvijek nisu uspjeli osvojiti.</s><s>Cjelokupan grad Sokolac je osvojen tek nakon Bihaća 1592., također pod komandom Hasan-paše Predojevića.</s><s>Iste godine u gradu je postavljena stalna vojna posada, a za njene potrebe i potrebe islamiziranog stanovništva u tvrđavi je napravljena drvena džamija i mekteb.</s><s>Sa sigurnošću se zna da je Sokolac kroz cijelu osmansku vladavinu bio najutvrđeniji grad Bihaćke kapetanije.</s><s>Poznato je da je grad restauriran 1898. godine od strane okružnog načelnika Bihaća Lothar Berksa, te je od tad bio otvoren za posjetioce, a jedno vrijeme je na jednom spratu kule djelovao kafić (Baltić, 2009, str. 209).</s><s>Na gornjem spratu kule sa svake strane napravljene su puškarnice koje su imale oblik pravouganika ili prozora prilagođenog za odbranu od neprijatelja.</s><s>One su izgrađene po uzoru na ostale srednjovjekovne gradove i utvrde.</s><s>Bile su velike i kroz njih se također moglo bacati kamenje, vrela voda, te ugrijana smola.</s><s>Rubovi sokolačkih zidina bili su izgrađeni gustim nizom kamenih štitova, jedan od drugog udaljenih oko 60 centimetara (Truhelka, 1904, str. 30-31).</s><s>Na samom vrhu tvrđave ističe se glavna utvrda sokolačkog grada: kula visoka 16, 5 metara.</s><s>U kulu se ulazi kroz mala vrata u prostoriju okrugle konstrukcije, iz koje stepenice sa lijeve strane vode na gornji, a sa desne na donji sprat.</s><s>U istoj prostoriji nalaze se dvije male sobice sa klupama pored dva prozora i nekoliko puškarnica.</s><s>Pretpostavlja se da je nekoliko udubljenja na zidovima unutar ove prostorije služilo za drvene police u kojima su se ostavljali predmeti potrebni za svakodnevni život posade.</s><s>Stepenice koje idu prema dolje vode u jednu malu prostoriju koja je služila kao ostava za oružje, po potrebi mogla je biti i tamnica.</s><s>Druge stepenice vode ka gornjoj etaži koja se ne razlikuje puno od prve prostorije, osim što su se u zidu nalazila dva tijesna trijema, prema vanjskoj strani ograđena puškarnicama.</s><s>U jednom od njih nalazile su se stepenice koje su vodile na terasu kule i taj dio najvjerovatnije je bio centralno mjesto odbrane.</s><s>Terasa kule bila je opasana nizom kamenih štitova na kojima je bio oslonjen krov koji je čitavu kulu štitio od padavina (Midžić, 2011, str. 36-37).</s>
<s>Srednjovjekovni grad Ostrovica smješten je na istoimenom brdu iznad Kulen-Vakufa, odakle se pruža nevjerovatan pogled na okolicu.</s><s>Vrijeme nastanka grada nije poznato, kao ni to ko ga je zapravo sagradio.</s><s>Poznato je da je Ostrovica bio malen gradić, kojeg su u 18. vijeku Osmanlije znantno proširili i dali mu oblik kakav ima i danas.</s><s>Grad je opasan sa čvrstim bedemima visokih 10 metara.</s><s>Glavna gradska kapija nalazi se na južnoj strani bedema.</s><s>U gradu su bile smještene četiri kule i dvije tabije, kao i džamija sultana Ahmeta III. (Mahmutović, 2001, str. 262).</s><s>Ostrovica je bila u posjedu feudalne porodice Frankopan od 1403. do 1477. godine.</s><s>Zatim ju je ugarsko-hrvatski kralj Matijaš Korvin poklonio Juraju Mikuličiću u znak zahvalnosti za njegovo junaštvo i vjernu službu 1477. godine.</s><s>Juraj je 1494. godine Ostrovicu prodao Ivanu Kegleviću.</s><s>1523. godine osmanska vojska pod komandom Gazi Husrev-bega zauzela je Ostrovicu.</s><s>Tada je u njoj smještena i stalna vojna posada.</s><s>Ova posada je u 1541. godini brojala 50 konjanika i 120 pješaka, a 1577. godine 60 konjanika i 150 pješaka, a sa njom je rukovodio dizdar (Baltić, 2009, str. 197-198).</s><s>Tijekom osmanske uprave napad na grad izvršio je bihaćki kapetan Mihajlo Spalatin 1560. godine.</s><s>On je skupa sa 200 Bišćana izvršio invaziju, zapalio grad i ubio posadu, ali su Osmanlije na vrijeme uspjele ugasiti požar.</s><s>Drugi napad izvršio je 1698. godine pukovnik Posedarski, kada je austrijska vojska vršila opsadu Bihaća.</s><s>Njegov pokušaj tog pohoda nije donio rezultat, iz razloga što je kršćanska vojska doživjela poraz kod Bihaća, pa se morao povući preko granice na mletačku teritoriju.</s><s>Poslije Karlovačkog mira 1699. godine, Ostrovica je bila sjedište kapetanije u čijem sastavu su bili i gradovi: Džisri-Kebir (današnji Kulen-Vakuf), Havala, Orašac i palanke Donji Lapac i Čovka.</s><s>Prvi kapetan Ostrovice bio je Salih-aga Kulinović (Kulenović).</s><s>Kasnije je postao paša, a jedno vrijeme bio je bihaćki kapetan.</s><s>Salih-agu naslijedio je njegov sin Mahmut-beg Kulenović.</s><s>U njegovo vrijeme, godine 1737. austrijska vojska izvršila je opsadu Ostrovice, međutim pomoć koja je pristigla od strane vojske bosanskog vezira dovela je do strahovitog poraza austrijske vojske.</s><s>Osmanska posada nalazila se u Ostrovici sve do austrijske okupacije 1878. godine (Mahmutović, 2001, str. 262-263).</s>
<s>Stari grad Havala nalazi se na strmom brdu u blizini Kulen-Vakufa.</s><s>Grad je sagrađen između 1703. i 1730. godine u vrijeme vladavine sultana Ahmeta III. i za vrijeme ostrovačkih kapetana Salih-paše i Mahmut-paše Kulenovića.</s><s>Temelj mu je pravilan četverougao.</s><s>Dvije tabije (izbočene kamene utvrde gdje su smješteni topovi) ugrađene su na uglovima gradskih bedema.</s><s>Na jednom uglu postojala je džamija, ispod koje su se nalazila ulazna vrata.</s><s>Havala je imala stalnu posadu sve do tridesetih godina 19. stoljeća.</s><s>Godine 1833. u Havali nalazilo se sedam topova (Mahmutović, 2001, str. 258).</s><s>Havala je kroz historiju bila od velikog strateškog značaja jer se iz nje nadgledao most preko rijeke Une i cijeli Kulen-Vakuf kao i putna komunikacija koja je povezivala Liku i Dalmaciju sa ostalim destinacijama u regiji i šire.</s><s>Na desnoj strani utvrde nalazi se muslimansko groblje sa grobom Smail-bega Kulenovića, jednog od dizdara (zapovjednika) Havale.</s><s>Grobovi su građeni u obliku sarkofaga sa dva nadgrobna spomenika, te su kao i mnogi drugi nadgrobni spomenici na ovom području, izgrađeni od kamena bihacita, jer je veoma dugotrajan.</s><s>Natpisi na nadgrobnim spomenicima, pisani na turskom i arapskom Stari grad Orašac</s>
<s>Kula je najstariji dio grada, ali nema pouzdanih podataka o periodu njene gradnje.</s><s>Ipak poznato je da ona pripada srednjem vijeku, a na njoj su primijetni tragovi kasnijeg dograđivanja (Mahmutović, 2001, str. 259).</s><s>Grad je bio proširen u doba vladavine sultana Ahmeta I, a to je period od 1603. do 1617. godine.</s><s>U gradu je izgrađena kamena džamija 1609. godine.</s><s>U Orašcu smještena je bila stalna vojna posada, kojom je rukovodio dizdar.</s><s>1782. godine navodi se gradski dizdar Ahmed-aga, branitelj grada Orašca.</s><s>U Orašcu je početkom 1803. godine bio i dizdar Husein-aga Grozdanić.</s><s>Nakon njega to je bio njegov sin, dizdar i branitelj Orašca Grozdanić Derviš-aga.</s><s>Smatra se da je Derviš-aga bio posljednji dizdar Orašca oko 1847. godine.</s><s>U gradu su bila smještena i tri topa 1833. godine.</s><s>Narodna predanja govore o tome kako je Orašac bio rodni kraj Budaline Tale, narodnog junaka opjevanog u starim bošnjačkim narodnim pjesmama, koji je poginuo 1637. godine (Baltić, 2009, str. 194-195).</s>
<s>Grad je napravljen krajem 14. ili početkom 15. vijeka na ušću Unca u Unu.</s><s>Od gradskim zidova ostala je samo okrugla kula visoka oko 10 metara, kod koje su spratovi odvojeni svodovima.</s><s>Rmanj se prvi put u izvorima spominje 1431. godine kada ga je kralj Sigismund založio Nikoli Frankopanu.</s><s>Sredinom 15. stoljeća grad je bio u posjedu Juraja Frankopana.</s><s>Rmanj se u izvorima također spominje 1504. godine kao grad koji je trebalo bolje utvrditi i popraviti.</s><s>Osmanska vlast zauzela je grad 1524. godine.</s><s>Za period rušenja ovog grada nema pouzdanih podataka (Kadić et al, 2013, str. 118).</s>
<s>Manastir Rmanj se nalazi u Martin Brodu, na zračnoj udaljenosti od otprilike 43 kilometra jugoistočno od Bihaća.</s><s>Nije poznat podatak o datumu izgradnje manastira, međutim njegov postanak potiče navjerovatnije krajem 15. vijeka ili početkom 16. vijeka.</s><s>U starijim dokumentima ovaj manastir spominje se kao: Herman, Hermanya, Chermlja, Szermil, Ajerman, Hrmanj.</s><s>Manastir nije zadržao svoj prvobitni oblik iz razloga što je nekoliko puta bio uništen: 1563. godine bio je zapaljen, zatim ponovo 1663. godine, potom je izgorio u periodu rata od 1788. do 1791. godine između Austrije i Turske, te je ostao napušten narednih 78 godina.</s><s>U periodu od 1863. do 1865. manastir je ponovo bio obnovljen po dozvoli narodnog zastupnika Gavra Vučkovića.</s><s>Manastir je nakon toga u periodu Drugog svjetskog rata 1944. godine srušen do temelja od strane Nijemaca.</s><s>Tom prilikom uništene su i dragocjene freske sa kojima je manastir bio naslikan.</s><s>Godine 1974. započeta je, a osamdesetih godina 20. vijeka završena obnova Manastira Rmanj.</s><s>Svi crkveni predmeti koji su se nalazili u manastiru prenešeni su nakon 1578. godine u manastir Marču.</s><s>Do ovog kompleksa dolazi se za zapadne strane, te sa ceste koja povezuje most preko Unca i Martin Brod.</s><s>Sa istočne strane manastir je ograđen zidanim šljakobetonskim blokovima visokim otprilike dva metra, a sa zapadne strane ogradom od pletene metalne mreže i drvenog kolja (Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, 2003b).</s>
<s>Zgrada Krajina puteva, odnosno bivši građevinski ured u Bihaću, nalazi se u centru grada.</s><s>Napravljen je 1916. godine prema projektu austrijskog arhitekte Ludwiga Hubera.</s><s>Zgrada je bila projektirana u skladnom stilu ponovnog procvata renesanse karakterističnom za habzburške građevine širom carstva.</s><s>Glavna fasada zgrade posebno je očuvana (Bihać-jedinstvena priroda-bogata historija, 2010, str. 10).</s><s>Zgrada je zanimljiva sa arhitektonske tačke gledišta, te se u njoj za vrijeme boravka Vrhovnog štaba u Bihaću od 1942. godine do 1943. godine nalazila komanda područja.</s><s>3.4.2 Materijalna pokretna kulturna baština Zbirka umjetničkih djela Jovana Bijelića Zbirka umjetničkih djela akademskog slikara Jovana Bijelića u Muzeju Unsko-sanskog kantona u Bihaću proglašena je nacionalnim spomenikom i zbirka čini osamnaest slika, koje pripadaju pojedinim fazama umjetnikovog rada i stvaralaštva.</s><s>Sljedeće slike Jovana Bijelića nalaze se u Muzeju Unsko-sanskog kantona: Gruž (1914.), Bosanski pejzaž sa Mlinovi na Uni (1963.), Stari grad (1963.), Portret Vojina Basarića (druga polovina 20. stoljeća), Portret Teodore Basarić (druga polovina 20. stoljeća), Portret muškarca s brkovima (druga polovina 20. stoljeća) (Službeni glasnik BiH, broj 28/10).</s>
<s>Akademski slikar Enver Krupić je, pored toga što je grad Bihać zadužio osnivanjem Umjetničke galerije, ostavio iza sebe nekoliko stotina umjetničkih slika u ulju, akvarelu i crtežu.</s><s>U zgradi Doma USAOJ-a u Bihaću, u prostoru koji je u potpunosti rekonstruiran i preuređen za galerijske srvhe nekada se nalazila memorijalna zbirka, koja je svečano otvorena 2006. godine kao sastavni dio Javne ustanove „Gradske galerije“ Bihać (Gradska galerija Bihać, 2019).</s>
<s>Ploča desne bočne strane japodske kamene urne Japodi su skup srodnih plemena bez državne strukture koji su, između ostalog, naseljavali sjeverozapadnu BiH uz srednji tok rijeke Une.</s><s>Pounjski Japodi izrađivali su urne u kamenu, koje predstavljaju poseban fenomen u japodskoj kulturi.</s><s>Urne su izrađivali u obliku kocke, te su one sa vanjske strane bile ukrašene geometrijskim ornamentalnim dekoracijama i prikazima obično ljudi, predmeta ili životinja.</s><s>Likovni izraz na Japodskim urnama je više kultnog i religijskog nego umjetničkog karaktera (Gradska galerija Bihać, 2018).</s><s>Dio japodske kamene urne sa graviranim crtežima konjanika, ptice i čudovišta pronađen je u mjestu Golubić kod Bihaća 1960. godine.</s><s>Ploča je proglašena nacionalnim spomenikom i predstavlja vlasništvo Muzeja Unsko-sanskog kanton (Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, 2003c).</s><s>Ulomak kamene japodske urne sa predstavom japodskih konjanika Ulomak je napravljen od lokalnog kamena bihacita, a pronađen je 1954. godine u mjestu Malo Založje kod Bihaća u grobu uz sjeverni zid crkve.</s><s>Ukrašena je gornja površina i bočna strana sa urezanim prikazom japodskih konjanika i vjerovatno se radi o nadgrobnom spomeniku nekog japodskog princepsa.</s><s>Ulomak spada u red jedinstvenih japodskih spomenika iz rimskog doba, datira iz perioda prvog i drugog stoljeća naše ere, a predstavlja vlasništvo Muzeja Unsko-sanskog kantona (Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika, 2003d).</s>
<s>U muzeju se nalaze zbirke (Marjanović i Došenović, 1984, str. 54-55): • Zbirka stalnih eksponata, vezanih za vrijeme prije i poslije Prvog zasjedanja • Zbirka arhivalija</s>
<s>Sevdah je veoma bitan dio nematerijalne kulturne baštine, kako za cijelu BiH, tako i za područje Bihaća.</s><s>Riječ sevdah u turskom jeziku označava ljubavnu čežnju i ljubavni zanos, a ishodište joj se nalazi u arapskom izrazu sawda-crna žuč.</s><s>Sevdah ili kako je još nazvan sevdalinka, predstavlja bosansku lirsku, ljubavnu, narodnu pjesmu.</s><s>Ipak sevdalinka nije samo pjesma, počesto je jedan pravi mali poetski roman ili drama.</s><s>Sevdalinka je pjesma urbanog bosanskog prostora, vremenom je prodirala i u ruralna područja, ali je ipak najdublje korijenje pustila u gradovima, dakle tamo gdje je i nastala. (Gunić, 1997, str. 8).</s><s>Sevdalinka se prvi put pojavljuje tokom osmanske vladivine na ovim prostorima.</s><s>Uopćeno govoreći, sevdalinka je bosanska ljubavna pjesma, a u muzičkom smislu karakteriše je umjereni tempo i bogata harmonija, koja slušaocu ulijeva melanholičan osjećaj.</s><s>Sevdalinku obično izvodi jedan muški ili ženski vokal uz pratnju orkestra koje čine harmonika, violina, gitare, flauta ili klarinet, te kontrabas.</s><s>Upotreba tradicionalnog narodnog muzičkog instrumenta-saz, također je prilično česta (Association for Cultural Tourism, 2006).</s><s>Sevdalinka je u mnogim primjerima opjevala stvarne ljubavne događaje koje su se odigrale u sarajevskim, banjalučkim, mostarskim, bihaćkim i drugim gradskim sredinama (Maglajlić, 2011, str. 152).</s>
<s>Osim sevdalinke za područje Bihaća karakterične su i starokrajiške pjesme.</s><s>To su epskojunačke pjesme, koje se izvode uz pratnju tambure ili ručno izrađenog žičanog instrumenta, zvanog šargija.</s><s>Ove pjesme obično su se izvodile prilikom kućnih druženja.</s><s>Postoje i verzije ovih pjesama bez muzičke pratnje.</s><s>Ovaj tip pjesama najčešće je pisan i izvođen u desetercu ili osmercu.</s><s>Muzički stručnjaci obično ih dijele u deset grupa: ljubavne, pjesme rastanka, vojničke, težačke, pobožne, inatske, žalopojke, svadbene, bećarske i zavičajne (Muharemović, 1997, str. 131-143).</s>
<s>Naselje Žegar u Bihaću je i pored ubrzanog razvoja uspjelo sačuvati svoju lokalnu tradiciju.</s><s>Iz bogatog kulturnog naslijeđa izdvaja se narodna igra Žegaransko kolo, koje se uspjelo očuvati i oduprijeti uticaju savremenih plesova iz drugih krajeva i naroda.</s><s>Žegaransko kolo igra se uz pjesmu i svirku na maloj tamburici.</s><s>Pripada tipu otvorenog kola i kretanje (koje diktira prvi igrač u poretku) je zmijoliko.</s><s>Prvi igrač se podboči, dok igrači iza njega stave svoj lijevi dlan sa ispruženom rukom na desno rame igrača ispred sebe, dok se desnom rukom podboče.</s><s>Tekst pjesme u Žegaranskom kolu najčešće govori o ljepoti naselja i ponosu lokalnog stanovništva na svoje naselje (Marjanović i Došenović, Narodni vez i rukotvorine</s>
<s>U Bihaću i oko njega se sve do danas očuvalo i znanje tkanja veza za muške i ženske narodne nošnje, te šivenje, pletenje i heklanje narodnih nošnji.</s><s>Osim narodnih nošnji, izrađuju se i prekrivači, jastučići, stolnjaci, ukrasni peškiri i prekrivača.</s><s>U tekstilnom rukotvorstvu dominira tkanje pamuka, lana i konoplje.</s><s>Ukras na tkaninama izveden je u samom tkanju (Mileusnić, 1995, str. 18).</s><s>Posebnu vrijednost domaće tkalačke proizvodnje predstavljaju i bihaćki ćilimi sa karakterističnim ornamentalnim motivima i bojom koja plijeni pažnju.</s><s>Ukrasi koji se nalaze na ćilimima osobito su interesantan materijal za proučavanje.</s><s>Ranija primitivna izrada ćilima (prije turskih osvajanja) ostala je u ustaljenim tradicionalnim oblicima, osim boje i ukrasa, koji su doživljavali transformaciju.</s><s>Jedno vrijeme ovi bihaćki ćilimi nalazili su se u izložbenoj sali Muzeja Prvog zasjedanja AVNOJ-a, gdje je čak njih osam bilo originalno, jer su se zapravo nalazili tu 1949. godine, kada je zasjedanje i održano (Marjanović i Došenović, 1984, str. 96-98).</s>
<s>Badnji dan ispunjen je nizom tradicionalnih običaja.</s><s>Na taj dan u kućama se pravi malo bolja hrana.</s><s>Obično se priprema „pečenica“, koja se na Badnju večer peče na ražnju.</s><s>Na Badnjak se također u velikom loncu pripremi pšenica sa kokošijim mesom, koje se kada se potpuno skuha, razdrobi miješalicom, a kosti se izvade.</s><s>Nakon toga izvadi se koliko je potrebno, ugrije i začini, te se jede za ručak na Božić.</s><s>Takvo pripremljeno jelo naziva se „kešket“.</s><s>Na Badnjak ispeče se i takozvani „litnjak“, okrugli kruh napravljen od pšeničnog brašna, ukrašen raznoraznim figurama od tijesta: mjesec, zvijezde, srpovi, grana i slično.</s><s>Na Badnjak, međutim, posti se, te se ne jede ništa osim kruha.</s><s>U zdjelu se stavljaju žita: pšenica, zob, ječam, kukuruz, grah i proso.</s><s>U zdjelu se isto tako zabode svijeća sa tri grane, nazvane „trojstvo“.</s><s>Kada je svijeća donekle gorila zabode se u žito, te kojeg će se zrnja više zabosti, njega će biti više sljedeće godine (Dujmović, 1999, str. 214-215).</s>
<s>Za Bajram se također vežu razni tradicionalni običaji, koji se upražnjavaju na ovom području.</s><s>Nekoliko dana prije ovog praznika detaljno se očiste kuće ili stanovi, dvorišta i ulice.</s><s>Simbol ovog praznika su čista i mirisna odjeća, kuće i ulice.</s><s>Za Bajram se oblači lijepa odjeća, a rano ujutro, nakon pijenja kahve uz kolače, običaj je da muškarci odlaze u džamiju klanjati bajram-namaz.</s><s>Prvog dana Bajrama običaj je da djeca posjećuju svoje roditelje.</s><s>Za Bajram se daju pokloni takozvani „bajramluci“ roditeljima, porodici, a najviše djeci, kojima se poklanjaju slatkiši ili novac.</s><s>Za bajramski ručak jede se omiljena hrana porodice, s obzirom da uža porodica na taj dan zajedno jede u kući roditelja.</s><s>Drugim danima posjećuju se ostali članovi porodice, komšije i prijatelji uz konzumiranje kolača (posebno slatke pite sa orasima: baklave) i kahve, kako bi se učvrstile porodične i komšijske veze, te podijelila radost zbog nastupanja ovog blagdana (Preporod novine, Bihaćki somun</s>
<s>Somuni ili lepinje (grčki:samuni) koriste se u tradicionalnoj bosanskoj kuhinji i predstavljaju okrugli kruh „spužvastog“ sastava.</s><s>Bihaćki somun je vrsta lepinje pečene u tepsiji, koja se pravi od pšeničnog brašna, vode, ulja, kvasca i soli.</s><s>Kada se tijesto izmiješa ostavi se oko pola sata, zatim se premijesi i ostavi se u tepsiji sa uljem još deset minuta, a onda se peče pola sata.</s><s>Somuni se u Bihaću tradicionalno poslužuju za vrijeme vjerskog praznika Ramazana (Lakišić, 1999, str. 415-416).</s>
<s>Ovo tradicionalno jelo pravi se sa lozovim listovima, u koje se stavlja smjesa od mljevenog junećeg i janjećeg mesa, rižom, crvenim lukom, te začinima (so, biber, peršun).</s><s>Ova smjesa se dinsta deset minuta, a zatim se umota u svaki list pojedinačno u obliku piramide.</s><s>Zatim se stavi u dublju šerpu sa vodom, te se kuha dvadeset minuta.</s><s>Nakon što se skuha zalije se uzavrelim maslacem i nacijedi se limun.</s><s>Jelo se servira toplo Bihaćka gurabija</s>
<s>Gurabije (arapski) označavaju tvrdi okrugli kolač napravljen od brašna, jaja, šećera i maslaca.</s><s>Bihaćkoj gurabiji se pored spomenutih sastojaka dodaje još vrhnje i soda bikarbona.</s><s>Svi sastojci osim brašna se umute, zatim se mješajući postepeno dodaje brašno, sve dok se smjesa ne sjedini.</s><s>Gurabije se oblikuju, zatim se peku pola sata, a serviraju se hladne (Lakišić, 1999, str. 210-212).</s>
<s>Još jedno jelo koje je karakteristično za ovaj kraj je maslenica, a pravi se od finog pšeničnog brašna, maslaca i mladog sira.</s><s>Napravljeno deblje tijesto se položi na zamašćenu tepsiju, začini se uzavrelim maslacem, složi se još tijesta koje se začini i pospe izdrobljenim sirom, te se složi još tijesta koje se ponovo začini, a maslenica se začini i na vrhu, zatim se peče oko pola sata (Lakišić, 1999, str. 420).</s>
<s>Porijeklo riječi kahva dolazi iz arapskog jezika.</s><s>U bihaćkom kraju ovo piće je najomiljenije kod lokalnog stanovništva, a njegova priprema i serviranje je običaj koji se prenosi iz generacije u generaciju.</s><s>Najprije se potrebna količina samljevene kahve stavlja u metalnu džezvu.</s><s>Na to se sipa prokuhana voda do pola.</s><s>Zatim se džezva stavlja na vruću ploču, dok ne počne da vrije.</s><s>Nakon toga se sipa preostala voda do vrha džezve.</s><s>Također, bitan je i oblik džezve u kojoj se sprema kahva, dno mora biti dosta šire, a vrh uži, kako bi talog ostao na dnu prilikom sipanja kahve u šalice.</s><s>Dobro napravljena kahva prepoznaje se po mjehurastoj pjeni na vrhu.</s><s>Tradicionalno kahva se nikad ne servira sama, već prije nje servira se sok ili slatki lokum (Lakišić, 1999, str. 371).</s><s>3.5 Turizam u općini Bihać</s>
<s>Turističku ponudu općine Bihać čine prirodne ljepote rijeke Une, sportsko-rekreativne aktivnosti, bogata kulturna baština i kulturno-zabavne manifestacije.</s><s>Najljepši prizori rijeke Une nalaze se u Martin Brodu, područje koje je u samoj zoni Nacionalnog parka Una i gdje se nalazi nekoliko slapova i vodopada.</s><s>Zatim, u Ripču, koji je udaljen otprilike 10 kilometara od grada i tu sedrena barijera stvara Ripački slap, a uzvodno su slap Bukva, Dvoslap i Troslap (Rošić, 2013, str. 21).</s><s>Isto tako predivan unski ambijent nalazi se u Štrbačkom buku, koji je udaljen otprilike 40-tak kilometara od grada i najviši je vodopad na čitavom toku rijeke Une, a njegova visina iznosi 24 metra.</s><s>Što se tiče sportskorekreativnih aktivnosti, na ovom području dominira rafting, kajakaštvo i kanuing na rijeci Uni.</s><s>Zbog jakog izvora vodostaj Une pogodan je za rafting tokom većeg dijela godine, te brzaci predstavljaju pravo blago za ljubitelje ovog sporta.</s><s>Rijeka Una nudi još mogućnost ronjenja u divljoj rijeci, prepuno uzbuđenja i borbe s riječnim strujama, te spiljskog ronjenja.</s><s>Pored toga, Una je iznimno bogata ribom, te je zbog toga veoma pogodna za ribolov, a mogu se uloviti potočna pastrva, lipen, klen (Una-Spring of Life, 2013a).</s><s>Planine Plješevica i Grmeč također privlače posjetitelje, te su na njima planinarske i biciklističke staze uređene (Bihać-jedinstvena priroda-bogata historija, 2010, str. 18).</s><s>Ove planine su također bogate visokom divljači i izuzetno su pogodne za lov.</s><s>Jedriličarstvo je također poznata aktivnost na ovim prostorima, te na aerodromu „BihaćGolubić“ može se iznajmiti letačka oprema i sredstva, kao i usluge obuke, koju pruža osposobljen nastavni kadar (Bihać-jedinstvena priroda-bogata historija, 2010, str. 18).</s><s>Kulturna baština predstavlja jednu od važnijih faktora koji utječu na razvoj turizma.</s><s>Bihać obiluje bogatom kulturnom baštinom, koja je naročito zanimljiva zbog njegove burne historije.</s><s>Ipak, kulturna baština sama za sebe ne može biti nositelj turizma nekog područja.</s><s>S obzirom na to da općina Bihać ima brojne izvore različitih kategorija, postoji potencijal grada u kombiniranju sadržaja u kulturne, geografske, ali i tematske ture (Općina Bihać, 2014).</s><s>U općini Bihać svake godine, posebno u ljetnom periodu, organiziraju se različite vrste manifestacija.</s><s>Njih je mnogo, a jedna od najpoznatijih je svakako „Bihaćko ljeto“, koja se tradicionalno održava u mjesecu junu i julu od 1999. godine.</s><s>Najbitniji dio ove manifestacije su kazališne predstave, uključujući one namijenjene najmlađoj publici.</s><s>Uz predstave moguće je posjetiti i izložbe, koncerte raznih izvođača, predstavljanje dokumentarnih filmova, te književnih djela.</s>
<s>sportsko-kulturna manifestacija, u trajanju od četiri dana.</s><s>Manifestacija se održava od davne 1964. godine, a uz rafting obogaćuju je skokovi s Gradskog mosta, te ostali kulturno-rekreacijski sadržaji (Una-Spring of Life, 2013b).</s><s>Sevdah fest, koji se organizuje u julu, festival je koji baštini tradicionalnu bosansku muzičku formu-sevdah.</s><s>Bitno je spomenuti i filmski festival „Avant and Una“, festival takmičarskog karaktera, usmjeren ka svim socijalnim kategorijama i tematski podijeljen na dugometražne i kratke igrane, dokumentarne, historijske, retro, studentske filmove i dječije programe (Avant&Una, 2019).</s><s>Ostali, ali ne manje bitni događaji u gradu su: Jesen na Gelenderima, Ulicom Bišća, Trahanijada, Motorijada, Konjičke trke, Imperium festival, Biciklijade, Bihać urliče, Winter Park, Rotary kanjon i Rotary voz.</s>
<s>SWOT analiza je alat koji se koristi za strateško planiranje i strateško upravljanje u organizacijama.</s><s>SWOT analiza je proces koji uključuje četiri područja u dvjema dimenzijama.</s><s>Obuhvaća četiri komponente: „prednosti“, „slabosti“, „prilike“ i „prijetnje“ (engleski: „strengths, „weaknesses“, „opportunities“ i „threats“).</s><s>Snage i slabosti su unutarnji faktori i atributi organizacije, a prilike i prijetnje su vanjski faktori i atributi okoline (Gürel i Tat, 2017, str. 995).</s><s>U sljedećoj tabeli napravljena je SWOT analiza, to jest opisane su prednosti, slabosti, prilike i prijetnje turizma u općini Bihać.</s><s>Tabela 2: SWOT analiza turizma u općini Bihać Prednosti</s>
<s>- Privlačenje turista iz arapskih zemalja - Nedostatak političke volje za ulaganje u turistički sektor regije</s>
<s>U ovom radu već smo spominjali prednosti dobrog geografskog položaja i blizine velikih gradova koje povoljno djeluju na sve grane privrede bihaćkog kraja, na promet robe, a posebno se osjete na grani turizma.</s><s>Dobra povezanost sa tim gradovima (Zagreb, Rijeka, Split) povoljno djeluje na dolazak turista, bilo onih koji na području Bihaća borave duže vrijeme ili onih koji su tu samo u prolazu.</s><s>To se posebno odnosi na cestovni saobraćaj, pošto se željeznica u poslijeratnim godinama više preorijentirala na prijevoz robe.</s><s>Prirodne vrijednosti općine Bihać su svakako neupitna prednost.</s><s>Te vrijednosti su rijeka Una, koja je najpoznatija turistička atrakcija ovog kraja, kao i manje poznate termalne vode u Gati nedaleko od grada Bihaća, koje su izuzetno ljekovite i djelotvorne u liječenju raznih bolesti.</s><s>Zatim bitna vrijednost su spomenuti šumski izvori koji povećavaju kvalitet zdravog života u ovom kraju.</s><s>Još jedna stavka koju smo uvrstili u snage SWOT analize je bogata multi-kulturalna baština.</s><s>Upravo kroz ovo područje prolazili su razni narodi i kulture i svaki od njih su ostavili svoj trag.</s><s>Na kraju, još jednu prednost ne možemo zaobići, a to je kulturno-zabavni program koji je izuzetno bogat u ljetnim mjesecima.</s>
<s>Kad su slabosti u pitanju, sigurno da je jedna od najvećih slabo investiranje u postojeću infrastrukturu.</s><s>Pri tom se najviše misli na uređenje prometnica koje vode do određenih turističkih atrakcija (na primjer dio starog puta koji vodi do atraktivnog Štrbačkog buka tek je uređen ove godine).</s><s>Još jedna slabost je nedovoljnan marketing i promocija turizma.</s><s>Nedostatak novčanih sredstava najveći je problem kad je u pitanju održavanje postojeće kulturne baštine.</s><s>Rezultat toga je propadanje kulturnih spomenika, zgrada, starih gradova, crkava i džamija.</s><s>U samoj oblasti turizma vidljiv je nedostatak obrazovanih kadrova na svim pozicijama u turističkom sektoru, a jedan od razloga je taj što na Univerzitetu u Bihaću ne postoji smjer za turizam.</s><s>I na kraju da spomenemo i to da lokalno stanovništvo, pogotovo oni starije dobi, imaju problem sa komunikacijom kad su u pitanju turisti, koji dolaze iz raznih zemalja i ne poznaju naš jezik, tako da često dolazi do nesporazuma i jednostavno čitav proces sporazumijevanja predugo traje.</s><s>Za turiste motivisane baštinom i za one koji traže autentična iskustva, te osobni kontakt sa lokalnim stanovništvom i njihovom kulturom to može stvoriti sveopće nezadovoljstvo i neugodno iskustvo.</s>
<s>S obzirom da je turizam jedna od vodećih grana privrede općine Bihać, smatramo da je neophodno povećati budžet općine namijenjen za ovu djelatnost iz jednostavnog razloga što se takva ulaganja dugoročno isplate.</s><s>Također sa tim sredstvima moglo bi se maksimalno pomoći privatnom sektoru, koji čini značajan dio cjelokupne dobiti.</s><s>Strani investitori su već u nekoliko navrata pokazali zainteresiranost za ulaganje u ovu regiju, te bi i to trebalo maksimalno iskoristiti preko političkih veza.</s><s>Tome bi značajno pomogla izrada novih projekata koje fondovi Europske unije žele finansirati.</s><s>U posljednjih nekoliko godina primijetan je također porast turista iz arapskih zemalja koji se duže zadržavaju u Bihaću, te je to jedna od prilika i trebalo bi optimalno poraditi na marketingu da se taj trend održi.</s>
<s>Bez obzira na sve navedeno, uvijek postoji realna prijetnja nedostatka političke volje za ulaganje u turistički sektor ove regije.</s><s>Sredstva za ulaganje turizma pretežno su preusmjerena na središnji i južni dio države (Sarajevo, Mostar, Neum), dok je ovo područje u tom smislu uglavnom zapostavljeno.</s><s>Također blizina drugih atraktivnih destinacija, kao što su Plitvička jezera i Jadransko more, može utjecati na odliv turista sa ovog područja.</s><s>Osim toga, Bihać je već nekoliko godina suočen sa migrantskom krizom, koja se evidentno odražava na gubitak interesa turista za ovo područje iz godine u godinu.</s><s>Samim tim i ulaganja u turizam su sve manja.</s><s>Za kraj ove analize spomenut ćemo trenutnu situaciju pandemije COVID-19, koja je u čitavom svijetu prouzrokovala kolaps u svim segmentima ljudskog življenja, pa tako i turizma.</s><s>Posljedično su dešavanja koja su povezana sa pandemijom prouzrokovala svjetsku ekonomsku krizu, koja direktno utiče na kupovnu moć stanovništva na globanom nivou, a samim tim turistička putovanja su sve rjeđa.</s>
<s>Empirijski dio rada vrlo je važan jer se veže na prikupljanje primarnih podataka.</s><s>Istraživanje ovog rada usmjerili smo na dobijanje stavova i mišljenja više turističkih aktera odnosno interesnih strana u turizmu o ulozi baštine u turističkoj ponudi općine Bihać.</s><s>Istraživanje smo također usredotočili na izučavanje predstavljanja baštine u turističko-promotivnim gradivima i odgovarajućim web stranicama.</s><s>Istraživanje je uz to provedeno na terenu, gdje smo ispitali označavanje baštine.</s><s>Na kraju smo predstavili i analizirali rezultate istraživanja.</s>
<s>4.1 Metodologija i postupak istraživanja Prvi dio istraživanja, kao što smo već spomenuli, odnosio se na izvođenje polustrukturiranih intervjua sa turističkim akterima (javnog, privatnog sektora i sektora nevladinih organizacija) na području općine Bihać.</s><s>Polustrukturirani intervju je fleksibilan u smislu da se ne koriste strogo formulirana pitanja koja se tijekom svakog intervjua postavljaju istim riječima.</s><s>U ovoj vrsti intervjua pitanja se također pripremaju unaprijed, međutim u formi tema za razgovor.</s><s>Polustrukturirani intervju je prikladna tehnika za istraživanje mišljenja i stavova ispitanika o složenim i osjetljivim pitanjima, jer omogućuje preciznije i dublje istraživanje.</s><s>Uspjeh polustrukturiranog intervjua ovisi o vještinama intervjuera, jer razgovor treba individualizirati, odnosno prilagoditi svakom pojedinom ispitaniku (Žentil Barić, 2016, str. 29 i 30).</s><s>U istraživanje smo uključili osam sudionika.</s><s>Prvobitno smo zamislili izvođenje deset intervjua, međutim nismo dobili odgovor na sve molbe za sudjelovanje, a također su navedeni Regionalni muzej Pounja i Muzej Prvog zasjedanja AVNOJ-a u međuvremenu ujedinjeni i pretvoreni u Muzej Unsko-sanskog kantona.</s><s>Sudionike smo prethodno kontaktirali putem e-pošte ili telefona.</s><s>Svakom od njih smo postavili pitanja koja su se međusobno malo razlikovala, jer su bila prilagođena funkciji koju svaki sudionik obavlja.</s><s>Intervjui su trajali u razdoblju od 19. 6. 2021 do 6. 7. 2021, a odvijali su se u poslovnim prostorijama odgovarajućih turističkih aktera.</s><s>Dužina svakog intervjua otprilike iznosila je trideset minuta.</s><s>Sudionici sa kojima je intervju obavljen su:</s>
<s>• Amarildo Mulić, direktor Javnog preduzeća Nacionalni park Una • Dino Dupanović, voditelj historijskog odijeljenja u Javnoj ustanovi Muzej Unskosanskog kantona</s>
<s>• Erna Begatović, direktor Kulturnog centra Bihać • Amir Kadić, direktor Javne ustanove Zavod za zaštitu kulturnog naslijeđa Bihać • Almir Kurtović, predsjednik udruženja Naša Krajina-naša baština • Muhamed Selmanović, predsjednik Kulturno-umjetničkog društva Krajina • Dilvad Felić, organizator Sevdah festivala Svi intervjui su uz dopuštenje sudionika snimljeni preko zvučnog zapisa, a kasnije smo odgovore pismeno zabilježili.</s><s>Na kraju obavljanja svih intervjua još jednom smo ih pažljivo pročitali i dobijene odgovore smo analizirali putem metode analize sadržaja.</s><s>Analiza sadržaja istraživačka je metoda koja omogućuje donošenje valjanih zaključaka iz verbalnih, vizualnih ili pisanih podataka kako bi se opisali i kvantificirali određeni fenomeni (Downe‐Wamboldt, 1992, str. 314).</s><s>Ovu metodu koristili smo također za drugi i treći dio istraživanja.</s>
<s>Drugi dio istraživanja odnosio se na izučavanje turističkog promotivnog materijala koji se veže za područje općine Bihać.</s><s>U periodu od 8. 7. 2021 do 19. 7. 2021 istražili smo sljedeće promotivne materijale: turističke brošure, plakate, turističke publikacije i internet stranice, te smo utvrdili koja vrsta baštine se pojavljuje u svakom od navedenih promotivnih materijala, u kojoj mjeri i na taj način smo došli do konkretnih zaključaka.</s><s>Do turističkog gradiva došli smo posjetom Turističkoj zajednici grada Bihaća, udruženjima koja se bave zaštitom baštine i samim turističkim lokacijama, gdje je ovakva vrsta promotivnog materijala dostupna.</s><s>Za internet stranice odabrali smo one najeminentnije, a u sklopu istraživanja istih uključili smo i istraživanje društvenih mreža, te određenih video uredaka.</s>
<s>U trećem dijelu istraživanja smo u periodu od 12. 7. 2021 do 20. 7. 2021 posjetili sve bitnije lokacije prirodne i kulturne baštine.</s><s>Terenskim istraživanjem, na licu mjesta, utvrdili smo činjenično stanje označavanja objekata kulturno-historijskih spomenika i prirodne baštine.</s><s>Pri tom smo pojedinačno analizirali svaki element baštine, te odredili parametre kvalitete tih oznaka.</s><s>Dakle, ocijenili smo baštinu sa kategorijama: A. Dobro označeno</s>
<s>Analiza intervjua sa općinskim vijećnikom Bihaća Alenom Zulićem Prema riječima gospodina Alena Zulića došlo je do značajnog pomaka u vođenju cjelokupne turističke ponude u posljednje dvije godine, nakon osnivanja turističke zajednice grada Bihaća.</s><s>Prethodnih godina ista nije postojala, već je sve bilo prebačeno na nivo Kantonalne turističke zajednice.</s><s>Odmah po osnivanju turističke zajednice grada došlo je i do realizacije velikog broja projekata od kojih je većina njih vezana upravo za baštinu područja.</s><s>Svakako, prema njegovim riječima, najrazvijeniji oblik turizma oslanja se na prirodnu baštinu i rijeku Unu.</s><s>Od najdugovječnije tradicionalne manifestacije „Una regate“ razvio se i avanturistički turizam, gdje ljeti postoji svakodnevna ponuda raftinga na raznim dijelovima Une.</s><s>Shodno tome značaj koji se pridaje prirodnoj baštini je velik.</s><s>Zulić ističe da je hiljadugodišnja historija života na ovim prostorima upravo ono s čime se općina Bihać može pohvaliti.</s><s>Svjedoci te bogate historije su veliki broj nepokretne baštine i starih gradova koji u ranijem periodu nisu bili iskorišteni.</s><s>U posljednje vrijeme na tom planu se nešto radi, konkretno na primjer 2021. godine do starog grada Sokolac dovedena je struja i asfaltiran je pristupni put do starog grada.</s><s>Po njemu, kako prirodna, tako i kulturna baština je neodvojiva od turističke ponude i bitna je onoliko koliko je vrijedna.</s><s>Sve do kraja devedesetih godina prirodno i kulturno bogatstvo Bihaća bilo je netaknuto, međutim upravo zbog pritiska turista i potražnje ono se počelo mijenjati.</s><s>Svjedoci smo pretjerane gradnje na obalama rijeke Une, koja negativno utiče na prirodni okoliš.</s><s>Za kulturno-historijsku baštinu Zulić govori: „To je naprosto jedan neobrušeni dijamant, pa čak i obrušeni samo ga treba staviti u izlog i pokazati ga svima onima koji za takvo nešto nisu čuli, a kada dođu siguran sam da će doći opet i da će ta informacija biti široko rasprostranjena, te da će u narednom periodu samo više i više pozivati i učiniti nas bogatijim, ne samo u ekonomskom, već i duhovnom smislu, jer poznato je da ljudi koji nemaju svoju historiju i nisu je svjesni, teško mogu imati svoju budućnost“.</s><s>Zulić ističe da je avanturistički dio turističke ponude još uvijek najzanimljiviji i najrasprostranjeniji, a u posljednje vrijeme u turističku promociju uključuju se i stari gradovi.</s><s>Oni se prema Zuliću sve više koriste kao lokacije za izvođenje festivala pozorišne umjetnosti, a vrlo često se na tim lokacijama dešavaju i muzički događaji.</s><s>Ostala nepokretna baština, a ponajviše muzeji nisu iskorišteni u punom kapacitetu.</s><s>Za to je potrebno dodatno educirati i obučiti kadrove koji su zaduženi za pružanje pravilnih historijskih informacija turistima.</s><s>Isto tako naučna istraživanja, sojenice, dokazi i artefakti o postojanju naroda koji je živio na ovim prostorima-Japoda, potpuno su zapostavljena u smislu turističke promocije.</s><s>Kada je u pitanju bolja integracija kulturne i prirodne baštine u cjelokupnu turističku ponudu grada Bihaća, Zulić pretendira stare gradove kao lokacije za održavanje filmskih festivala, s tim da treba urediti zakonsku regulativu za korištenje istih.</s>
<s>Analiza intervjua sa direktorom nacionalnog parka Una Amarildom Mulićem Gospodin Mulić govori da je osnova svake turističke ponude upravo prirodna i kulturna baština, stoga joj pridaje veliki značaj.</s><s>Kada je u pitanju Nacionalni park Una, prioritetno je očuvati prirodnu crtu parka, te sve kulturne i historijske znamenitosti koje se nalaze u njemu.</s><s>Rezultat zaštite prirodne i kulturne baštine je povećan broj dolazaka turista u Bihać.</s><s>Nacionalni park Una je najviše uključen i promoviran u turističkoj ponudi općine Bihać, te je on ,zapravo, generator razvoja cjelokupne turističke ponude na ovom prostoru.</s><s>To se jasno može vidjeti kroz procentualni rast broja posjetitelja u nacionalnom parku iz godine u godinu.</s><s>Čak i u 2020. godini ostvaren je solidan rezultat broja posjetitelja u odnosu na cjelokupni turistički sektor BiH.</s><s>Uspostavom javnog preduzeća 2011. godine, Nacionalni park Una postao je zakonski upravitelj nad zaštićenim područjem.</s><s>Uporedo sa razvijanjem Nacionalnog parka došlo je i do poboljšanja ekonomske situacije svih područja koja se nalaze u Nacionalnom parku.</s><s>Nacionalni park sa svojim zaposlenicima i zakonskim odredbama optimalno radi na očuvanju prirodne i kulturne baštine i sprečava štetu koja može nastati prirodnim ili ljudskim uticajem.</s><s>Kako kaže Mulić, u posljednje vrijeme evidentne su određene nedozvoljene radnje na području parka poput krivolova i nedozvoljene gradnje, koje se prijavljuju adekvatnim inspekcijskim i policijskim organima.</s><s>Kada je u pitanju promocija, gospodin Mulić kaže: „Dakle, mi i pored uređenja, očuvanja prostora posebnih vrijednosti, naročito prirodnih, gdje je poseban interes posjeti Štrbačkom buku, Martin Brodu i Kulen-Vakufu, koji izrasta u jednu posjetilačku zonu u kojoj je u privatnoj režiji izgrađeno dosta smještajnih kapaciteta poput apartmana i apartmanskih naselja, radimo na stvaranju ambijenta za primjenu određenih selektivnih oblika turizma u sinergiji sa ribolovnim udruženjima, rafting agencijama i slično.</s><s>Mi u suradnji s njima promovišemo određene specifične turističke ponude na području parka generalno prema našem programu rada i planu upravljanja i u skladu sa našim kapacitetima, kako financijskim, tako i na bazi analiza tržišta određujemo prema kom tržištu ćemo usmjeriti posebnu promociju, da li nastupom na sajamskim ili drugim manifestacijama.</s><s>Nastupali smo u vremenu pandemije u Bosni i Hercegovini, Hrvatskoj, Srbiji, kada su u pitanju sajmovi.</s><s>Radili smo i posebne promotivne aktivnosti u ovim zemljama i većim gradovima, ali bili smo i na određenim turističkim sajmovima i nekim drugim skupovima, međunarodnim konferencijama u drugim zemljama Europe kao što su Italija, Austrija, Njemačka, na primjer bili smo na velikom sajmu turizma u Stuttgart-u“.</s><s>Nacionalni park koristi se i drugim promocijskim alatima, kao što su internet stranice i društvene mreže.</s><s>Treba reći i to da su u promociji Nacionalnog parka Una uključeni i ostali sudionici, kao što su Turistička zajednica grada Bihaća, ribolovna i lovačka društva, rafting agencije i slično, koje kroz promociju vlastitih proizvoda ujedno promovišu i cijeli Nacionalni park Una.</s><s>Promocija parka vrši se ciljano ka europskom tržištu i državama bivše Jugoslavije.</s><s>Zasebna promocija vrši se za tržište Bliskog istoka putem saradnje sa turističkim agencijama.</s><s>Dobra saradnja po pitanju promocije ostvarena je i sa Naconalnim parkom Plitvička jezera, sa kojim je potpisan sporazum.</s><s>Kada je u pitanju baština koja je zapostavljena u turističkoj promociji, Mulić smatra da su to u prvom redu srednjovjekovni gradovi i gradovi iz perioda Osmanskog carstva.</s><s>Mada postoje institucije koje su nadležne za održavanje i konzervaciju takvih spomenika, nedostatak financijskih sredstava je razlog zašto ti spomenici propadaju.</s><s>Iako postoji određena vrsta promotivnog materijala za stare gradove, problem predstavlja nedostatak infrastrukture, konkretno nedostatak prilaznog puta do starih gradova.</s><s>Zbog toga takve spomenike obilazi manji broj turista, jer jednostavno nisu svi u mogućnosti da dođu do starih gradova.</s>
<s>U općini Bihać djeluje Muzej Unsko-sanskog kantona, čija se djelatnost prema riječima gospodina Dine Dupanovića fokusira na pokretnu kulturnu baštinu.</s><s>U Muzeju djeluje Arheološko odjeljenje, te Muzej pronalazi pokretnu kulturnu baštinu, restaurira je ukoliko je to potrebno, pohranjuje je i prikazuje javnosti.</s><s>Arheološka iskopavanja i projekti dosta su rijetki, jer Muzej nema dovoljno financijskih sredstava da bi se oni češće izvršavali.</s><s>Pored Arheološkog odjeljenja u muzeju djeluju još četiri odjeljenja, a to su Etnološko, Historijsko, Umjetničko i Informaciono-dokumentarističko odjeljenje.</s><s>Muzej uspostavlja stalne i privremene postavke pokretne baštine i na taj način je prikazuje svojim posjetiteljima.</s><s>Dupanović kulturnu, ali i prirodnu baštinu ocjenjuje izuzetno bitnom za turističku ponudu određenog područja, jer kulturna baština predstavja dokaz opstanka civilizacije i kultura na nekom mjestu, dok prirodna baština to nadopunjuje i uljepšava cijelokupni ambijent područja.</s><s>On dodaje još da bez ponude prirodne i kulturne baštine određena mjesta ne mogu biti ni zanimljiva turistima.</s><s>Za Unsko-sanski kanton Dupanović navodi da je veoma bogat ponudom prirodne i kulturne baštine, te da je jedan od rijetkih područja na području Europe koji na malom prostoru ima veliki broj kulturnih znamenitosti, ponajviše starih gradova, ali i muzeja i ostalih kulturnohistorijskih spomenika.</s><s>Za najviše prezentiranu i promoviranu baštinu u turističkoj ponudi gospodin Dupanović je izdvojio staru jezgru grada Bihaća odnosno Crkvu sv. Ante Padovanskog, Kapetanovu kulu, Turbe i džamiju Fethiju, međutim on smatra da će Kapetanova kula nakon novog otvorenja postati glavna atrakcija kulturne baštine u općini.</s><s>Dolinu Kulen-Vakufa i Orašca sa svojim starim gradovima Dupanović je izdvojio kao najneiskorištenije turističke potencijale općine.</s><s>Prema njemu najveća greška je u tome što su na tom mjestu stari gradovi zapušteni i ne postoje nikakva događanja ili sadržaji koji mogu privući i zadržati turiste, a potencijal koji imaju takve lokacije je ogroman.</s><s>Isto tako, prema njemu, prostor nekadašnjeg zanatskog centra u gradu, gradska Otoka, također je zapušten i nema nikakvog turističkog sadržaja.</s><s>Dupanović kaže da Muzej baštinu promoviše putem facebook stranice, dakle prema zaposlenima u Muzeju, promocija putem društvenih mreža je najefektivnija i zapravo bi ona trebala biti i jedini vid turističke promocije.</s><s>Gospodin Dupanović, također, smatra da je neophodno da u općini Bihać počne djelovati jedna centralna ustanova koja će voditi brigu, kontrolirati i nadzirati sve ostale ustanove na području Bihaća koje su vezane za turizam, koja će primati i slati povratne informacije, kako bi cijeli proces saradnje između ovih ustanova tekao učinkovitije, uspješnije i brže.</s><s>Analiza intervjua s direktoricom Kulturnog centra Bihać Ernom Begatović Kada je u pitanju turistička ponuda općine Bihać koja je vezana za aktivnosti Kulturnog centra, direktorica Erna Begatović smatra da je Festival „Bihaćko ljeto“ najznačajniji.</s><s>Pošto grad Bihać nema svoje pozorište došlo je do ideje da se napravi festival koji će da radi na promovisanju pozorišnih predstava na način da u Bihać dolaze pozorišne kuće iz prostora bivše Jugoslavije.</s><s>Kroz dugi period održavanja ovog festivala došlo je do velikog zanimanja kako lokalnog stanovništva, tako i turista koji svako ljeto dolaze u Bihać.</s><s>Ovaj festival ima također ogromnu ulogu u zadržavanju turista u gradu, koji se na ovom prostoru obično ne zadržavaju duže od tri dana.</s><s>Begatović kulturnoj baštini pridaje ogroman značaj, međutim ona još navodi: „Smatram da mi kao društvo pridajemo veoma mali značaj kulturnoj baštini.</s><s>Iz Bihaća iznikao je veliki broj likovnih umjetnika, veliki broj muzičara, koji su napravili čudesa po svijetu.</s><s>Ono što je zastrašujuće jeste da mi te ljude nekako zadnjih pedeset godina ne možemo zadržati u Bihaću.</s><s>Iako smo locirani na sigurno najboljoj poziciji, mi smo za par sati u Beču, mi smo za dva sata u Europskoj uniji, jako smo dobro pozicionirani u geografskom kontekstu, ipak šteta je da nismo uspjeli zadržati svoje umjetnike i nismo uspjeli napraviti od Bihaća u najmanju ruku likovni ili muzički centar“.</s><s>Kao primjer jednog propusta u tom naumu Begatović je navela slikara Envera Krupića koji je ubaštinio svoja djela gradu Bihaću, pa čak i ostavio određena financijska sredstva za galeriju u kojem će biti smještena njegova slikarska djela, međutim njegova djela još uvijek nisu primjereno smještena, niti ih posjetitelji mogu vidjeti.</s><s>Što se tiče zadržavanja turista Begatović navodi da je potrebno napraviti bogatije i kvalitetnije kulturne sadržaje kako bi ostajali duže od tri dana.</s><s>Prostori Kulturnog centra, koji se nalaze u nekadašnjem Domu armije i u Domu USAOJ-a, dostupni za sve umjetnike koji su stvorili značajna umjetnička djela, te niti jedna prostorija u Kulturnom centru nije prazna, nego su je naselili umjetnici.</s><s>Kulturni centar je primjer da se u Bihaću radi na prepoznavanju umjetnika i promoviranju njihovih djela koja će ostati ubaštinjena.</s><s>Begatović je uvjerena da rijeka Una kao prirodna baština ima najveći turistički potencijal u Bihaću i da je ona zapravo glavni motiv za posjećivanje ovog dijela Bosne i Hercegovine.</s><s>Međutim, po njenom mišljenju najveći problem predstavlja to što je dio u kojem se nalazi Bihać, dakle Unsko-sanski kanton sasvim zapostavljen i zanemaren od ostalog dijela Bosne i Hercegovine.</s><s>Zbog razvijanja turizma dolazi i do mijenjanja i do nelegalne gradnje turističkih objekata na obalama rijeke Une, koje uništavaju prirodu i zelenilo zbog kojeg turizam i živi na ovim prostorima.</s><s>S obzirom na to da je dio Unsko-sanskog kantona zapostavljen, on je zapravo i prepušten samom sebi, tako da se jako malo može uraditi na zaustavljanju gradnje takvih objekata i na očuvanju prirode.</s><s>Međutim, Turistička zajednica Bihaća ipak mnogo radi na prijavljivanju takvih vikendica, neprestano čisti rijeku Unu i grad Bihać, te se na taj način trudi sačuvati prirodne vrijednosti ovog prostora.</s><s>S druge strane Begatović smatra da stari gradovi nisu upotrijebljeni u turističkoj promociji, a njih ima itekako puno na području cijelog Unskosanskog kantona, te bi se mogli povezati pješačkim ili biciklističkim rutama, jer su takve lokacije prekrasne, međutim prilazi su veoma loši.</s><s>Prema njenom mišljenju jedini način konzervracije i obnove starih gradova je preko fondova državnih ili federalnih nivoa.</s><s>Što se tiče pristupačnosti baštine, Begatović je istaknula podatak kako je put do glavne turističke atrakcije Nacionalnog parka Una napravljen tek ove godine, što znači da je to na veoma niskom nivou.</s><s>Također je rekla kako su jedno vrijeme volonteri dijelili prospekte u Nacionalnom parku Plitvice u Hrvatskoj, koji je udaljen 40-tak kilometara od Nacionalnog parka Una, međutim turisti nisu uopće mogli prići Uni.</s><s>Nedopustivo je da najveća atrakcija na rijeci Uni Štrbački buk nema uređenu infrastrukturu.</s><s>Begatović kao jedan primjer dobre prakse efikasnog uključivanja kulturne baštine u turističku ponudu navodi stari grad Sokolac.</s><s>Upravo 2021. godine uspješno je završeno uređenje pristupnog puta do starog grada, te se odmah nakon toga realiziralo više projekata od kojih se ističe pozorišna predstava koja se izvodila u sklopu Festivala „Bihaćko ljeto“.</s><s>Treba reći da je ova manifestacija vrlo dobro posjećena od strane domaćih turista i planinara, te raznih sportskih udruženja koji su htjeli da svojim prisustvom uveličaju taj događaj.</s>
<s>Kada je u pitanju Zavod za zaštitu kulturnog naslijeđa Bihać, treba reći da je prioritet na nepokretnoj baštini i brizi oko kulturnih spomenika, pogotovo starih gradova.</s><s>Svakako da to spada u dio historije ovog kraja koja određuje ko smo ustvari.</s><s>Također, zavod se brine i o pokretnoj kulturnoj baštini, ali u manjoj mjeri.</s><s>Kad je u pitanju turistička ponuda općine Bihać, gospodin Kadić smatra da je kulturna baština od posebne važnosti u popunjavanju cjelokupne slike koja se nudi ljudima koji prolaze ili se zadržavaju na području općine Bihać.</s><s>Ipak, turistička ponuda općine Bihać ima malo veći naglasak na prirodnoj baštini, koja privlači mlađu i pokretniju populaciju, koja dolazi u većem broju, dok manji broj turista starije životne dobi obilazi i kulturne znamenitosti.</s><s>Samim tim logično je da se prirodna baština na području općine više prezentira i promovira.</s><s>Za to treba posebno pohvaliti Turističku zajednicu Bihaća koja je sa minimalnim sredstvima ostvarila maksimalan rezultat.</s><s>U suštini, niti jedan segment baštine nije potpuno zapostavljen, mada razlike postoje.</s><s>Sam Zavod za zaštitu kulturnog naslijeđa Bihać je učestvovao u suradnji sa općinom u realizaciji i prezentaciji mnogih velikih i malih projekata kada je u pitanju zaštita, uređenje i očuvanje spomenika kulture.</s><s>Oni najveći, kao što je uređenje starog grada Sokolac, traju nešto duže vremena kada je u pitanju čitava realizacija, od izrade projekta do završnih radova.</s><s>Manjih projekata ima puno više, i po dva do tri mjesečno, jer su jednostavniji za izvedbu.</s><s>Treba naglasiti i to, da prije pojave Turističke zajednice i drugih udruženja, Zavod za zaštitu kulturnog naslijeđa Bihać je bio jedina institucija koja je radila na promociji i prezentaciji baštine ovog kraja.</s><s>Pod pokroviteljstvom Zavoda štampane su mnoge knjige, brošure i razne publikacije.</s><s>Pojavom navedenih institucija, Zavod se vratio prvobitnom zadatku, očuvanju kulturne baštine, mada se manjim dijelom još bavi prezentacijom i marketingom.</s><s>Analiza intervjua s predsjednikom Udruženja Naša Krajina-naša baština Almirom Kurtovićem</s>
<s>Gospodin Kurtović smatra da je uloga baštine krucijalna u turističkoj ponudi bilo kojeg područja.</s><s>Posebnu pažnju pridaje kulturnoj baštini kao jednom od uslova za uspješnu turističku ponudu.</s><s>Udruženje Naša Krajina-naša baština po svojoj naravi samo dodatno doprinosi prepoznavanju kulturnog naslijeđa i signalizira na eventualne nepravilnosti i nedostatke zaduženih aktera u turizmu.</s><s>Pri tom misli se prvenstveno na Zavod za zaštitu kulturnog naslijeđa i Muzej Unsko-sanskog kantona, koji imaju i zakonsku obavezu za očuvanje kulturne baštine.</s><s>Prema Kurtoviću temelj turističkih aktivnosti na ovom području je upravo prirodna baština, međutim, sve do par godina unazad ovaj vid baštine bio je nedovoljno prezentiran i iskorišten u tom smislu.</s><s>Iako je prirodna baština značajnije zastupljena u samoj turističkoj ponudi općine Bihać, ne smijemo zaboraviti ni bitnu ulogu kulturne baštine.</s><s>Unatoč svemu tome fundamentalne stvari koje se tiču čistoće i uređenosti grada nisu sanirane, što negativno utiče na kvalitetu turističke ponude i zadovoljstvo turista.</s><s>Dakle, prije same promocije baštinskog turizma potrebno je riješiti osnovne čimbenike u gradu.</s><s>U posljednje vrijeme postoji tendencija da se što više prezentiraju lokacije Štrbački buk i Martin Brod, koji se ističu svojim prirodnim ljepotama, dok su ostale lokacije bilo prirodne ili kulturne u drugom planu.</s><s>Pored Šrtbačkog buka i Martin Broda, polako se počinju promovirati Japodski otoci, ali još uvijek ne u dovoljnoj mjeri, dok su slapovi u Ripču i Kostelskom buku jako zapostavljeni, a imaju veliki potencijal za gastronomsku ponudu uz prirodne ljepote koje bi tu ponudu upotpunile.</s><s>U svakom slučaju teritorij općine Bihać je malen, a na njemu se nalazi puno prirodnih i kulturnih znamenitosti, međutim prisutan je neravnomjeran tretman istih.</s><s>Pa tako na primjer, po mišljenju gospodina Kurtovića, kulturna baština koja je prilično zapostavljena su stari gradovi.</s><s>Većini tih gradova potrebna je obnova, pri tom se ne misli na kompletnu rekonstrukciju, već održavanje i popravljanje određenih dijelova, jer je vrlo teško gradove vratiti u stanje, u kakvom su bili u prošlosti.</s><s>Jedini stari grad na kojem se trenutno radi u smislu održavanja, obnove i turističke promocije jeste stari grad Sokolac.</s><s>Ostali gradovi su jako slabo održavani, infrastruktura je loša, putevi su loši i gradovi nisu očišćeni.</s><s>Isto tako na gradovima se zbog svih navedenih stvari ne mogu održavati nikakvi sadržaji, a postavljanje info tabli ili klupa je samo jedan primjer koji je naveo Kurtović, koji bi pomogao u tom naumu.</s><s>Iz svega navedenog može se zaključiti kako su samo pojedine baštinske turističke atrakcije dostupne turistima, dok je većina njih potpuno nepristupačna, a informacije skoro da i ne postoje.</s><s>Jedan turista do takvih turističkih atrakcija može doći samo uz ogromne napore i veliku znatiželju.</s><s>Što se tiče konkretnog doprinosa udruženja Naša Krajina-naša baština u promociji baštinskih vrijednosti, Kurtović je rekao: „Jedan od najvećih projekata koji smo mi uspjeli realizovati, uz pomoć i ostalih kolega, je bio serijal-„Gradovi Unsko-sanskog kantona“.</s><s>To je rađeno za Unsko-sansku televiziju.</s><s>Obrađeno je petnaestak gradova.</s><s>Snimljene su reportaže, nađeni sugovornici-profesori, historičari i tako dalje.</s><s>Ja sam sudjelovao isto u jednom dijelu kada je u pitanju grad Ostrožac.</s><s>To je trajalo sigurno dvije godine i koštalo je dosta novca.</s><s>Od Ministartsva za obrazovanje smo dobili određena novčana sredstva za realizaciju tog projekta.</s><s>To je realizovano i to je jedan od najvećih projekata.</s><s>To je dobra stvar zato što, ne samo da je to Unsko-sanska televizija u više navrata emitovala, nego sad znamo da i ostale lokalne televizije u Bosni i Hercegovini emituje taj serijal.</s><s>Mislim da ima deset do petnaest epizoda od četrdeset minuta, što je prilično dobra stvar“.</s><s>Pored toga udruženje ima u planu izdati knjigu koja će opisati historiju općine Bihać, a njen naziv će biti „Stopama prošlosti Bišća“.</s><s>Shodno tome udruženje radi na konstantnoj promociji i očuvanju kulturne baštine ovog područja.</s><s>Analiza intervjua s predsjednikom Kulturno-umjetničkog društva Krajina Muhamedom Selmanovićem</s>
<s>Kada je u pitanju Kulturno-umjetničko društvo Krajina, treba reći da ovo društvo veoma uspješno već dugi niz godina, bez prestanka radi na očuvanju nematerijalne kulturne baštine kroz stare narodne pjesme i igre.</s><s>Selmanović ističe da rad ovog društva utiče na kompletnu turističku ponudu grada i u sprezi sa ostalim faktorima čini Bihać atraktivnijim za turiste, koji po njegovim saznanjima, vrlo dobro prihvataju činjenicu da je ovaj kraj bogat prirodnom i kulturnom zaostavštinom.</s><s>Stoga, može se reći da je kulturna baština veoma važna za turizam, jer se ta dva faktora nadopunjuju i jedan bez drugog ne bi dobro funkcionirali.</s><s>Mnogi turisti dolaze posjetiti ovaj kraj da bi, pored prirodnih ljepota, mogli upoznati i kulturnu (materijalnu i nematerijalnu) baštinu koja egzistira na ovom području.</s><s>Mnogi koncerti koje održava Kulturno-umjetničko društvo Krajina su vrlo dobro posjećeni, a brojni posjetitelji, od kojih su većina stranci, za koje se organizuju i posebni koncerti, odlaze obogaćeni za još jedno iskustvo koje su mogli vidjeti na ovim koncertima.</s><s>Kako Selmanović kaže, niti jedan vid baštine na području grada Bihaća se posebno ne ističe, s tim da on smatra da treba još više unaprijediti kulturni segment u cilju postizanja još boljih rezultata u turizmu do kojih bi sigurno došlo.</s><s>Kada je prirodna baština u pitanju, ona niti izbliza nije iskorištena koliko bi trebala biti.</s><s>Tu je potrebno još mnogo ulaganja, ali sa pretpostavkom da se gradi planski u sklopu sa prirodom, koja nipošto ne smije biti narušena.</s><s>Konačno, po mišljenju Selmanovića, cjelokupna baština ovog kraja treba da bude uključena u turističku ponudu.</s><s>Analiza intervjua sa organizatorom Sevdah festivala Dilvadom Felićem O samom Sevdah festivalu njegov idejni osnivač i organizator Dilvad Felić nam je rekao: „Sevdah fest je internacionalni festival narodne muzike kao i festival sevdaha, a uspješno se realizira više od 27 godina.</s><s>Do sada je na festivalu učestvovalo preko hiljadu najeminentnijih izvođača i autora, između ostalih to su Safet Isović, Enes Begović, Beba Selimović i tako dalje”.</s><s>Ovaj festival igra jako veliku ulogu u očuvanju kuturne baštine ovoga kraja, pri tom se misli prvenstveno na sevdalinku, muzičku formu koja stoljećima obitava na ovim prostorima i živi, te se prenosi s generacije na generaciju.</s><s>Glavni zadatak festivala upravo je očuvanje i prezentacija sevdalinke kao dijela nematerijalne kulturne baštine.</s><s>Kada je promocija Sevdah festivala u pitanju, može se reći da je ona veoma dobro odrađena.</s><s>Mediji kao što su TV, radio, internet portali, prate zbivanja na festivalu.</s><s>Također, festival je bio uvršten i u manifestaciju Bihaćko ljeto, a iz godine u godinu u sprezi sa ostalim dešavanjima uspijeva da intenzivira svoju djelatnost i proširi krug publike.</s><s>Nažalost, sva turistička ponuda vezana na sevdalinku u općini Bihać, odnosi se samo na dane kad se održava festival.</s><s>Bila bi šteta da pod pritiskom drugih manje vrijednih trendova u muzici sevdah padne u zaborav, jer je on ipak tradicija ovog kraja.</s><s>Zato ovaj festival i postoji, te treba da nastavi da se tradicionalno održava.</s><s>4.2.2 Analiza promotivnih materijala</s>
<s>Brošure su štampani promotivni materijal koji je najdostupniji turistima.</s><s>Prilikom izučavanja različitih brošura uočili smo da se u njima najviše pojavljuje prirodna baština, konkretno Nacionalni park Una.</s><s>Park je promoviran kroz skupine različitih sportskorekreativnih i adrenalinskih aktivnosti u koje spadaju rafting, kajakaštvo, kanuing, ronjenje, biciklizam, planinarenje, sportski ribolov i mušičarenje.</s><s>Također je opisana flora i fauna u parku, kao i dominantne turističke atrakcije koje se nalaze unutar njega.</s><s>U brošurama se kao glavne baštinske turističke atrakcije u Bihaću, pored Nacionalnog parka, navode još Japodski otoci kao mjesto za relaksaciju i uživanje u prirodi, naselje Kulen-Vakuf kroz ruralni turizam, te srednjovjekovni grad Sokolac.</s><s>U manjoj mjeri spominje se ostala nepokretna kulturna baština, dok pokretna i nematerijalna kulturna baština nije promovirana.</s>
<s>Turističkih publikacija i knjiga vezanih za prirodnu baštinu i kulturnu nepokretnu baštinu ima mnogo, međutim one nisu dovoljno dostupne turistima.</s><s>Uglavnom se nalaze u bibliotekama i javnim ustanovama, ali one nisu na prodaju, tako da je turistima jako teško doći do njih.</s><s>U turističkim publikacijama najviše se piše o starim gradovima i utvrdama, kulturno-historijskim spomenicima, te rijeci Uni.</s><s>Treba reći da je većina turističkih publikacija jako zastarjela, pa s tim u vezi i pojedine informacije su donekle netačne.</s>
<s>Premda su plakati jedan od oblika efikasne štampane promocije, kada je u pitanju baština ovog kraja, iz našeg promatranja primijetili smo da ovakav vid predstavljanja nije upotrijebljen.</s><s>Plakati se postavljaju samo na određeno kraće vrijeme, a na njima je predstavljena isključivo prirodna baština vezana za rijeku Unu i spomenute aktivnosti koje se dešavaju na rijeci.</s><s>Jedan primjer toga je prvenstvo u mušičarenju.</s>
<s>Turistička promocija baštine najviše je prisutna na web stranicama.</s><s>Smatramo da je to iz razloga što je takva vrsta promocije najpovoljnija i najučinkovitija, te turisti veoma brzo mogu doći do željenih informacija.</s><s>Treba reći da su web stranice koje smo pregledali prilagođene mobilnim uređajima, što je veoma pozitivno.</s><s>Neke od web stranica koje smo pregledali su oficijalna stranica grada Bihaća, Nacionalnog parka Una, Turističke zajednice grada Bihaća, te Kulturnog centra.</s><s>Evidentirali smo podjednako promoviranje prirodne i kulturne (pokretne i nepokretne) baštine.</s><s>Međutim, nematerijalna kulturna baština ponovo je ostavljena po strani, akcenat se uvijek daje nepokretnoj kulturnoj baštini, dok je pokretna baština opisana, ali opet u manjoj mjeri i šturo u odnosu na nepokretnu.</s><s>Isto tako treba napomenuti da neke od proučenih web stranica imaju poveznice ka svojim društvenim mrežama i aplikacijama (facebook, instagram, twitter, youtube, pinterest) gdje se također promovira i pojavljuje prirodna i kulturna baština u formi fotografija, promotivnih videa, oglasa, portala i slično.</s><s>4.2.3 Analiza označenosti baštine</s>
<s>Na osnovu našeg istraživanja u sljedećoj tabeli prikazali smo objektivno stanje situacije na terenu.</s><s>Pri tom mislimo na turističku signalizaciju i oznake određenih baštinskih lokacija, koje pridonose boljem snalaženju i informiranju turista.</s><s>Označenost baštine smo podijelili u kategorije: A (dobro označeno), B (slabo označeno) i C (bez oznake).</s><s>Tabela 3: Označenost baštine u općini Bihać Datum</s>
<s>Na osnovu analize prikupljenih podataka evidentno je da postoji nesrazmjer u označavanju pojedinih baštinskih atrakcija.</s><s>Dobro označeni su slapovi u Martin Brodu i Štrbačkom buku, a oni su ujedno i najpoznatija posjetilačka zona u općini Bihać.</s><s>Ispred njih nalaze se velike info table napisane na bosanskom i engleskom jeziku, na kojima se turistima prezentiraju osnovne informacije, prirodne karakteristike, zanimljivosti i legende o mjestu.</s><s>Pored njih kulturno-historijski spomenici i mikro lokacije koje se nalaze u staroj jezgri grada Bihaća također su dobro označene.</s><s>Ti spomenici su džamija Fethija, Crkva sv. Anutna, Kameno turbe i Kapetanova kula.</s><s>Info table na tim mjestima napisane su na tri jezika, bosanskom, engleskom i njemačkom, te je vrlo opširno opisana historija svakog navedenog spomenika, a isto tako na njima se nalazi grafički prikaz iz tog vremena.</s><s>Još jedna lokacija koja je dobro označena je stari grad Sokolac, koji se nalazi nadomak grada.</s><s>Do njega se može doći iz više pravaca, cestovnim putem ili trim stazom, a putokazi su vrlo dobro označeni.</s><s>Ispred samog grada nalazi se velika info tabla.</s><s>Kao slabo označenu baštinu naveli smo stari grad Ostrovicu, Japodske otoke, Muzej Unsko-sanskog kantona i zgradu Krajina puteva.</s><s>Do ovih lokacija postoje vrlo slabi i nedovoljno vidljivi putokazi, a na samim lokacijama, osim starog grada Ostrovice, ne postoje info table.</s><s>Iako je stari grad Ostrovica označen velikom tablom, ona je usljed vremenskih prilika prilično nečitljiva.</s><s>Što se tiče Japodskih otoka, na samom ulazu postoji oznaka, ali na njoj nisu napisane informacije o njima.</s><s>Isto vrijedi i za Muzej Unskosanskog kantona, dok na Zgradi Krajini puteva postoji jedna manja oznaka sa historijskom informacijom.</s><s>Baština koja nije nikako označena je manastir Rmanj, srednjovjekovni grad Rmanj, Osmanska utvrda Havala, stari grad Orašac, stari grad Vrnograč, Dvoslap i Troslap, te zgrada Klostera.</s><s>Pretpostavljamo da je razlog toga što se većina navedenih atrakcija nalazi izvan centra grada i do njih je jako teško doći.</s><s>4.3 Diskusija</s>
<s>Na osnovu našeg terenskog istraživanja, izučavanja promotivnih materijala i obavljenih intervjua došli smo do odgovora na naša istraživačka pitanja.</s><s>Istraživačko pitanje 1 „Koja baština postoji na lokalnom nivou?“ utvrdili smo terenskim istraživanjem i saznali da područje općine Bihać obiluje bogatom prirodnom i kulturnom baštinom, kao na primjer Crkvom sv. Antuna, Manastirom Rmanj, džamijom Fethijom, Kapetanovom kulom, brojnim starim gradovima, rijekom Unom i ostalom baštinom.</s><s>Na istraživačko pitanje 2 „Koja se baština promovira, a koja se ne promovira?“ dobili smo odgovor da ipak, u turizmu i turističkoj promociji prirodna baština igra glavnu ulogu, sa čime se složila većina intervjuiranih osoba, a to se moglo primijetiti i putem proučavanja promotivnog gradiva i interet izvora.</s><s>Kao što smo već spomenuli rijeka Una predstavlja prirodnu zaostavštinu ovog područja, a kada je u pitanju turistička promocija naglasak je na Nacionalnom parku Una i to samo na određenim posjetilačkim zonama.</s><s>To su u prvom redu Štrbački buk i Martin Brod, lokacije koje se forsiraju kao glavne turističke atrakcije u općini.</s><s>Nacionalni park Una, zapravo, je pokretač razvoja turizma na ovom području, te su mnogobrojne tustičke aktivnosti oko njega najrazvijenije i najviše lansirane turistima koji dolaze u Bihać.</s><s>Sve više se pokušavaju oživotvoriti Japodski otoci i staviti u isti rang sa Štrbačkim bukom i Martin Brodom, mada to još nije postignuto, što smo mogli vidjeti prilikom terenskog opažanja.</s><s>U posljednje vrijeme velika pažnja u promociji daje se starom gradu Sokolac, gdje se sve više uređuje infrastruktura, obavljaju se razni razvojni projekti i sve više biva uključen u turističku ponudu općine.</s><s>Sokolac je jedini stari grad na području Bihaća u kojeg se ulažu značajnija sredstva u cilju očuvanja, restauracije, turističke ponude i promocije.</s><s>Kroz odgovore intervjuiranih osoba saznali smo za konkretne pozitivne primjere realiziranih projekata, od asfaltiranja puta do organiziranja festivalskog događaja na gradu.</s><s>Samo se jedan od intervjuiranih slaže da je stara jezgra grada najviše promovirana turizmu.</s><s>Iako to nije slučaj, ipak ona je jako dobro prikazana u turističkoj promociji putem info tabli, interneta i u manjoj mjeri brošura, te solidno je održavana.</s><s>Većina intervjuiranih složila se sa činjenicom da svi stari gradovi, osim starog grada Sokolac, nisu iskorišteni u turističkoj ponudi i promociji u skladu sa potencijalom koji posjeduju.</s><s>Ovi gradovi su svjedoci starih burnih vremena, te se nalaze na prekrasnim lokacijama, ali su pristupi do njih veoma loši i na njima nema nikakvog sadržaja.</s><s>Isto tako muzeji, koji imaju veliki turistički potencijal, nisu u dovoljnoj mjeri prezentirani u turizmu.</s><s>Pokretna baština, kao što su artefakti, naučna dostignuća, umjetničke zbirke jako su zapostavljeni u turističkoj promociji.</s><s>Iz našeg istraživanja uvidjeli smo da je ovaj dio kulturne baštine u Bihaću najlošije eksponiran u turizmu.</s><s>Još jedan dio kulturne baštine koja je zapostavljena je nematerijalna kulturna baština.</s><s>Osim Sevdah festivala, ostala nematerijalna zaostavština ovog kraja ne pojavljuje se u turističkoj promociji.</s><s>Na istraživačko pitanje 3 „Kako se baština promovira?“ odgovorili smo i ustanovili putem analize intervjua i turističkog gradiva da se baština promovira na različite načine.</s><s>Jedan od najpopularnijih oblika promocije prirodne i kulturne baštine općine Bihać je putem internet stranica, društvenih mreža i aplikacija.</s><s>Od pisanog materijala baština se najviše pojavljuje u brošurama, turističkim publikacijama i knjigama.</s><s>Baština se povremeno pojavljuje na lokalnoj i državnoj televiziji, u tu svrhu urađeni su određeni serijali i reportaže, konkretan primjer je serijal „Gradovi Unsko-sanskog kantona“ u čijoj realizaciji je učestvovalo udruženje Naša Krajina-naša baština.</s><s>Postoji još jedan način turističke promocije, a to su sajmovi i međunarodne konferencije u kojima učestvuje Nacionalni park Una.</s><s>Također smo utvrdili da Nacionalni park Una svoju promociju vrši ciljano ka tržištima zemalja Europske unije, zemalja bivše Jugoslavije, a posebnu promociju vrši preko turističkih agencija za zemlje Bliskog istoka.</s><s>Istraživačko pitanje 4 glasilo je: „Kakvu ulogu baštini pripisuju turistički sudionici?“, te prema mišljenju svih intervjuiranih turističkih aktera uloga baštine u turističkoj ponudi općine Bihać veoma je bitna.</s><s>Ona je prema mišljenju intervjuiranih osnova svih ostalih turističkih aktivnosti, te predstavlja motiv za obilazak ovog područja.</s><s>Dakle, bez baštine turizam ne bi ni postojao na ovom području, što znači da je uloga baštine privući što više turista i prikazati im identitet i način života naroda koji živi na određenom prostoru.</s><s>Istraživačko pitanje 5 „Kako je baština označena na terenu?“ utvrdili smo terenskim istraživanjem, te smo saznali da je pri označavanju baštine naglasak na kulturnohistorijskim spomenicima koje se nalaze u središtu grada (osim zgrade Klostera i zgrade Krajina puteva), koji su označeni info tablama sa historijskim podacima i grafičkim prikazom.</s><s>Naravno naglasak je i na prirodnim atrakcijama Štrbački buk i Martin Brod, te starom gradu Sokolac, koji su isto označeni velikim info tablama sa opširnim podacima 5 PRIJEDLOZI ZA BOLJE UKLJUČIVANJE BAŠTINE U TURISTIČKU PONUDU OPĆINE BIHAĆ</s>
<s>Analiza dobivenih rezultata u istraživačkom dijelu rada služila nam je kao temelj za oblikovanje prijedloga koji će poboljšati funkciju baštine u sveukupnoj turističkoj ponudi i promociji općine Bihać, a s time smo ujedno odgovorili na naše posljednje istraživačko pitanje.</s>
<s>Preduslov bilo kakvog poboljšanja u integriranju baštine u turističku promociju i ponudu općine su u prvom redu finansije.</s><s>Sve institucije vezane uz djelatnost baštine finansiraju se prvenstveno iz budžeta općine i jednim dijelom iz EU fondova, te raznih donacija.</s><s>Iako se situacija proteklih godina znatno poboljšala, smatramo da je to još uvijek nedovoljno za sve ono što bi se još moglo unaprijediti.</s><s>Također je prisutna i neravnomjerna podjela sredstava iz budžeta općine, pošto je vidljivo da se više novca ulaže u već afirmisane kapacitete, kao što je Nacionalni park Una i donekle sam grad Bihać, odnosno gradska jezgra.</s><s>Nacionalni park kao javna ustanova samostalno djeluje na izradi projekata i učestvuje u natječajima raznih grantova i EU fondova, te se dijelom sam finansira.</s><s>Smatramo da bi i ostale ustanove vezane uz djelatnost baštine trebale više učestvovati u izradi projekata u cilju prikupljanja više finansijskih sredstava.</s><s>Jedan od najvećih propusta općine Bihać je slabo uređena infrastruktura.</s><s>Sam grad ima veoma loše uređene ceste, ali i parking mjesta.</s><s>To bi se svakako trebalo popraviti kako bi turisti nesmetano mogli doći do prirodne i kulturne baštine.</s><s>Naime, putevi do atrakcija baštine u Bihaću, pa čak i onih najbitnijih jako su nepristupačni, a to može biti jedan bitan faktor koji će prouzrokovati nezadovoljstvo i krajnje ogorčenje kod turista, te se mogu odlučiti da takve lokacije uopće ne posjećuju.</s><s>Jedno od prioritetnih područja koje je nužno urediti je Štrbački buk, gdje je potrebno asfaltirati već započeti dio puta do velikog slapa.</s><s>Isto tako putevi do starih gradova su u vrlo lošem stanju ili uopće ne postoje.</s><s>Kako bi za čišćenje, uređenje i asfaltiranje svih prilaznih puteva do starih gradova trebalo više novčanih sredstava, kojih nadležne institucije nemaju u dovoljnoj mjeri, prijedlog bi bio da se radi selektivno.</s><s>Najprije bi trebalo urediti put do starog grada Ostrovice, koji je prilično dobro očuvan, te posjeduje veliki turistički potencijal.</s><s>Osim pristupnog puta trebalo bi priključiti električnu energiju.</s><s>Stari grad Ostrovica nalazi se na izrazito visokoj stijeni iznad naselja Kulen-Vakuf, tako da bi pitanje prilaza do njega moglo biti riješeno i žičarom, koja bi prelazila preko rijeke Une i vakufske doline, te bi turistima priuštila prelijep pogled na sam stari grad i okolinu.</s><s>Po završetku uređenja infrastrukture starog grada Ostrovice, pojedinačno bi se uredila infrastruktura i na ostalim starim gradovima.</s><s>Također, pošto uža jezgra grada nema mjesta za ekspanziju, jedan od prijedloga bio bi izrada podzemnog parkirališta.</s><s>Na taj način riješio bi se problem prenapučenosti i nedostatka parking mjesta.</s><s>Ljudski resursi su veoma bitna spona kada je u pitanju integriranje baštine u turističku ponudu.</s><s>Stoga treba raditi na modelu educiranja lokalnog stanovništva i već postojećih kadrova u djelatnosti turizma o prirodnoj i kulturnoj baštini.</s><s>Osim toga, potrebno je obučiti i zaposliti nove, mlade i svježe ljude koji će svojim znanjem i kreativnošću pridonijeti stvaranju novih ideja i projekata u turizmu, a svakako će dopuniti premalen broj stručnog osoblja na raznim pozicijama.</s><s>Bitno je napomenuti da će osposobljen i obučen kadar moći dati pravilnije, preciznije i interesantnije informacije turistima, koji su željni znanja o baštini i historiji ovog područja.</s><s>To se prvenstveno odnosi na posao turističkih vodiča, kojih nema dovoljno na području općine.</s><s>Objekti nepokretne kulturne baštine idealni su prostori za organiziranje različitih vrsta turističkih događaja i manifestacija.</s><s>U istraživačkom dijelu rada uvidjeli smo da se organiziranje takvih sadržaja pojačava, ali samo u određenim objektima.</s><s>Trebalo bi optimalno iskoristiti sve postojeće stare gradove i kulturno-historijske spomenike u Bihaću kao lokacije za održavanje filmskih i muzičkih festivala, plesnih festivala, koncerata, kulturno-umjetničkih događaja.</s><s>U tom smislu došlo bi do fuzije nematerijalne kulturne baštine Bihaća, koja bi se prezentirala na događajima kroz pjesmu, ples, vještine, znanja i prakse, sa materijalnom kulturnom baštinom odnosno objekte na kojima bi se takvi događaji odvijali.</s><s>Na takvim događajima mogla bi učestvovati i kulturno-umjetnička društva.</s><s>Također bi se organizirale radionice tradicionalnog izrađivanja predmeta i rukotvorina (tkanje i vezovi, drvorezbarstvo i slično), gdje bi turisti imali priliku učestvovati u njihovoj izradi i na taj način bliže se upoznati sa običajima i životom ljudi ovog kraja.</s><s>Naravno, pored tradicionalnih događaja održavali bi se i modernije vrste manifestacija koje bi privlačile i mlađu populaciju.</s><s>Mogućnost za bolje uključivanje baštine u turističku ponudu je i njeno integriranje u biciklističe i pješačke rute.</s><s>Na takvim rutama bi posjetitelji, osim sporta i rekreacije, mogli da uživaju u prizorima prirodne i kulturne baštine.</s><s>Naš prijedlog jedne takve rute je biciklistička ruta koja ide od Martin Broda do Štrbačkog buka (Slika 5).</s><s>Ona bi bila podijeljena u dvije etape i to prva etapa na relaciji Veliki slap u Martin Brodu, manastir Rmanj, srednjovjekovni grad Rmanj i stari grad Ostrovica.</s><s>Druga etapa počinje od starog grada Ostrovice i ide prema osmanskoj utvrdi Havali, starom gradu Vrnograč, starom gradu Orašac i spušta se na Štrbački buk.</s><s>Ove dvije etape mogu se također spojiti u jednu za one posjetitelje koji su u boljoj fizičkoj formi.</s><s>Nužno bi bilo urediti biciklističku stazu i postaviti oznake.</s>
<s>Nakon uređenja ovakvih biciklističkih i pješačkih ruta, potrebno je izraditi turističke zemljevide sa prikazom i opisom staza, te tački prirodne i kulturne baštine koju će posjetitelji imati priliku vidjeti.</s><s>Turistički zemljevidi trebali bi biti dostupni turistima na stranici Turističke zajednice grada Bihaća i u Turističkom informativnom centru.</s><s>Jedan od neiskorištenih potencijala vezanih za uključivanje pokretne kulturne baštine u turističku ponudu je Galerija slikara Envera Krupića.</s><s>Iako u zgradi doma USAOJ-a u Bihaću postoji prostor koji je bio zamišljen kao galerija slikara Krupića, koja je čak svečano otvorena 2006. godine, posljednjih godina ona ipak nije dostupna za posjetitelje.</s><s>Krupić je ostavio značajna financijska sredstva za prostor u kojem bi trebala biti izložena njegova umjetnička djela.</s><s>Uz pomoć tih sredstava i po potrebi dodatnih ulaganja iz budžeta općine, mogla bi se urediti i otvoriti galerija na mjestu koje je sam slikar za to predvidio.</s><s>To je kuća u kojoj je danas smješten dio arhiva grada Bihaća, a taj prostor idealan je za galeriju.</s><s>Takvim potezom bi konačno svim ljudima, koji žele, bilo dostupno razgledanje umjetničkih djela Envera Krupića.</s><s>Da bi Muzej Unsko-sanskog kantona privukao više posjetitelja, bilo bi dobro opremiti ga sa novim tehnologijama.</s><s>To je već postala praksa i trend u svijetu, koji se pokazao kao vrlo uspješan, naročito kada je u pitanju privlačenje mlađih generacija u muzeje.</s><s>Uz izvjesna ulaganja Muzej bi se opremio novim tehnologijama i artefakte predstavio na novi drugačiji način, a to bi zasigurno bio veliki iskorak u povećanju posjeta turista.</s><s>Uz već postojeću postavku koju Muzej predstavlja, mogu se dodati novi sadržaji kao što su video-ekrani, audio-uređaji, hologrami, te proširena i virtualna stvarnost.</s><s>Uz pomoć tehnologije proširene i virtualne stvarnosti posjetitelji bi mogli i interaktivno učestvovati u prikazu historije ovog kraja, od starih Japoda i građevina koje su oni stvorili, vremena iz doba Osmanlija, Austro-ugarske, te novije historije vezane za Prvi i Drugi svijetski rat, doba socijalizma, te posljednji rat.</s>
<s>Svrha ovog diplomskog rada bila je predstaviti značaj baštine u razvoju turizma općine Bihać i opisati prijedloge koji će doprinijeti do bolje integracije lokalne baštine u turističku ponudu.</s><s>Naime, prirodna i kulturna baština i dalje predstavljaju glavne turističke atrakcije određene turističke destinacije i smatramo da su baštinski izvori najbitniji elementi u turizmu, kojima bi vodeći turistički akteri trebali posvećivati najviše pažnje prilikom planiranja, organiziranja i promoviranja svoje specifične turističke ponude.</s><s>Prilikom pisanja teoretskog dijela rada nismo se susreli sa predviđenim ograničenjem nedostatka izvora, jer smo na polju baštine odabranog područja istraživanja imali dovoljno stručne literature.</s><s>Međutim, u empirijskom dijelu nismo dobili očekivani odaziv za izvršavanje polustrukturiranih intervjua, što nam je u manjoj mjeri otežalo pisanje rada.</s>
<s>Izučavanjem stručne literature u teoretskom dijelu pobliže smo opisali koncept baštine, nivoe i kategorije baštine, zatim smo opisali njenu podjelu i naveli definicije prirodne i kulturne (materijalne i nematerijalne) baštine.</s><s>Opisali smo, isto tako, fenomen baštinskog turizma, turiste koji učestvuju u baštinskom turizmu, baštinske turističke resurse, različite pozitivne uticaje prirodne i kulturne baštine na turističku destinaciju, te upravljanje baštinskim atrakcijama, s čime smo ostvarili prvi postavljeni cilj rada.</s><s>Nadalje, upoznali smo se sa odabranim područjem istraživanja kroz njegove geografske karakteristike i historiju, a opisana i analizirana je prirodna i kulturna baština koju posjeduje, kao i turistička ponuda.</s>
<s>Drugi cilj ostvarili smo u empirijskom dijelu rada, gdje smo također odgovorili i na istraživačka pitanja postavljena na početku rada.</s><s>Analiza terenskog istraživanja ukazala je na to da područje općine Bihać posjeduje značajan broj prirodne i kulturne baštine, od kojih se u turizmu najviše ističe Nacionalni park Una sa svojim posjetilačkim zonama, za koje možemo reći da su već poznate turističke atrakcije po kojima je ovo područje prepoznatljivo, te je rijeka Una i Nacionalni park zapravo motiv za dolazak turista u ovaj kraj.</s><s>To smo također potvrdili prilikom analize turističkog materijala i polustrukturiranih intervjua, gdje smo uočili dominaciju Nacionalnog parka Una u turističkoj promociji.</s><s>Također, uočili smo da se stari gradovi i stara jezgra grada sve više integriraju u turističku ponudu i promociju Bihaća, dok su ostali kulturno-historijski spomenici i muzeji manje promovirani, a pokretna kulturna baština i nematerijalna baština u tom su smislu zanemareni.</s><s>Prilikom istraživanja zaključili smo i to da se baština najviše pojavljuje i promovira na određenim društvenim mrežama, aplikacijama i web stranicama grada Bihaća, turističke zajednice grada Bihaća, Nacionalnog parka Una i Muzeja Unskosanskog kantona.</s><s>Pored toga baština je promovirana u turističkim brošurama.</s><s>Rezultati istraživanja su potvrdili i to da turistički akteri, koji imaju određenu ulogu u oblikovanju turističke ponude Bihaća, daju veliki akcenat očuvanju i zaštiti prirodne i kulturne baštine, jer smatraju da je ona srž identiteta ljudi koji žive na ovom prostoru.</s><s>Također smatraju da osebujnost baštine turističku destinaciju čini distinktivnom i jedinstvenom, a upravo ta jedinstvenost je osnova za turizam.</s><s>Nadalje, na terenu se ističu primjeri određenih objekata baštine koji su označeni.</s><s>Najbolje označeni su poznate posjetilačke zone u nacionalnom parku: Štrbački buk i Martin Brod, te objekti koji se nalaze u staroj jezgri grada: džamija Fethija, Ckrva sv. Antuna, Kameno turbe, Kapetanova kula.</s><s>Pored toga stari grad Sokolac je dobro označen.</s><s>Uzimajući sve navedeno u obzir, oblikovali smo svoje preporuke za uspješnije uvrštavanje baštine u turističku ponudu i promociju Bihaća, te smo ujedno s tim ostvarili treći cilj rada.</s><s>Kao glavne prijedloge naveli smo izdvajanje većeg iznosa iz budžeta općine i izradu projekata vezanih za baštinu koje finansiraju EU fondovi.</s><s>Uz to preporučuje se selektivno uređenje infrastrukture prioritetnih baštinskih lokaliteta, te izrada podzemnog parkirališta u jezgri grada.</s><s>Educiranje zaposlenih u turizmu o baštini ovog područja također je jedan od prijedloga, kako bi se bolje prenijelo znanje turistima i s time dodatno uključila baština u turističku ponudu.</s><s>Isto tako, s obzirom da se na određenim lokalitetima baštine već dešavaju razni događaji, preporučujemo da se svi bitniji objekti baštine iskoriste na taj način, ali da se u sklopu tih događaja pripoje kulturno-umjetnička društva i radionice tradicionalnih zanata, kako bi se nematerijalna kulturna baština što bolje približila i ponudila turistima.</s><s>Na kraju, ispostavili smo uvođenje baštinskih biciklističkih i pješačkih ruta, uređenje i otvorenje Galerije Envera Krupića i uvođenje novih tehnologija u Muzej Unsko-sanskog kantona.</s><s>Za dalja istraživanja predlažemo da se u budućnosti izvrši istraživanje putem anketiranja i intervjuisanja rukovodećih i zaposlenih u turizmu općine Bihać, ali i turista koji dolaze u Bihać o kvaliteti ponude baštinskog turizma i stepenu zadovoljstva uslugom prirodne i kulturne baštine.</s><s>Rezutat toga je dobivanje jasnije slike o tome kako je baština uključena u turističkoj ponudi Bihaća.</s><s>Također predlažemo istraživanje i analizu manje poznatih i promoviranih baštinskih izvora u Bihaću, a tokom pisanja ovog rada, utvrdili smo da je to brojna pokretna baština, koja se čuva i obrađuje u muzejima, galerijama i arhivima, kao i nematerijalna kulturna zaostavština.</s><s>Uz to, predlažemo da se istraži prirodna baština, koja se ne veže za rijeku Unu, jer na tom području skoro da i nema znanstvenih izvora i taj segment je nepoznanica, poput termalne vode u naselju Gata u Bihaću.</s><s>Istraživanjem spomenutih faktora može doći do želje i ideje za njihovim oživljavanjem i unaprjeđenjem, čime se može još više povećati kvaliteta ponude prirodne i kulturne baštine na ovom prostoru.</s>
<s>Preuzeto http://old.kons.gov.ba/main.php?id_struct=6&lang=1&action=view&id=3077, Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika. (2003b).</s><s>Srpski pravoslavni manastir Rmanj sa ostacima originalnih fresaka u Martinbrodu, historijska građevina -mjesto</s>
<s>Preuzeto http://old.kons.gov.ba/main.php?id_struct=6&lang=1&action=view&id=2917, Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika. (2003c).</s><s>Ploča desne bočne strane japodske</s>
<s>1. Kolika je uloga i na koji način udruženje Naša Krajina-naša baština učestvuje u očuvanju baštine na području općine Bihać? - To su dva pitanja.</s><s>Znači uloga je vrlo važna.</s><s>Kulturna baština odnosno očuvanje kulturne baštine je možda i jedan od najvažnijih preduslova za bilo kakve uspješne turističke aktivnosti i to ne samo gledano na bihaćku regiju, već uopšte u cijelom svijetu tako.</s><s>Koliko udruženje doprinosi tome, ja mislim da doprinosi vrlo malo, a ne može ni da doprinese puno jer po naravi udruženje nije tu da spašava, afirmiše kulturnu baštinu, nego smo mi tu prvenstveno da ukazujemo na ono šta imamo i da širimo tu priču.</s><s>Mi imamo ustanove koje se bave time, imamo javnu ustanovu Zavod za zaštitu kulturnog naslijeđa, imamo muzej Unsko-sanskog kantona, to su dvije okvirne i krovne institucije koje imaju imperativ i zakonsku obavezu za očuvanje kulturne baštine, a udruženje s obzirom na okolnosti u kakvima se mi nalazimo već dvadeset i više godina preuzima ulogu medijatora odnosno onoga koji „maše zvonima“ i upozorava, piše članke, izdaje po mogućnosti neke publikacije i tako dalje.</s><s>Znači mi samo možemo da ukazujemo na moguće nedostatke ili da recimo u turističkom smislu kao predstavnici udruženja fugiramo kao neka vrsta veze između onih koje određene lokacije baštine zanimaju i onih koji mogu da ponude uslugu da se ta neka lokacija obiđe, objasni i tako dalje.</s><s>2. Koji značaj pridajete baštini?</s>
<s>- Uloga baštine je glavna.</s><s>Naš kanton i sve turističke aktivnosti se zasnivaju prvo na prirodnoj baštini.</s><s>One ljepote i prirodna bogatstva kojima obiluje Unsko-sanski kanton su od neizmjerno velikog značaja, a to je jako slabo prepoznato i jako slabo afirmisano.</s><s>Mi tek sad doživljavamo neku vrstu buđenja svijesti ovih aktivnosti po tom pitanju.</s><s>Ja prvenstveno ne mogu govoriti o prirodnim resursima, nisam biolog, nisam čovjek iz te struke koji bi imao pravo da o tome govori.</s><s>Moja pasija i ono što mene strašno zanima jeste ustvari ova kulturna strana, pogotovo kada su u pitanju kulturno-historijski spomenici.</s>
<s>- Vrlo je bitna.</s><s>To je broj jedan na tom cijelom planu.</s><s>Bitnost toga podrazumijeva sve ostale aktivnosti oko toga.</s><s>Ja moram da napomenem da nije dovoljno imati jedan Štrbački buk, jedan Martin Brod i nešto malo Ripča i Une, te po koju kulu i ruševinu na nekom brijegu, ako vi imate raspuštane pse u centru grada, ako imate prosjake koji prose na ulici, ako imate migrante, mada migranti su jedna puno složenija problematika.</s><s>Mi uvijek govorimo o nekakvim prirodnim bogatstvima, turističkom potencijalu, kulturnom bogatstvu, ali mi elementarne stvari ne riješavamo.</s><s>4. Smatrate li da se određena prirodna ili kulturna baština ističe u turizmu i turističkoj promociji na području općine više od ostalih.</s><s>Ukoliko je odgovor potvrdan možete li nam navesti neki primjer?</s>
<s>- Apsolutno.</s><s>Svako vuče na svoju stranu na neki način.</s><s>Bihaćka općina proteže se na površini od 900 kvadratnih kilometara.</s><s>Samo za poredak, jedna kneževina Lihtenštajn je skoro pa duplo manja.</s><s>Teritorij općine Bihać obuhvata toliku površinu i ima toliko kulturnih spomenika, toliko kulturnih bogatstava, da se ističe na teritoriju Unskosanskog kantona po tom pitanju, jer upravo srž prirodnog i kulturnog bogatstva je koncentrisana na teritorij općine Bihać.</s><s>Naravno, neki će reći gdje je Cazin ili Bužim.</s><s>Bužim nema rijeku Unu, postoje ostaci grada Bužima koji su toliko već zapušteni da se to ne može tretirati ozbiljno.</s><s>Na teritoriji Bihaća imamo već te neke podjele da se forsira Martin Brod, Štrbački Buk i onda u Europi i na zapadu vlada takva percepcija, da kada čuju „Bihać“ onda pomisle na ogromne slapove na Uni-Štrbački buk, ali gdje su ostali dijelovi, gdje je Ripač ili trenutno moderni Japodski otoci, mada i oni se ističu.</s><s>Normalno ima to i svoje zašto, ali postoje zapuštene stvari na teritoriji općine Bihać, kao što je jedna Brekovica ili Kostelski buk, samo u okviru gurmanskog doživljaja, a ne u smislu nekog prirodnog ekstremnog bogatstva, to je više sporedno.</s><s>Taj Kostelski buk i raskošni slapovi na Uni ljudi doživljavaju sporedno uz ono gurmansko i ugostiteljsko.</s><s>Tako da postoji ta neravnopravna podjela i tretiranje kulturno-historijskog i prirodnog bogatstva na teritoriji općine Bihać.</s>
<s>- Recimo, imate kada se spuštate u Ljutočku dolinu, na lijevoj strani, na jednom obronku mali gradić-Vrnograč.</s><s>Masa ljudi prođe tu, te mislim da ljudi to i ne zapaze, a tako je lijepo mjesto i tu možete uživati u kulturno-historijskoj i prirodnoj baštini.</s><s>Također, Orašac grad, on se nalazi u nacionalnom parku „Una“ i trenutno se pokreću neke aktivnosti, ali on je isto jedan kulturno-historijski spomenik koji je prilično zapostavljen.</s><s>Imate fenomenalne ostatke grada Ostrovica, gdje se zahvaljujući opet nacionalnom parku, nešto malo radi i čisti, ali je također zapostavljen.</s><s>Trenutno „najtrendi“ grad odnosno kulturno-historijski spomenik na teritoriji općine Bihać je Sokolac.</s><s>Tamo se uvijek nešto radi, a i to ima razlog.</s><s>Izgleda da nemamo dovoljno političkih opcija, koji bi se mimo javnih ustanova bavili i kulturno-historijskim naslijeđem.</s><s>Šteta što nema možda i neka politička opcija, koja bi uzela i taj Orašac u obzir.</s><s>Mi kada govorimo o obnovama tih kulturno-historijskih građevina onda ljudi obično pomisle na kompletnu rekonstrukciju i vraćanje u prvobitnu stanje.</s><s>Međutim, nekad je dovoljno zaštititi samo zidine da ne propadaju dalje i napraviti pristupne puteve i nekakve male sadržaje poput nekakvih klupica, info tabli i tada već imate nešto konkretno.</s><s>6. Koliko mislite da je baština pristupačna turistima? - I tu imamo primjere pojedine koji se ističu, a onda imate niz drugih do kojih je jako teško doći.</s><s>Samo uz avanturističke podvige možete doći do tako malog gradića kao što je Vrnograč.</s><s>Uz puno napora, radoznalosti i nekakvog poznavanja terena jedan turista će možda da dođe do Ostrovice.</s><s>Najmarkantnija turistička destinacija u kulturnoIII</s>
<s>promociji općine Bihać? historijskom smislu je trenutno Sokolac.</s><s>Prvo, blizu je grada, na jako istaknutom mjestu, i turistička zajednica je uložila napora i novaca da se napravi pristupni put, da se asvaltira.</s><s>Prije toga bila je faza obnove tog grada, saniranje onog najvažnijeg.</s><s>Nama treba cijeli jedan dan da obiđemo Orašac, Ostrovicu, Havalu, gdje isto imaju ostaci jednog turskog grada, ali je to sve nepristupačno, informacija skoro pa da i nema.</s><s>Kada se obratite nekoj od javnih institucija onda se ne zna „ni ko pije, ni ko plaća“, tako da generalno manjka na svemu.</s>
<s>- Jedan od najvećih projekata koji smo mi uspjeli realizovati, uz pomoć i ostalih kolega, je bio serijal-gradovi Unsko-sanskog kantona.</s><s>To je rađeno za Unsko-sansku televiziju.</s><s>Obrađeno je petnaestak gradova.</s><s>Snimljene su reportaže, nađeni sugovornici-profesori, historičari i tako dalje.</s><s>Ja sam sudjelovao isto u jednom dijelu kada je u pitanju grad Ostrožac.</s><s>To je trajalo sigurno dvije godine i koštalo je dosta novca.</s><s>Od Ministartsva za obrazovanje smo dobili određena novčana sredstva za realizaciju tog projekta.</s><s>To je realizovano i to je jedan od najvećih projekata.</s><s>To je dobra stvar zato što, ne samo da je to Unsko-sanska televizija u više navrata emitovala, nego sad znamo da i ostale lokalne televizije u Bosni i Hercegovini emituje taj serijal.</s><s>Mislim da ima deset do petnaest epizoda od četrdeset minuta, što je prilično dobra stvar.</s><s>Isto jedna od boljih stvari jeste ta što je, uz saradnju sa jednom izdavačkom kućom, izdata je knjiga o Ostrožcu i porodici koja je gradila taj dvorac.</s><s>Radili smo i par publikacija o gradu Mutniku, u suradnji sa jednim profesorom.</s><s>Imamo namjeru da, u suranji sa jednim kolegom, uradimo jednu finu knjižicu o historiji grada Bihaća.</s><s>Naziv će biti „Stopama prošlosti Bišća“, pa će se sa nekog novog aspekta i nekim novim pristupima tematizirati historija ovog grada.</s><s>Uglavnom radimo na tome da medijski afirmišemo, pominjemo i širimo u javnost sve aspekte kulturne baštine Unsko-sanskog kantona.</s><s>PRILOG 2: Intervju s direktoricom Kulturnog centra Bihać Datum izvođenja intervjua: 22. 6. 2021</s>
<s>- Jedan od najvećih brendova grada Bihaća je Festival teatarsko-scenske umjetnosti „Bihaćko ljeto“, koji se odvija zadnje dvadeset i tri godine u organizaciji Kulturnog centra.</s><s>Poznato je da Bihać kao grad nema svoje pozorište, nema ni profesionalnu pozorišnu trupu, nema čak ni profesionalnih glumaca.</s><s>Ja sam jedina i prva u historiji grada koja je završila glumu.</s><s>Jako je teško biti tu sam u toj branši.</s><s>Jedna važna stvar, da bi dobio uopće status grada, potrebno je imati minimalno četiri uslova: treba da bude univerzitetski grad, da posjeduje univerzitetsku biblioteku, pozorište i bolnicu.</s><s>Bihać sve ima, samo nema pozorište.</s><s>Mi i dalje imamo status grada, moglo se preći preko toga, međutim zamislite u kakvim mi okolnostima živimo kada nemamo teatra.</s><s>Upravo zato, ta ideja se rađa prije dvadeset i tri godine da se napravi Festival „Bihaćko ljeto“, koji će da njeguje isključivo teatarsku umjetnost odnosno da tokom festivala koji traje petnaest dana dovede od deset do petnaest pozorišnih predstava, od deset do petnaest pozorišnih kuća iz regiona odnosno jugoslovenskih prostora.</s><s>Zadnje dvadeset i tri godine na stotine predstava odigrano je u Bihaću i već se stvorila ozbiljna kritička masa, publika koja se ozbiljno razumije u teatarsku umjetnost.</s><s>Kulturni centar, pored festivala „Bihaćko ljeto“, nema značajniji festival u kojem se konzumira elitna i visoka umjetnost.</s><s>Zapravo ovaj festival vrlo je važan jer se dešava ljeti, kada veliki broj turista ipak dođe u Bihać, pogotovo u doba covid-a, kada je veliki broj ljudi ljetovao u Bihaću sa projektom turistički vaučer, kojeg je organizirala turistička zajednica u Bihaću.</s><s>Na hiljade i hiljade ljudi iz cijele BiH došli su u Bihać na ljetovanje.</s><s>Tada smo došli do jednog ozbiljnog problema gdje kao grad nismo mogli da zadržimo turiste.</s><s>Nije bilo dovoljno da samo gledaju Unu, da se kupaju, za dva-tri dana oni bi obišli sve prirodne ljepote u gradu Bihaću i okolici.</s><s>Stvorio se ogroman problem, jer mi nismo znali šta da radimo odnosno hoteljeri i turističke agencije nisu znali šta da rade i kako da animiraju ogroman broj ljudi koji boravi u Bihaću.</s><s>2. Koji značaj pridajete baštini?</s>
<s>- Kulturnoj baštini pridajemo ogroman značaj.</s><s>Pored nas, postoje neke institucije koje se bave kulturnom baštinom.</s><s>Tu je na prvom mjestu muzej Unsko-sanskog kantona, tu je Gradska galerija Bihać.</s><s>Smatram da mi kao društvo pridajemo veoma mali značaj kulturnoj baštini.</s><s>Iz Bihaća iznikao je veliki broj likovnih umjetnika, veliki broj muzičara, koji su napravili čudesa po svijetu.</s><s>Ono što je zastrašujuće jeste da mi te ljude nekako zadnjih pedeset godina ne možemo zadržati u Bihaću.</s><s>Iako smo locirani na sigurno najboljoj poziciji, mi smo za par sati u Beču, mi smo za dva sata u Europskoj Uniji, jako smo dobro pozicionirani u geografskom kontekstu, ipak šteta je da nismo uspjeli zadržati svoje umjetnike i nismo uspjeli napraviti od Bihaća u najmanju ruku likovni ili muzički centar.</s><s>Tu kulturne ustanove mogu da učine jako malo ili nikako.</s><s>Vremena su takva da se apsolutno ne finansiraju umjetnici.</s><s>Mi smo imali Envera Krupića, jednog od najplodnijih slikara rođenog u Bihaću.</s><s>Mi još uvijek nemamo adekvatnu Galeriju koju je on kao zaostavštinu ostavio, on je ostavio novac za prostor gdje će biti njegova Galerija, mi i dan danas nemamo Galeriju na tom mjestu, već na drugom mjestu.</s><s>Još uvijek nije u upotrebi i još uvijek niti grad, niti kanton, niti federacija i na koncu država nisu poduzeli ništa da se ta njegova zaostavština smjesti, da Bišćani, Krajišnici, cijela BiH i na kraju region, koji itekako zna ko je Enver Krupić imaju mjesto gdje se može posjetiti njegova izložba.</s><s>Iako u toj Galeriji, koja se nalazi u Dom USAOJ-a u centru grada, na jednoj od najelitnijih lokacija, stvari poput mokrog čvora nisu riješene, građani to ne mogu da vide.</s><s>Tu je njegova soba, njegov cijeli stan, to je ogroman kapital.</s><s>Kulturni centri, gradske galerije ne mogu novčano da to iznesu i ne možemo da zaradimo novac da bi u takve stvari mogli ulagati, jer nam se taj novac ne može vratiti.</s><s>Mi ne možemo staviti ulaz na predstavu veći od 5 KM.</s><s>Još uvijek dvadeset i tri godine poslije privoljavamo i molimo građane da dođu u teatar, još uvijek ih tako reći „navlačimo“ za 5 KM.</s><s>Stvari mogu da budu mnogo bolje, kada bi sistem bio mnogo bolji.</s><s>Ja vjerujem da postoje ljudi koji imaju viziju i koje mogu da naprave velike stvari, međutim vremenom se umore od borbe sa gradskim upravama i jednostavno napuste grad.</s><s>3. Koliko je po Vašem mišljenju prirodna i kulturna baština bitna za cjelokupnu turističku ponudu općine Bihać?</s>
<s>- Jako je bitna.</s><s>Spomenula sam da mi ne možemo da zadržimo turiste koji troše tu novac i žele da ostanu petnaest dana.</s><s>Kada bi imali dobro organizovane kulturne centre, gradske galerije, mnoge institucije kulture, turističke agencije i turističke zajednice koji bi napravili kalendar za tri mjeseca ljeta, te napravili bogatiji i kvalitetniji kulturni program, Bihać bi kao Novi Sad vjerovatno imao Exit festival i cijeli svijet bi dolazio na taj festival da sluša vrhunske izvođače.</s><s>Toliko je i baština bitna u kontekstu turizma.</s><s>Kultura predstavlja sadržaje, mi sadržaje ne možemo da produciramo i naši turisti odlaze iz Bihaća jer su nakon tri dana sve vidjeli.</s><s>4. Kako Kulturni centar radi na promociji kulturne baštine? - Mi se trudimo da ljudima koji ovdje stvaraju i žive, koji su napisali knjigu ili napisali pjesmu, izdali album, napravili dovoljan broj umjetničkih slika koje mogu da izrastu u izložbu, ponudimo svoje prostore.</s><s>Mi se nalazimo u bivšem Domu Armije i naše prostorije su također u Domu USAOJ-a.</s><s>Ne postoji ni jedna prostorija koja je prazna i sve te prostorije naselili su umjetnici koji imaju nešto da pokažu i stvore.</s><s>Naše su porte njima itekako važne, jer Kulturni centar im se nameće kao jedna vrsta kulturnog „hub-a“.</s><s>Ipak kulturnjaci na području Bihaća uopće ne doživljavaju Kulturni centar kao svoj, a to je strašno.</s><s>Bojim se da postajemo konkurencija jedni drugima, a Kulturni centar treba da bude sve i jednom kulturnjaku na dispoziciji.</s><s>Recimo postoji fundus gradske galerije koji je ogroman i ogroman je kapital.</s><s>Postoji fundus muzeja Prvog zasjedanja AVNOJ-a, gdje se nalaze slike Jovana Bijelića, Safeta Zeca, Ismeta Mujezinovića.</s><s>Imate kolekciju Jovana Bijelića, jednog genijalca i jednog od najvećih sinova Bosne i Hercegovine, koji dolazi iz Bosanskog Petrovca.</s><s>Nažalost, mi ne možemo još uvijek prepoznati ko su ti ljudi koji prave genijalne stvari i koji će da stvaraju umjetnost koja će nama ostati ubaštinjena, te koju ćemo sutra mi njegovati i prikazivati je drugim naraštajima.</s><s>Kulturni centar je dobar primjer da se na tome ipak radi.</s><s>Sa druge strane jako veliki broj kvalitetnih ljudi je već otišao, a to su ogromni gubici.</s>
<s>5. Koja prirodna ili kulturna baština po Vašem mišljenju ima najveći turistički potencijal?</s><s>Koja je najviše promovirana u turizmu općine? - Definitivno Una.</s><s>Ona teče i ti je naplaćuj.</s><s>Mi zadnjih godina imamo ogroman broj turista koji dolaze iz arapskog svijeta i posjećuju Bihać.</s><s>Oni dolaze iz pustinja i fascinirani su vodom.</s><s>To je ogroman potencijal.</s><s>S druge strane mi smo imali tipičan primjer kako stvari ne funkcionišu.</s><s>Ne dolazi niko u Bihać zato što misli da je Bihać sjajan grad, nije uopće sjajan grad, nema kulturno-umjetničkih sadržaja.</s><s>Potpuno smo zapostavljeni od ostalog dijela Bosne i Hercegovine.</s><s>U Sarajevu nas nazivaju „oni dolje“ u BiH.</s><s>Ja se s tim ne slažem, mi smo gore.</s><s>Kada se pogleda karta, mi smo gore, Bihać je na samom vrhu Bosne i Hercegovine.</s><s>Međutim, mi smo totalno zapostavjeni.</s><s>Ovaj grad da nema Unu, njega ne bi posjećivala zadnjih godina ovolika količina turista, ali Unu treba znati sačuvati.</s><s>Ona je opet ništa bez svog zelenila koje je oko nas, bez Plješevice i Debeljače.</s><s>Definitivno jeste najveći potencijal, ali kako se turizam razvija tako se i vikendice situirane pored Une razvijaju i ne može im se više nikako stati na kraj, nema se petlje da im se stane na kraj.</s><s>Mi smo zeleni kanton i zeleni grad, te se dičimo sa prirodnim ljepotama, ali smo sa očuvanjem već daleko.</s><s>U jednu stvar vjerujem, a to je turistička zajednica Bihać, koja ulaže ogromne napore da prijavljuje nelegalne vikendice, konstantno čisti grad, čisti rijeku Unu i kako oni vole da kažu ovo je grad koji voli rijeku i grad koji živi rijeku.</s><s>Vrlo mi je važno da kažem da smo mi ljudi koji smo mogli otići i napraviti mnogo više da nismo ostali ovdje i gledali u rijeku Unu.</s>
<s>- To su stari gradovi.</s><s>Kao glumica i direktor Kulturnog centra živim za taj dan da na starim gradovima igramo predstave, da se održavaju koncerti, da prilazi budu bolji, ne samo grad Bihać, već i cijeli Unsko-sanski kanton ima ogroman broj starih gradova, koji su neprocjenjive vrijednosti.</s><s>Krenuvši od srednjovjekovnog grada Sokoca, do Ostrovice u Kulen-Vakufu, starog grada Orašca i tako dalje.</s><s>To su sve lokacije koje su prekrasne i koje bi se dale spojiti sa nekim pješačkim ili biciklističkim rutama.</s><s>Strašno je šta se radi na našim šumama, prave se velike štete.</s><s>Taj segment je potpuno zapostavljen, a jedino ga možemo obnavljati putem fondova državnih ili federalnih nivoa.</s><s>Dakle stare gradove može restaurirati, obnavljati i održavati isključivo država.</s><s>7. Koliko mislite da je baština pristupačna turistima? - Opet ću istaknuti jedan podatak.</s><s>Ako jedan turist iz Kine, koji je krenuo na Plitvička jezera i prošao veliki put, kada dođe do Zagreba zašto ne dođe u Nacionalni park Una da pogleda Štrbački buk, Martin Brod i da vidi čuda.</s><s>Govorimo o čudu prirode.</s><s>Put do Nacionalnog parka napravljen je tek ove godine.</s><s>Desilo se jedne godine da su se u Nacionalnom parku Plitvice nalazili naši volonteri i dijelili prospekte.</s><s>Dakle, od Naciolanog parka Plitvice, Una je udaljena 40 kilometara i niko nije mogao doći, niti prići Uni.</s><s>Većina Bišćana nije još uvijek posjetila Štrbački buk ili Martin Brod, a kako onda da za takve destinacije zna neki turista?</s><s>Koliko god mi izbjegavali društvene mreže i tu vrstu promocije, koja je danas vrlo jednostavna, još uvijek ne funkcioniramo.</s><s>Sjajan primjer je Turistička zajednica Bihać, koja ima konekcije sa svijetom.</s><s>Imaju stranicu koja je uvijek aktivna.</s><s>Šta je veći brend od „Una regate“, koju smo također uspjeli upropastiti.</s><s>Apsolutno nas sistem ne podržava i država ne štiti takvo naslijeđe, pa kako onda da bilo ko drugi to poštuje?</s>
<s>- Tipičan primjer je srednjovjekovni grad Sokolac, koji je konačno završen, te se ovih dana završava strujni priključak.</s><s>Na tom starom gradu napravljena je scenska, teatarska pozornica, koja može da služi teatru i za koncerte.</s><s>Ja sam napravila koncept da se jedna od predstava u sklopu „Bihaćkog ljeta“ odigra na gradu Sokocu.</s><s>Pošto je taj grad poprilično udaljen od grada Bihaća, vrlo jednostavno je ljude dovesti jednom, jer će im biti interesantno.</s><s>Medijskom kampanjom napravit ćemo da dođu, tu gostuje Zijah Sokolović, jedan od najvećih imena teatra u BiH, i oni će lako doći prvi put.</s><s>Međutim, do sela se može doći, a na pola puta mora se doći pješačenjem.</s><s>Sigurno ima nekih dvadeset minuta pješačenja.</s><s>Odmaralište je potpuno uništeno lovačkim kamionima.</s><s>Nabavili smo autobus koji će besplatno voziti građane do starog grada Sokolac.</s><s>Tamo će da kombi koji može da prođe odveze publiku do starog grada, gdje će ih čekati koktel i tamburaši, VII</s>
<s>turističku ponudu općine. potom ulaze na predstavu.</s><s>Sjedaju na dekice i gledaju dva i po sata predstavu u ipak neudobnim sjedištima na travi.</s><s>Ukoliko ne učinimo da je to lepršavo, šarmantno, da se ljudima u autobusu kupi brendirana voda na kojoj piše „Bihaćko ljeto“, da se ljudima pusti neka lijepa muzika, te da ih po dolasku tamburaši prate do starog grada koji je pod bakljama.</s><s>To je slika za koju ja vjerujem da će obići svijet, teatar na otvorenom na starom gradu.</s><s>To su ogromne stvari i to je prijedlog kako bolje integrirati kulturnu baštinu u turizam.</s><s>Nekom će se svidjeti naša kampanja „Ponesi dekicu, dođi na Sokolac“.</s><s>Planinari su se javljali da će doći šumskim putem.</s><s>Planinari koje uopće ne interesuje scenska umjetnost, ali im je odličan taj koncept, da idu šumom i da su na starom gradu dio nečega.</s><s>Doći će neki ljudi koji će postati naša nova publika.</s><s>Ako nam to bude praksa sljedeće dvije godine, ko kaže da neće doći neko iz Sarajeva na festival da bi bio na Sokocu.</s>
<s>- Grad Bihać ima ogroman potencijal, geografski je sjajno pozicioniran i ukoliko budemo pametni i radili za bolji grad možemo postati centralno turističko mjesto u Bosni i Hercegovini.</s>
<s>1. Koliko općina Bihać učestvuje u kreiranju turističke ponude? - Pa mislim da u posljednje vrijeme grad Bihać iz svog budžeta izdvaja racionalno dosta solidan iznos.</s><s>Naglašavam posljednje vrijeme jer se zapravo unazad nekoliko godina i osnovala turistička zajednica grada.</s><s>Dakle, nije prije toga postojala.</s><s>Uglavnom su te aktivnosti vođene sa nivoa kantonalne turističke zajednice, dakle nismo imali gradsku turističku zajednicu.</s><s>S tim u vezi i nije bilo nekih značajnih sredstava u tom smislu.</s><s>Eventualno su ona preusmjeravana od kantonalnog nivoa, ali ono što danas imamo jeste da imamo turističku zajednicu, koja ima svoj plan i program, ima svoju finansijsku konstrukciju i ona je prije svega na budžetu grada Bihaća.</s><s>To je sada jedan novi element u politici grada, gdje se na taj način zapravo htjelo pokazati da grad razmišlja o svojim turističkim potencijalima i ne samo da pravi plan u vezi s tim, već aktivno ima instituciju koja se u ime nje bavi ovom djelatnošću.</s><s>Zadnje dvije godine bavi se upravo uspješno, s obzirom na veliki broj programa i projekata koji su realizirani od samog njenog osnivanja.</s><s>2. Koja vrsta turizma je najviše zastupljena na području općine Bihać?</s><s>U koju vrstu turizma se najviše ulaže?</s>
<s>- Mogu reći da je to prije svega avanturistička ponuda, koja se odnosi na prirodne ljepote koje mi ovdje da li zasluženo ili nezasluženo imamo.</s><s>Dakle, radi se o onim ljepotama koje su vezane za samu rijeku Unu.</s><s>Naravno, tu je i planina Plješevica, tu su određeni planinski vijenci.</s><s>S tim u vezi znamo da upravo taj oblik turizma, koji je vezan za avanturizam, raft linije, koje su sada već prepoznatljive, što se nastavilo na dugogodišnju tradiciju „Una regate“, koja je davno postojala, te se iz godine u godinu razvijala i na neki način VIII</s>
<s>Kontaktna osoba: Alen Zulić predstavlja brend u sveukupnoj turističkoj ponudi.</s><s>Dakle, to je prije svega taj vid.</s><s>Naravno, u posljednje vrijeme, kako se stvari razvijaju, imamo planinare, ljude na koji taj način upražnjavaju turizam.</s><s>Međutim, mislim da je prije svega rijeka Una kao jedna žila kucavica zapravo, kao što se i sam grad Bihać naselio na njoj i kao takva je postojala kroz historiju, ostala je jedna konstanta i drži kontinuitet u smislu okupljanja i onih koji žive na ovom prostoru i onih koji dolaze.</s><s>Dakle, to je taj, u prvom redu ljetni turizam, koji je vezan za rijeku Unu.</s>
<s>3. Koji značaj pridajete prirodnoj i kulturnoj baštini? - Značaj koji treba pridati je zaista velik.</s><s>Mi ako bi nešto mogli govoriti o ukupnoj ponudi, pored ove za koju kažem da nismo sami krivi i ono što je nastalo prije nas samih ovdje, to je ta prirodna crta.</s><s>Ono s čime se zapravo možemo pohvaliti jeste ta hiljadugodišnja historija života na ovim prostorima, što potrvđuje u predjelu opet za sami riječni tok Une od Ostrovice i svih starih gradova koji se nižu od samog izvorišta Une, pa idu preko Orašačkog grada i čitavog niza kula u Kulen-Vakufu, te svega ostalog što se kroz riječni tok proteže u drugim općinama, dakle prema zamku na Ostrožcu i do Krupe pa i dalje.</s><s>Dakle, to je nešto što postoji i što moram priznati nismo eksploatisali u nekom ranijem periodu i imam osjećaj da ljudi koji u posljednje vrijeme nama dolaze da vide Bihać zapravo svojom očaranošću poručili da to što mi imamo zaista jeste unikatno i onda smo na neki način uvidjeli tek iz njihovog opažanja da se tu zaista radi o nekoj blagodati, a tu podrazumijevam i nepokretnu kulturnu baštinu i smatram da ono niti izbliza nije iskorišteno.</s><s>Značaj ulaganja u mjesto kulturne baštine itekako je važno i značajno, jer sredine države, određeni prostori i gradovi praktično na samo jednoj priči, jednoj srednjovjekovnoj priči, za koju se čak ne može reći ni da je istinita, radi se o legendi koja je možda izmišljena, a najčešće i jeste, naprave jednu turističku atrakciju koju posjećuju stotine hiljada posjetitelja iz raznih dijelova svijeta.</s><s>Imamo i ovaj religijski vid, poznata je i priča vezana za takve vidove, određena božanska priviđanja, te se na bazi toga napravi fantastičan turistički rezultat.</s><s>Dok, mi ovdje imamo fakt koji je na bazi aspekta dugogodišnje tradicije.</s><s>Imamo kule koje su sagrađene, koje potvrđuju da su ovdje živjeli ljudi u srednjem vijeku.</s><s>Upravo grad Bihać kao takav, sa svojim urbanim sjedištem, praktično dokazuje po ozbiljnim navodima i istraživanjima, a stavlja se u jedan od najznačajnijih gradova takve vrste.</s><s>Recimo broj topova, konkretno kada se govori o Bihaću, nekada se ravnao sa brojem topova u Dubrovniku.</s><s>Bilo je čak i govora da se u jednom trenutku Bihać branio sa više topova nego Dubrovnik, a poznato je da su se upravo gradovi kod Dubrovnika stavljaju u sam svjetski vrh kulturne baštine.</s><s>To govori o važnosti tih gradova tog perioda duboke i velike historije.</s><s>Definitivno je da smo tu u jednoj pionirskoj fazi, da postajemo svjesni i bez obzira na modernu nauku, te moderni način života koji nas danas okružuje, u mogućnosti smo da do svih ovih informacija dođemo jednim klikom na određene uređaje.</s><s>Svejedno, nismo se dovoljno posvetili tome, ali i ono što se dešava u posljednje vrijeme, na primjer dobili smo informaciju da je do grada Sokoca došla i struja, pa se pripremaju mokri čvorovi, napravila se i asfaltna infrastruktura, sve su to preduvjeti da se dobiju pozitivni odgovori na ovo pitanje da je Bihać kao grad svjestan ovog potencijala i da ipak idemo u jednom pozitivnom smjeru.</s><s>4. Koliko je po Vašem mišljenju prirodna i kulturna baština bitna za cjelokupnu turističku ponudu grada Bihaća?</s>
<s>- Ona je neodvojiva, ona je bitna onoliko koliko je vrijedna.</s><s>Mi smo imali ranije devedesetih godina svu ovu netaknutu ljepotu u smislu nepokretnog kulturnog naslijeđa i prirodnih bogatstava, sve je nekako bilo još prirodnije.</s><s>Znamo da su se obale rijeke Une na neki način upravo zbog samog turizma počele mijenjati, što nikako nije dobro.</s><s>Međutim, kada govorimo o kulturnom naslijeđu on je element koji je neodvojiv od same ponude, te ukoliko imamo takvu sreću da na našim prostorima to postoji, to je jedna fantastična blagodat za koju opet nismo krivi mi koji danas živimo, već smo je dobili od drugih, kako prirodni tako i kulturni segment smo naslijedili i dobili na korištenje.</s><s>Ovaj segment koji je djelo ljudskih ruku je tu i ko ima ovakve dvije stvari koji je dobio ničim izazvan, kao da je dobio bingo i nakon toga još jedan bingo.</s><s>Mogu parafrazirati, jer sam dugo vremena radio u kulturnom centru, velikog Gradimira Gojera, koji je rekao kada dođe na prostore Unsko-sanskog kantona, siguran je da je Bog na ovom prostoru pravio maketu raja.</s><s>Dakle, on to doživljava zbilja kao nešto božansko i zaista kada se malo izmaknete sa strane i pogledate sve to i prostudirate onda se zaista vidi da je ovaj dio bogat i pričama i legendama i raznoraznim dešavanjima, a za sve to postoje fakti.</s><s>Skoro smo imali, prije nekoliko godina, žive ljude u zamku Ostrožac, potomke von Bergs-a, koji je tu živio.</s><s>Dakle došli su živi potomci, koji danas žive u Selcu na samom početku zadarskog primorja, te su govorili kako se sjećaju kada su tu bili, sjećaju se zamka.</s><s>Dakle, mi imamo jedan historijski kontinuitet dokaza, čak i živih ljudi i to više nisu izmišljene priče, to su žive legende i živi dokazi kako se u našoj bližoj i daljoj historiji život odvijao upravo na tim dvorima.</s><s>To je jedna gotovo nemoguća situacija, da možete promašiti i u turističkom i u ekonomskom smislu.</s><s>To je naprosto jedan neobrušeni dijamant, pa čak i obrušeni samo ga treba staviti u izlog i pokazati ga svima onima koji za takvo nešto nisu čuli, a kada dođu siguran sam da će doći opet i da će ta informacija biti široko rasprostranjena, te da će u narednom periodu samo više i više pozivati i učiniti nas bogatijim, ne samo u ekonomskom, već i duhovnom smislu, jer poznato je da ljudi koji nemaju svoju historiju i nisu je svjesni, teško mogu imati svoju budućnost.</s><s>Ako se svi ti elementi koje sam sada spomenuo stave u jedan kontinuitet, zaista se radi o jednom neslućenom potencijalu, koji će, ja se nadam, doći do izražaja u narednom periodu.</s><s>Mi smo danas možda i sukrivci odnosno oni kojima će se moći reći da smo dobro ili loše radili.</s>
<s>- Pa mislim da su to u posljednje vrijeme postali stari gradovi.</s><s>Mislim da nismo napravili još stratešku ili turističku ponudu u pravom smislu te riječi, pa da to možemo sa jednom mapom iscrtati i konkretno reći da ovdje imamo to i to.</s><s>Tako da je to praktično razbacano na turističke radnike, na same ugostitelje, gdje oni biraju tu jednu sliku i možda je nezgodno reći u ovom trenutku šta je to što je najviše istaknuto.</s><s>U svakom slučaju posjeta objektima koje smatramo nepokrenim naslijeđem, muzeji koje imamo, i nažalost nisu iskorišteni u tom kapacitetu.</s><s>Znamo da Muzej Pounja, gdje se radi o Kapetanovoj kuli trebao bi biti u skorije vrijeme u funkciji, imamo Muzej Prvog zasjedanja AVNOJ-a, koji je već u funkciji, ali možda ne u dovoljnoj mjeri, s obzirom da je antifašizam svjetski brend i da bi se trebao u tom smislu više koristiti.</s><s>Dakle, mislim da je avanturistički dio još uvijek najviše interesantan, možda zbog same zabave i načina kako se on doživljava.</s><s>Ipak, nisam siguran da smo niti izbliza iskoristili upravo ovaj potencijal za koji me cijelo vrijeme pitate i mislim da je nužno u narednom periodu upravo uraditi jednu analizu najvažnijih stvari i obučiti ljude, imati kustose koji će moći ispričati priču, koji će baratati pouzdanim informacijama, te gdje će to na kraju zvučati kao jedna lijepa bajka, koja može biti lijepo ispričana i vrlo interesantna svima onima koji dođu vidjeti ovaj prostor.</s><s>6. Koja prirodna ili kulturna baština je po Vašem mišljenju zapostavljena i neiskorištena u turističkoj promociji</s>
<s>- Možda najviše naučnih postignuća, dokaza i materijala postoji za same Japode, narod koji je živio na ovim prostorima.</s><s>Imao sam sreću da upoznam profesor doktor Branku Raunig, ona više nije sa nama, ali je svoj cijeli život posvetila istraživanju i dokazala sa brojem artefakata da su se na ovim prostorima nalazila cijela naselja da je postojala jedna kultura na području u dijelu Ripča i u dijelu gdje se danas nalaze Japodski otoci.</s><s>Tu istraživanja još nisu završena, tu se nalazi i jedna zona koja bi trebala biti predmet daljeg iskopavanja i to je još jedan od vrlo bitnih dokaza koliko sa jedne strane postoji samo priča i koja negdje više zvuči kao fikcija ili legedna, a zapravo se radi o vrlo dokazanom elementu kutlurnog naslijeđa koje nije dovoljno iskorišteno.</s><s>Naučna dostignuća su potpuno stavljena po strani.</s><s>Sjećam se kada sam ja bio u osnovnoj školi, kada je muzej bio dostupan javnosti, dobar se dio te postavke izlagao u Muzeju Pounja, kojeg vjerujem da niti vaše generacije ni mlađe ne znaju da postoji, a postoji cijeli opus artefakata koji su bili dostupni i na vrlo jednostavan način dokazivali i pobuđivali maštu o tome kako se tu živjelo.</s><s>Poznate su i sojenice i kuće, gdje opet postoje određeni dokazi, a koje su opet neiskorištene.</s>
<s>- Dosta ih je.</s><s>One su vezane kroz podršku samih udruženja građana, kulturno umjetničkih društava, kako ih mi zovemo KUD-ovi, koji svojim projektima održavaju tradiciju življenja na ovim prostorima, pa i onda institucionalna djelovanja, konkretne projekte, gdje smo finansirali određene stvari u smislu popravke.</s><s>Tu se nalazi čitav niz prepreka, da objekti koji su zaštićeni ne mogu biti obnavljani na način kako bismo mi to voljeli, a to je kada se desi neki problem da mi možemo brzo reagovati, već ovdje je potpuno druga procedura.</s><s>Upućuje se pismo instituciji za zaštitu spomenika, prije svega u vladi federacije, pa onda imamo i na kantonalnom nivou instituciju za zaštiitu kulturnog naslijeđa.</s><s>Tu se u jednoj poprilično velikoj administrativnoj proceduri gubi mogućnost da brže i bolje reagujemo, pa i sa više sredstava, jer nemamo institucija, nemamo čak ni kadrova u toj oblasti, koji bi mogli pratiti sve ono što zovemo kulturnom baštinom.</s><s>Shodno tome vjerojatno smo i u tom smislu zadaće na samom repu takvog dešavanja.</s><s>8. Navedite svoje prijedloge za bolje integriranje prirodne i kulturne baštine u turističku ponudu općine.</s>
<s>- Bihać i Kulturni centar je na neki način omogućio filmskoj umjetnosti da postane dio ponude.</s><s>S obzirom na njenu širinu i dijapazon omogućila je da se u Bihaću izvodi avantura film festival, koji je pronašao lokacije koje bi mogle biti pogodne za same produkcije, gdje bi se sadržaji mogli dešavati, upravo na zidinama starih gradova.</s><s>Prepreka koju sam spomenuo, kada ste mi postavili prethodno pitanje, se na neki način mora riješavati, jer smo tu blokirani zbog određenog broja regulative koja govori i sprječava održavanje i ulazak u takve prostore.</s><s>Možda prenesemo koncept iz nekih susjednih zemalja, gdje se udruženjima građana, bez obzira što oni nemaju svoju specifičnu ulogu, pa čak ni kadar koji bi se time bavio, može biti relej između institucije, koja govori šta se treba uraditi i udruženja, koja jednom bržom reakcijom iskorištavaju baštinu u tom smislu.</s><s>Kada to poredimo sa zemljama Euposke Unije, vidimo da su oni iskoristili praktično sve moguće da bi došli do novih gostiju, da bi prikazali svoju tradiciju i eksploatisali, te na taj način omogućili život na tim prostorima.</s><s>9. Imate li još neki komentar za kraj?</s>
<s>- Naravno da ću kao gradski vijećnik i dalje raditi da sve ljepote za koje nismo zaslužni, ipak budemo zaslužni da se oni čuvaju, prikazuju i na neki način dalje žive, i ako svi mi koji živimo tu ne budemo znali kako to da se dalje prenese, te ako ne budemo njeovali korijene odakle potičemo, definitivno nećemo znati kuda da se krećemo u budućnosti.</s><s>PRILOG 4: Intervju sa direktorom Nacionalnog parka Una Datum izvođenja intervjua: 29. 6. 2021</s>
<s>1. Koji značaj pridajete prirodnoj i kulturnoj baštini? - Kada je u pitanju prirodna i kulturna baština, ne samo područje Nacionalni park Una, već i područje grada Bihaća, ustvari ona je osnova i naš imperativ koji je vezan za naše profesionalno djelovanje.</s><s>Osnovna zadaća svakog zaštićenog područja jeste očuvanje i zaštita svih prirodnih vrijednosti, kulturno-historijskih vrijednosti i svih ostalih vrijednosti koje postoje na određenom definiranom području.</s><s>U našem slučaju to je područje nacionalnog parka, koji se nalazi kompletno na teritoriji grada Bihaća, ali naravno područje Bihaća ima i svoje ostale resurse po pitanju i prirodne i kulturnohistorijske baštine.</s><s>Mi ustvari kroz razvoj nacionalnog parka u suradnji sa stakeholderima, svim bitnim sudionicima u procesu razvoja nacionalnog parka i sveukupnog turističkog sektora na ovim prostorima, radimo na poboljšanju kvaliteta turističke ponude, a osnova svake turističke ponude je upravo prirodna i kulturna baština.</s>
<s>- Zaštita prirodne i kulturne baštine je osnova za održivi razvoj i održivi turizam.</s><s>Mi smo opredijeljeni da na bazi prirodnih i kulturnih vrijednosti baziramo našu turističku ponudu i rezultat toga svih ovih godina je povećan broj posjeta.</s><s>Jedinstvenost i spoj prirodnih i kulturno-historijskih vrijednosti, uključujući i običaje i tradiciju lokalnog stanovništva, daju određenu posebnost ovom dijelu Bosne i Hercegovine.</s><s>Baštinu trebamo u narednom periodu kvalitetnije očuvati i ulagati u nju.</s>
<s>- Nacionalni park Una je ustvari postao brend, ne samo ovog dijela, već i BiH u cjelosti na turističkim tržištima.</s><s>Nacionalni park Una je generator razvoja sveukupne turističke ponude na ovim prostorima i to se pokazalo kroz evidentirani broj posjeta u Nacionalnom parku Una, pa tako smo 2011. godine imali 2,5 hiljada posjetitelja, 2012. 11 hiljada, 2013. 13 hiljada posjetitelja, 2014. 35 hiljada posjetitelja, 2015. 50 hiljada posjetitelja, 2016. 65 hiljada, 2017. 85 hiljada, 2018. 100 hiljada, 2019. 120 hiljada posjetitelja.</s><s>Znači svaka godina do pandemije je imala svoj rast broja posjeta, ujedno je to najveći procentualni rast u svim zaštićenim područjima regiona, uključujući Plitvička jezera, kada se govorio procentualno, a ne o samom broju.</s><s>U pandemijskoj 2020. godini smo imali pad, ali smo ipak dobar rezultat ostvarili, dakle 51 hiljadu posjetitelja.</s><s>To je 58% pad u odnosu na 2019. godinu, koja je bila rekordna.</s><s>Međutim, uzimajući u obzir statističke pokazatelje za 2020. godinu, za turistički sektor u Bosni i Hercegovini pad je bio između 85 i 95%.</s><s>Naravno pokazalo se i sa drugim indikatorima koji su vezani recimo za investicije u turističko-ugostiteljskom sektoru na području grada Bihaća i Unskosanskog kantona.</s><s>Jedan od indikatora je taj da je Nacionalni park Una od 2011. godine krenuo operativno sa uspostavom zaštićenog područja i ustrojstvom javno preduzeće, koji je zakonski upravitelj tim područjem.</s><s>Štiti se gornji tok rijeke Une od naselja Ripač odnosno slapova dvoslap i troslap, znači lokalitet Račić, Lohovo, uzvodno sve do Drvarskog polja u koje se uključuju naselja jednim dijelom Orašac, Kulen-Vakuf i Martin Brod.</s><s>U suštini to područje se razvijalo kako se razvijao i uspostavljao nacionalni park, a razvoj i brendiranje nacionalnog parka je jedan strateški pristup kroz primjenu zaštitu i očuvanje prirode, te stvaranje ambijenta za primjenu selektivnih oblika turizma na području Nacionalnog parka, ali naravno i šire u sinergiji sa svim ostalim bitnim subjektima.</s><s>Ne možemo samo gledati kroz prizmu Nacionalnog parka i to područje kao odvojeno od drugih dešavanja.</s><s>Mi gledamo Nacionalni park kroz prizmu cjelokupnog Unsko-sanskog kantona, čak i prekogranične suradnje, s obzirom da je Una i granična rijeka, pogotovo u svom gornjem toku.</s><s>Nacionalni park nudi ponude u smislu aktivnosti koje se mogu primjenjivati u prirodi, kao što je rafting, kajakaštvo, sportski ribolov, zatim pješačenje, biciklizam, planinarenje kroz upotrebu rekreativnih staza, koje se naravno vežu i sa drugim stazama van parka.</s><s>Na neki način nacionalni park je kroz period razvoja od deset godina postao generator razvoja turizma, a onda se taj turistički val lagano širio, kako na području grada Bihaća kroz turističko-ugostiteljski sektor, tako i na području cjelokupnog Unsko-sanskog kantona.</s>
<s>4. Šta Nacionalni park Una na polju očuvanja prirodne i kulturne baštine? - Naša osnovna zadaća jeste zaštita i očuvanje prirodnih i kulturno-historijskih vrijednosti.</s><s>Nacionalni park kroz svoj sistem rada u skladu sa aktima i propisima radi na kontroli, zaštiti, očuvanju, nadzoru, te putem naše nadzorničke službe koja ima posebne oblasti da kontrolišu sve aktivnosti i pojave u području nacionalnog parka, koje mogu biti izazvane prirodnim procesima ili antropogenim uticajem, znači uticajem čovjeka, a naravno i sve aktivnosti u području parka i njegovim kontakt zonama, kad su u pitanju aktivnosti i turista i lokalnog stanovništva i svih korisnika prostora na tom području, a to je veoma kompleksan i veoma izazovan zadatak iz razloga što ima puno interesa u XIII</s>
<s>Bihaća? području parka, pa tako imamo i nedozvoljene radnje.</s><s>Njih nastojimo sprječavati kroz edukacije, promociju, suradnju sa nadležnim ustanovama, kao što su policijske, inspekcijske strukture.</s><s>Međutim, imamo i određene mjere i propise, kada su u pitanju nelegalne radnje.</s><s>Tu se radi o krivolovu, odnosno nezakoniti lov divljih životinja, nezakoniti ribolov i imamo divlju gradnju u sjevernom dijelu parka, tačnije na lokalitetima Račić, Lohovo, gdje je ona najviše intenzivirana.</s><s>U tom početnom dijelu imamo najveći problem, ta divlja gradnja nije krenula s pojavom Nacionalnog parka i prije Nacionalnog parka bilo je divljih objekata koji nemaju dozvole za gradnju.</s><s>Nažalost, mi kao javno preduzeće naše oblasti sprovodimo u potpunosti, evidentiramo sve pojave, uredno kroz prijave nadležnim inspekcijama dostavljamo ono što je zamjećeno, gradskoj, kantonalnoj i u nekim slučajevima federalnoj inspekciji, ali tu nastaje problem nečinjenja gradskih nadležnih inspekcija, kada je u pitanju sankcionisanje takvih prekršitelja.</s>
<s>- Dakle, mi pored uređenja, očuvanja prostora posebnih vrijednosti, naročito prirodnih, gdje je poseban interes posjeti Štrbačkom buku, Martin Brodu i Kulen-Vakufu, koji izrasta u jednu posjetilačku zonu u kojoj je u privatnoj režiji izgrađeno dosta smještajnih kapaciteta poput apartmana i apartmanskih naselja, radimo na stvaranju ambijenta za primjenu određenih selektivnih oblika turizma u sinergiji sa ribolovnim udruženjima, rafting agencijama i slično.</s><s>Mi u suradnji s njima promovišemo određene specifične turističke ponude na području parka generalno prema našem programu rada i planu upravljanja i u skladu sa našim kapacitetima, kako financijskim, tako i na bazi analiza tržišta određujemo prema kom tržištu ćemo usmjeriti posebnu promociju, da li nastupom na sajamskim ili drugim manifestacijama.</s><s>Nastupali smo u vremenu pandemije u Bosni i Hercegovini, Hrvatskoj, Srbiji, kada su u pitanju sajmovi.</s><s>Radili smo i posebne promotivne aktivnosti u ovim zemljama i većim gradovima, ali bili smo i na određenim turističkim sajmovima i nekim drugim skupovima, međunarodnim konferencijama u drugim zemljama Europe kao što su Italija, Austrija, Njemačka, na primjer bili smo na velikom sajmu turizma u Stuttgart-u.</s><s>Puno koristimo i ostale kanale promocije, kao što su web stranica, društvene mreže i u suradnji sa drugim institucijama kao što je turistička zajednica Bihaća i ostalim akterima koji su uključeni u razvoj turizma imamo sinergijski nastup na tržištima.</s><s>Isto tako i oni samostalno kroz promociju svojih proizvoda rade na promociji Nacionalnog parka, jer recimo neka agencija koja pruža usluge raftinga i kajaka, naravno da promotivnim nastupima i materijalima govori i o nacionalnom parku.</s><s>Zajednički radimo na promociji adrenalinskih sportova u ovom slučaju, oni rade na promociji svog proizvoda, ali se vežu za nacionalni park.</s><s>Mi svoju promociju usmjeravamo ciljanim turističkim tržištima, uglavnom su oni iz regiona, znači zemalja bivše Jugoslavije, zatim Europska tržišta, odnosno ona tržišta zemalja koja su tradicionalno usmjerena i imaju interes za dolazak na ove prostore.</s><s>To su Italija, Njemačka, Francuska, Švicarska, Mađarska, Slovačka, Češka, Poljska.</s><s>Posebno imamo promociju i komunikaciju putem turističkih agencija koje rade „incoming“, pogotovo sa tržištima Bliskog istoka.</s><s>Trebalo se otvoriti također Azijsko tržište, imali smo već dosta posjetitelja iz Malezije, Tajvana, Singapura, ali smo trebali otvoriti interes kineskog XIV</s>
<s>području grada Bihaća? tržišta.</s><s>Međutim, pandemija je to blokirala.</s><s>Očekujemo nakon pandemije da ćemo razviti interes azijskog tržišta za cjelokupno područje, ne samo Nacionalnog parka i grada Bihaća, već Bosne i Hercegovine i regiona.</s><s>Dakle, radimo na promociji naših vrijednosti i turističke ponude, ne samo kroz sektor turizma, nego kroz vezu sa zaštićenim područjima u regionu.</s><s>Imamo dobru saradnju sa susjednim zaštićenim područjima, kao što su Plitvička jezera, gdje imamo potpisani sporazum o saradnji, pećinskim parkom Grabovača, zatim sa akademskom zajednicom odnosno fakultetima koji su vezani i za turizam i za prirodne nauke, imamo sporazum sa javnim preduzećem Unsko-sanske šume, koji rade na kontroli stanja šumskih sistema.</s><s>Dosta često se pojavljujemo kao aplikanti na javne pozive prema fondovima potencijalnih donatora, prije svega prema fondovima i programima Europske unije, koji finansiraju u velikom dijelu projekte za očuvanje i zaštitu prirode i okoliša ili neke naučno-istraživačke projekte.</s><s>Mi smo preko trideset projekata implementirali na području nacionalnog parka zajedno sa partnerima.</s><s>U zadnjih godinu dana dva velika projekta su realizirana.</s><s>Jedan je postavljanje vodovodne instalacije na relaciji Orašac-Ćelije-Štrbački buk.</s><s>Nakon toga urađena je prva faza asfaltiranja pristupnog puta Orašac-Ćelije-Štrbački buk u dužini 5 200 metara.</s><s>6. Koja prirodna ili kulturna baština je po Vašem mišljenju zapostavljena i neiskorištena u turističkoj promociji Bihaća? - Najneiskorištenija baština na području Bihaća je baština koja je vezana za kulturnohistorijske spomenike, prije svega stare gradove i utvrde iz srednjeg vijeka ili osmanskog perioda.</s><s>Ta naša baština je veoma bogata, s obzirom na prošlost koja je bila burna, a o njoj svjedoče upravo ostaci starih gradova i utvrde.</s><s>Imamo formirane i ustanove koje su nadležne za upravljanje takvim spomenicima.</s><s>Međutim, s obzirom na vječiti nedostatak novca u budžetima za takvo nešto te ustanove nisu u mogućnosti da urade neke redovne aktivnosti kada su u pitanju očuvanje i konzervacija tih starih gradova, utvrda i ostataka starih gradova i utvrda.</s><s>Iz tog razloga ja volim reći da naši stari gradovi i utvrde, te njihovi ostaci predstavljaju samo atrakciju na daljinu, vizuelnu atrakciju, jer sam pristup tim lokalitetima veoma je težak, nije prilagođen za veći broj turista.</s><s>Samo zaljubljenici koji su u formi, rekreativci, planinari, biciklisti dolaze na te atrakcije.</s><s>Imamo na primjer stari grad Ostrovicu u Kulen-Vakufu, ali dok mi dođemo do tamo automobilom jednim neprikladnim putem treba nam šest do osam kilometara, a ustvari dolazimo na zidine koje nemaju nikakvog sadržaja.</s><s>Mi svake godine održavamo taj prostor u skladu sa našim mogućnostima, kada je u pitanju krčenje, čišćenje i tako dalje, ali u pravom smislu turističke valorizacije fali prvo pristupna infrastuktura, bez infrastukture ne možete ni ulagati u konzervaciju samog tog grada, isto tako ne možete ulagati u sadržaj.</s><s>Ako nemate infrastukturu koja bi omogućila ljudima da dođu bez stresa i dodatnih problema, onda ne možete razvijati sadržaje unutar tog kompleksa.</s><s>Imamo ogroman potencijal kada je u pitanju kulturno-historijska baština, koja nije iskorištena niti 1%.</s><s>PRILOG 5: Intervju s voditeljem Historijskog odjeljenja u Muzeju Unsko-sanskog kantona</s>
<s>1. Koji značaj pridajete prirodnoj i kulturnoj baštini? - Muzej Unsko-sanskog kantona nema prirodnjačko odijeljenje.</s><s>Dakle, neki veći muzeji kao što je Zemaljski muzej ima prirodnjačko odijeljenje, mi ga nažalost nemamo.</s><s>Mislim da se prije rata pokušalo formirati prirodnjačko odijeljenje, ali je to ostalo u pokušaju.</s><s>Razlog zašto nemamo to odijeljenje je svakako i nedostatak kadra, koje bi pokrilo to odijeljenje, jer su to jako rijetka zanimanja.</s><s>Djelatnost Muzeja se bazira na pokretnu kulturnu baštinu.</s><s>To je ono što se pronađe, na primjer neki artefakti, ostaci ranijih civilizacija.</s><s>Brigu o nepokretnoj kulturnoj baštini, kao što je Kapetanova kula, Crkva u gradu i ostali objekti vodi Zavod za zaštitu kulturnog naslijeđa.</s><s>Tako da mogu reći da mi najveću brigu posvećujemo pokretnoj kulturnoj baštini.</s><s>U Muzeju imamo dosta značajan fond Arheološkog odjeljenja.</s><s>Najčešća briga Muzeja jeste da prikuplja te ostatke, po potrebi ih restaurira, nakon toga ih pohranjuje u Muzej i onda ih prezentuje javnosti.</s><s>Na taj način mi baštini pridajemo značaj.</s><s>Problem sa kojim se mi susrećemo, kada je u pitanju pridavanje značaja takvim stvarima je taj da je iskopavanje i rad na terenu, naročito što se tiče arheologa dosta skup.</s><s>Mi često nemamo dovoljno sredstava da finansiramo takve projekte.</s><s>Da bi se samo počeo neki projekat arheološkog iskopavanja potrebno je izvršiti određena ispitivanja tla, skeniranja, ubiciranja terena i tako dalje.</s><s>Mi pridajemo onoliko koliko možemo.</s><s>Tih projekata ima, ali oni su rijetki.</s><s>Naš Muzej više brine o kulturnoj baštini iz neke neposredne prošlosti kao što je Drugi svjetski rat, posljednji rat, kao što je vrijeme socijalizma i tako dalje.</s><s>Međutim, Muzej posjeduje i Etnološko odjeljenje i tu se nalazi također značajan fond.</s><s>Dakle, sam Muzej ima pet odjeljenja:</s>
<s>Informacionodokumentarističko odjeljenje.</s><s>Najčešći način kako pridonosimo baštini je stvaranje stalnih ili privremenih muzejskih postavki gdje mi to želimo prezentirati javnosti.</s><s>U toku ovog mjeseca očekujemo da se otvori i Kapetanova kula gdje bi svako od ovih odjeljenja na svakom spratu imalo svoju postavku: prahistorija, stari grad Bihać, stari gradovi Unsko-sanskog kantona, Kapetanova divanhana i jedna postavka iz umjetničkog odjeljenja o starim gradovima Unsko-sanskog kantona.</s><s>2. Koliko je po Vašem mišljenju prirodna i kulturna baština bitna za cjelokupnu turističku ponudu općine Bihać?</s>
<s>- Opet govorim sa aspekta kulturne baštine, iako je prirodna baština sastavni dio svega toga i cijelog ambijenta.</s><s>Na primjer kada uzmemo stari grad Ostrovicu kod Kulen-Vakufa ona bez tog prirodnog ambijenta ne bi imala tu čar koju ima, a za svaki prostor kulturna baština je bitna.</s><s>Razlog toga je što ona pokazuje kontinuitet civilizacije na određenom prostoru.</s><s>Na prostoru Unsko-sanskog kantona imamo jako dobar taj kontinuitet.</s><s>Područje Unsko-sanskog kantona je itekako značajno jer je to jedno od rijetkih područja u Europi koje na tako malom području ima oko 48 starih gradova.</s><s>To je važnost jednog prostora, da vi kada neko dođe možete mu ponuditi i reći da u Bihaću imamo jako značajnu historiju, imamo stare gradove, imamo ostatke sojenica, imamo Muzej zasjedanja AVNOJ-a i tako dalje.</s><s>Bez te ponude određene regije se često čine nevidljivim na kulturnoj i turističkoj mapi.</s>
<s>- Mislim da će sada kad otvorimo Kapetanovu kulu ona preuzeti ulogu najdominantnijeg objekta kulturne baštine i koji će vjerujem biti najposjećeniji.</s><s>Prije otvora kule to bi vjerovatno bila stara jezgra grada Bihaća, od Crkve sv. Ante Padovanskog do Turbeta i džamije Fethije, jer nekako je njih teško posmatrati kao izolirane slučajeve, najbolje ih je smatrati kao jednu cjelinu.</s>
<s>- Mislim da je najneiskorišteniji dio stari gradovi, koji se nalaze u dolini Kulen-Vakufa, Orašca i tako dalje, s obzirom da ovdje ima na jako malom prostoru puno značajnih starih gradova od Ostrovice do Havale i tako dalje.</s><s>Prije nekih desetak godina izvršena je restauracija i obnovljen je stari grad na Ostrovici, ali on je definitivno neiskorišten.</s><s>Unutar starog grada napravljena je i kula, koja je trebala biti iskorištena i postojale su neke zamisli da tokom ljetne sezone tu boravi turistička zajednica, da ne boravi u gradu.</s><s>Međutim, to je ostalo napravljeno, stoji otključano, tu može ući ko hoće, može i devastirati ko hoće.</s><s>Tamo nemate nikakvog sadržaja, osim što se nalazi lijep pogled sa grada, koji je sve što se nudi, to je skroz neiskorišteno.</s><s>Dakle, dolina Kulen-Vakufa i Orašca sa naglaskom na Ostrovicu je dio koji nikako nije iskorišten.</s><s>Također je neiskorištena gradska Otoka, koja je nekada predstavljala značajni dio kulturne baštine Bihaća, gdje su se nalazile stare trgovine i zanatski centri.</s><s>Danas tu nema nikakvog traga o tome, a ako uzmemo u obzir šta se radi u takvim zanatskim centrima, kao što je u Sarajevu, to je velika šteta što nije iskorišteno.</s><s>5. Šta Muzej Unsko-sanskog kantona radi na polju promocije baštine? - Jedini vid marketinga koji mi imamo je putem naše facebook stanice.</s><s>Dakle, aktivno smo radili na promovisanju facebook stranice i sad smo se već ustalili i imamo jako dobru stranicu sa dosta velikim brojem pratitelja i mislim da će nam to barem djelomično pomoći ubuduće.</s><s>Koliko, ostaje da vidimo, a ne mogu dati niti konretan odgovor zbog nastale situacije.</s><s>Prošle godine je došlo deset ljudi u Muzej, a godinama prije stvarno je bilo puno posjeta u Muzeju AVNOJ-a.</s>
<s>- Problem u Bihaću jeste što ne postoji jedna središnja institucija koja bi sve usmjeravala i koordinirala.</s><s>Imamo na jednom mjestu Muzej, onda Turističku zajednicu, pa Nacionalni park i onda je to sve teško uvezati.</s><s>Najbolje bi bilo kada bi postojala jedna središnja institucija kojoj bi mi svi slali informacije, ona slala povratne informacije i onda bi na taj način komunicirali.</s><s>Dok mi nešto pošaljemo Turističkoj zajednici, pa Turistička zajednica Zavodu i obratno, to je previše sporo.</s><s>U ovom vremenu kada sve ide brzo, to je itekako sporo i mora postojati neka centralna institucija, organizacija, koja bi upravljala s tim, da ne bi došlo do nesporazuma do kojih je često znalo doći.</s><s>PRILOG 6: Intervju sa organizatorom Sevdah festivala Datum izvođenja intervjua: 5. 7. 2021</s>
<s>1. Možete li nam ukratko nešto reći o Sevdah festivalu? - Sevdah fest je internacionalni festival narodne muzike kao i festival sevdaha, a uspješno se realizira više od 27 godina.</s><s>Do sada je na festivalu učestvovalo preko hiljadu najeminentnijih izvođača i autora, između ostalih to su Safet Isović, Enes Begović, Beba Selimović i tako dalje.</s>
<s>- Jako je bitan.</s><s>Glavni cilj ovog festivala i jeste predstavljanje i afirmacija kvalitetne i recenzirane narodne muzike, kao i očuvanje najznačajnijeg, izvornog, tradicijskog i neprocjenjivog dragulja kulturno-muzičke baštine-sevdaha.</s><s>Kroz festival želi se ojačati prisutnost duha sevdaha i podržati dalji nastavak očuvanja, održavanja i življenja sevdaha kao naše nematerijalne kulturne baštine.</s><s>3. Koliko i na koji način se Sevdah festival promovira u turističkoj ponudi općine Bihać? - Mogu reći da se promocija sevdaha i Sevdah festa vrši na način da se ovaj festival emituje putem zemaljskog i satelitskog emitiranja najeminentnijih medija, kako iz Bosne i Hercegovine, tako i iz regije.</s><s>Za festival se svaki put dogovori bogata medijska potpora, čiji rad prate također i gotovo svi najeminentniji elektronski i pisani mediji, kao što su recimo televizija, kao što su radiostanice i pisani mediji iz Bosne i Hercegovine i regiona.</s><s>Pored toga organizirana je i distribucija festivalskih audio i video izdanja u cijelom svijetu, pa tako na svim nosačima zvuka bude istaknut logo grada Bihaća.</s><s>Da je festival dobro promoviran potvruđuje i ta činjenica da je festival bio sastavni dio i jedan od ključnih sadržaja prepoznate kulturne manifestacije „Bihaćko ljeto“.</s><s>Svakako festival radi na jačanju specifičnih etno-turističkih proizvoda i sveukupne turističke ponude kako grada Bihaća, tako i Unsko-sanskog kantona, ali i Federacije BiH kao emintentne kulturne sredine, te Bosne i Hercegovine uopće.</s>
<s>4. Po Vašem mišljenju kako i koliko je sevdalinka kao dio nematerijalne kulturne baštine zastupljena i promovirana u turističkoj ponudi općine? - Nije baš mnogo promovirana.</s><s>Nažalost, svjesni smo činjenice da sevdah kao izvorni bosansko-hercegovački muzički izražaj svih njenih naroda nekako sve više pada u zaborav, a sevdah ima neprocjenjivu tradicijsku, historijsku i kulturološku vrijednost.</s><s>Osim festivala sevdaha na području Bihaća ne postoje neke značajniji turistički sadržaji koji su vezani za sevdalinku kao nematerijalnu baštinu.</s><s>Nažalost sve ono što je medijski dobro upakovano i dolazi na naše prostore sve više truje našu omladinu, pa čak i pojedine medije „šundom“ i raznim muzičkim podvalama.</s><s>U tome se gubi vrijednost sevdalinke.</s><s>Zbog toga nastojimo sa festivalom da preuzmemo tu ulogu podizanja općeg kulturnog nivoa samih građana.</s>
<s>- Pa mi želimo da promovišemo Sevdah fest u internacionalnim okvirima.</s><s>Bude prisutno skoro uvijek nekoliko hiljada vjerne festivalske publike iz regiona i iz cijelog svijeta.</s><s>Tako da mogu slobodno reći da posjećuju turisti ovaj festival i da jesam zadovoljan.</s><s>PRILOG 7: Intervju s predsjednikom Kulturno-umjetničkog društva Krajina Datum izvođenja intervjua: 6. 7. 2021</s>
<s>- Kulturno-umjetničko društvo Krajina uglavnom učestvuje u prakticiranju narodnih igara i pjesama koje su se nekada davno igrale.</s><s>KUD Krajina i dalje gaji tu kulturnu zaostavštinu naših naroda, a s tim obogaćujemo i sadržaj kulture kako u gradu Bihaću, tako i šire, te utiče dosta sa svojim radom i na razvoj turizma Unsko-sanskog kantona.</s><s>2. Koji značaj pridajete kulturnoj baštini? - Uloga održavanja kulturne baštine je ustvari održavanje narodnih običaja naroda Bosne i Hercegovine kako se ne bi zaboravila kultura naroda prije dugo godina.</s><s>Mi tu kulturnu baštnu, odnosno taj dio kulture ustvari održavamo da se ne zaboravi.</s><s>Nadam se da uspješno to radimo, uglavnom naša okosnica rada jesu narodne igre i pjesme naroda BiH.</s><s>Što se tiče turizma i kulturne zaostavštine, to je jako prihvaćeno od stranaca koji dolaze i kroz taj dio kulturne baštine upoznaju život naroda koji su živjeli nekada ovdje i žive sad.</s><s>Tako da imamo jako bogatu kulturnu zaostavštinu i mi se trudimo na sav mogući način da tu kulturnu baštinu gajimo.</s>
<s>3. Koliko mislite da je kulturna baština bitna za cjelokupnu turističku ponudu Bihaća? - Jako je bitna.</s><s>Ona upotpunjava sve ostale sadržaje koji se ovdje dešavaju i koji doprinose turizmu.</s><s>Turizam nije potpun ako nema kulturne baštine, jer zaista narodi putuju kroz svijet kako bi se upoznali sa državama i narodima, sa njihovim običajima, kulturom i tako dalje.</s><s>Tako da smatram da doprinosi dosta razvoju turizma na ovim prostorima.</s>
<s>- Mi uglavnom na području Bihaća održavamo svoje koncerte gdje imamo dosta posjetitelja, ali isto tako i za turističke grupe koji dolaze u Bihać, u Nacionalni park, održavamo manje koncerte, gdje se oni upoznaju i sa narodnim nošnjama, narodnim igrama, pjesmama.</s><s>Tako da smo u našem dosadašnjem radu uvidjeli da smo jako dobro primljeni od strane turista.</s>
<s>5. Da li biste ispostavili određenu prirodnu ili kulturnu baštinu na području Bihaća koja se u turizmu prezentuje više od ostalih?</s>
<s>- Ne mislim da se određena baština ističe, ja bih samo unaprijedio već postojeću kulturnu baštinu, jer znam da bi ona dosta dobro doprinijela razvoju turizma na ovim prostorima.</s><s>6. Koja ja baština po Vašem mišljenju neiskorištena u turističkoj ponudi Bihaća? - Prirodne ljepote ovog kraja su neiskorištene, kao što su šume i rijeke, po mom mišljenju to je oko 70% neiskorišteno.</s><s>Ovo područje bi moglo da živi od turizma sigurno, kada bismo malo više posvetili izgradnji turističkih sadržaja u prirodi, ali koji ne narušavaju tu prirodu.</s>
<s>- Što se tiče prirodne i kulturne baštine na ovim prostorima, nju samo trebamo više unaprijeđivati i o njoj više brinuti i mislim da bi baština našla svoju značajnu ulogu u razvoju turizma.</s>
<s>1. Koji značaj pridajete kulturnoj baštini? - Mi se bavimo očuvanjem kulturne baštine i nacionalnih spomenika.</s><s>Velika se pažnja daje pogotovo u zadnjih desetak godina, prije je to bilo malo zanemareno.</s><s>Prva uloga nas kao javne ustanove jeste očuvanje kulturne baštine kao našeg identiteta sa ovih prostora.</s><s>Mi ispred zavoda pokušavamo zadnjih petnaestak godina da stavimo akcente na dominantne objekte, kao što su stari gradovi i objekti koji svojim značajem i historijskom vrijednošću proširuju taj identitet ovoga naroda sa ovog prostora.</s><s>2. Koliko je baština po Vašem mišljenju bitna za cjelokupnu turističku ponudu općine Bihać?</s>
<s>- Što se tiče Bihaća i kantona mislim da tu ima pored Une, koja okuplja niz aktivnosti koje se dešavaju oko nje, ima jako veliku ulogu za popunjavanje tog itinerera koji se dešava ne samo u Bihaću, nego i kantonu.</s><s>Čak i sa kantona prelazi na Jajce, Sarajevo i Mostar.</s><s>3. Koju prirodnu ili kulturnu baštinu biste Vi ocijenili kao najviše prezentiranu u turističkoj ponudi općine Bihać?</s>
<s>- U zadnje vrijeme kako su oformljeni timovi za promociju turizma, kao turistička zajednica Bihaća i pojedina udruženja sa ostalih općina, taj segment je dignut na malo veći nivo.</s><s>Moram pohvaliti Turističku zajednicu grada Bihaća, jer su u zadnjih godinu dana stvarno napravili velik posao na promociji.</s><s>Morate napraviti jednu razliku, ako imate jedan budžet koji je velik lako je napraviti promociju.</s><s>Međutim, ako imate neki mali budžet ili skoro nemate nikakvih sredstava za promociju, kada napravite jedan ovakav „boom“ to je stvarno za veliku pohvalu.</s><s>Što se tiče našeg kantona mislim da malo veću dominaciju ima prirodno naslijeđe, tipa Nacionalni park Una i dio segmenta kroz kanjon.</s><s>To ima veću atraktivnost zato što većina posjeta se radi mlađe životne dobi od 20 do 40 godina, dok kulturno naslijeđe više posjećuju gosti koji imaju preko 60 godina.</s><s>4. Koja baština je po Vašem mišljenju zapostavljena i neiskorištena u turističkoj ponudi i promociji općine Bihać?</s>
<s>- Ni jedna nije toliko zapostavljena.</s><s>Međutim, gledajući kretanja ljudi vani, mislim da vjerski turizam kod nas nije toliko izražen.</s><s>Recimo Austrija i Njemačka imaju puno tog kretanja.</s><s>Možda kod nas to nije toliko izraženo zbog dominacije jedne vjere stanovništva.</s><s>Što se tiče Bosne i Hercegovine mislim da je malo šturo u tom pogledu.</s><s>5. Možete li nam reći koji su Vaši projekti do sad vezani za nepokretnu kulturnu baštinu?</s>
<s>- Zavod je učestvovao u većini građevinskih radova što se tiče starih gradova.</s><s>Sa općinama smo vršili prezentaciju izvedenih radova.</s><s>Sa partnerskim odnosima sa općinom, turističkom zajednicom smo završili Sokolac, koji je danas skoro 90% u funkciji, potrebno je da se onih 10% detalja dotegne da bude stalna muzejska postavka, da riješimo sanitarije, možda čak i neki mali restoran pokretnog karaktera.</s><s>Na Ostrovici smo uradili puno u prošlom vremenu.</s><s>Ima mnogo tih velikih projekata, a što se tiče malih oni se dešavaju skoro svaki mjesec po dva tri, tipa neke male džamije, stambene kuće, lokaliteti, arheološka nalazišta i tako dalje.</s><s>6. Šta Zavod za zaštitu kultunog naslijeđa radi na polju promocije baštine? - Mi smo dok nije bilo turističkih zajednica, klastera i udruženja građana radili sami te promocije, tako što smo svake godine izdavali knjige, publikacije, prezentacije.</s><s>Međutim kako se pojavila sada ta nova ekipa koji su stručniji u pogledu marketinga i prezentacije od nas, mi smo se skoncentrisali samo na očuvanje kulturne baštine, tipa da se objekti statički urede, da se stave u funckiju građana i turizma, a onda je ova ekipa dalje preuzela tu odgovornost na sebe za tu prezentaciju.</s><s>Mada i danas mi njih pratimo poprilično u tim prezentacijama, što se može vidjeti preko naše web stranice i facebook stranice.</s><s>Trudimo se da prezentiramo ono što uradimo, da pokažemo kako je bilo prije, a kako je XXI</s>
<s>mentor-ja/-ice oz. somentor-ja/-ice; izjavljam, da sem pridobil/-a vsa potrebna soglasja za uporabo podatkov in avtorskih del v zaključnem delu in jih v zaključnem delu jasno in ustrezno označil/-a; na Univerzo v Mariboru neodplačno, neizključno, prostorsko in časovno neomejeno prenašam pravico shranitve avtorskega dela v elektronski obliki, pravico reproduciranja ter pravico ponuditi zaključno delo javnosti na svetovnem spletu preko DKUM; sem seznanjen/-a, da bodo dela deponirana/objavljena v DKUM dostopna široki javnosti pod pogoji licence Creative Commons BY-NC-ND, kar vključuje tudi avtomatizirano indeksiranje preko spleta in obdelavo besedil za potrebe tekstovnega in podatkovnega rudarjenja in ekstrakcije znanja iz vsebin; uporabnikom se dovoli reproduciranje brez predelave avtorskega dela, distribuiranje, dajanje v najem in priobčitev javnosti samega izvirnega avtorskega dela, in sicer pod pogojem, da navedejo avtorja in da ne gre za komercialno uporabo; dovoljujem objavo svojih osebnih podatkov, ki so navedeni v zaključnem delu in tej izjavi, skupaj z objavo zaključnega dela;</s>