4. SLOVENSKI DNEVI VARSTVOSLOVJA
© 2003 Visoka policijsko-varnostna šola, Ljubljana
1
INCEST – OSNOVNE KARAKTERISTIKE
Mladen Milosavljević

Seksualno nasilja nad djecom je veoma raširena pojava u posljednje vrijeme, skoro u svim semljama
svijeta. Primjeri koji se svakodnevno objavljuju u medijima nedvosmisleno govore o velikoj ekspanziji ove
pojave. Među različitim oblicima seksualnog nasilja nad djecom posebno se izdvaja incest. Njegova posebna
težina ogleda se i u činjenici, da po mišljenju nekih znanstvenika, on ostavlja najteže posljedice na žrtvu.
Ovaj rad govori o nekim karakteristikama incesta, pokušavajući naći bar neka rješenja.
Ključne riječi: seksualno zlostavljanje djece, karakteristike, šteta, pravda,  istraživanje.
UVOD
Po jednoj definiciji pod pojmom rodoskrvnuća (incesta) podrazumijeva se spolni odnos između
najbližih srodnika, bilo da do toga dolazi voljno ili nevoljno (silovanje). Povijesno posmatrano,
rodoskrvnuće predstavlja praiskonski oblik spolne zajednice koji je bio raširen kod starih kulturnih
naroda (Egipćana, Grka, Jevreja, Persijanaca). Incest (ili rodoskrvnuće) je riječ koja potiče od latinske
riječi incestum (incestare) koja znači: blud, rodoskrvnuće, nečistoća, onećistiti, okaljati (latinska riječ
incestus označava bludnost). Obično se pripisuje spolnom odnosu između članova iste porodice – otac
i kćer, majka i sin itd, mada su antropolozi ovaj pojam proširili i primjenjuju ga na genitalnu zajednicu
između članova istog plemena ili klana. Riječ je, dakle, o odnosu kojega latinska izvornica naznačava
kao sramotan odnos. Incest između roditelja i djece smatra se intrafamilijarnom pedofilijom (neki ga
kategorišu kao spolnu perverziju ili parafiliju). Incest može imati i homoseksualno značenje ako se
odnosi na vezu između oca i sina.
Osobe koje su preživjele incest dale su svoju definiciju i ona glasi ovako:

"Incest je kada odrasla osoba od povjerenja, koja je u poziciji moći i predstavlja autoritet za
dijete, to dijete seksualno zlostavlja."

Tek je život u porodici učinio da društvo zauzme otpor i osuđujući stav prema incestuoznim
vezama i odnosima. Rodoskrvnuće kao krivično djelo susrećemo još u rimskom pravu (incetus).
Prema Tahoviću, rodoskrvnuće po svojoj prirodi, prije svega, predstavlja povredu morala i moralnih
shvatanja o odnosima u porodici. Ovakav pojam ovog krivičnog djela razvija se naročito pod uticajem
kanonskog prava, i vezan je za razvod braka i bračnih zabrana. Sa proširivanjem bračnih zabrana
proširuje se i pojam rodoskrvnuća. Tako, pored zabrane spolnih odnosa između krvnih srodnika,
dolazi do zabrane spolnih odnosa između srodnika po tazbini i duhovnih srodnika (kumstvo).
U kasnijem razvoju, kod ovog krivičnog djela sve više je akcenat progona na povredi porodičnih
odnosa i podrivanju zdravih osnova porodice. Smatra se da spolni odnosi između srodnika
potkopavaju porodični život, i  da iz ovakvih odnosa dolazi do nezdravog potomstva.
Dakle, dosta česte su situacije kada kriminalnu obljubu djeteta ili maloljetne osobe izvrši osoba
koja je sa žrtvom u krvnom srodstvu. Incestuozne situacije nastale očevom zloupotrebom roditeljske
uloge, ponekad se pojavljuju na tlu vrlo složene osobne i porodične patologije. Zaplašene
dugogodišnjim agresivnim ekscesima, djevojčice se neće usuditi da traže pomoć, čak ni od majke, već
će godinama podnositi seksualne nasrtaje. Obično se na takva stanja nadovezuju psihička oštećenja
žrtve i različiti poremećaji u ponašanju.
Kada govorimo o incestu onda je potrebno napomenuti, da je riječ o odnosu koji u sebi integrirše
dvostruku komponentu društvene nedopuštenosti: posmatrano s jedne strane tu je nedopušten sam

kriminalistična sekcija
2
spolni odnos s djetetom, a s druge strane taj fakat nedopuštenosti dodatno naglašava i posljedično
usložnjava činjenica da je riječ o odnosu između bliskih krvnih srodnika.
Posmatrano sa aspekta religioznosti, navedeno ozračje ga svrstava među najteže, tj. smrtne
grijehe. Međutim, snažna je zabrana incestnih težnji posljedica jakih i sveprisutnih rodoskrvnilačkih
impulsa. Zapravo, sve što je ljudsko društvo zabranilo pod prijetnjom bilo kakve kazne ili grijeha,
prejaka je i preslatka potreba kojoj teško odolijeva slabi ego. U literaturi čak nailazimo i na
razmišljanja tipa: “Rodoskrvni su odnosi ‘normalni’ spolni odnosi; njihova je zastranjenost u tome što
su partneri u bliskoj rodbinskoj vezi”. Levy Strauss čak ističe da je incest prirodan – samo je
protvdruštven.
Ovakvo mišljenje (kako je incest prirodan samo protivdruštven) Levy Straussa zavrijeđuje
odgovarajuće komentare. U tom smislu dr. Jakovac - Lozić ističe da on sasvim sigurno nije jedini s
takvim shvatanjem. No to da je protivdruštven odnos neprijeporno je. Ali sigurno je i protivprirodan.
Ne zna se šta bi ga to moglo činiti prirodnim. Možda za samu radnju možemo upotrijebiti taj atribut.
Ali za njene aktere, koji uz činjenicu krvo-srodničke bliskosti, vezuje i intimna spolna bliskost,
sigurno ne možemo to reći. Najblaže rečeno – taj je odnos, bez tradicionalističkih i konvencionalnih
polemiziranja, sve prije nego prirodan. Dapače, on je po svojoj naravi protivprirodan, izopačen i
perverzan (ovu su mišljenja dr. Jakovac – Lozić sa kojima se  svakako slažem).
Kada se govori o incestu onda je potrebno istači i to da on nije samo zakonski zabranjen, već je
on u većini zajednica tabuiran, moralno najstrožije zabranjen, učinjen nepristupačnim. Tabuiranjem
incesta, zapravo je riješen edipski kompleks (prema S. Freudu svako dijete u razdoblju između 3 i 5
godine života postaje svjesno svoje spolnosti kada doživi visoku vrijednost spolnog organa:
istovremeno se kod djeteta javlja želja za spolnim sjedinjenjem s pripadnikom suprotnog spola.
Najbliži objekt toj želji jest roditelj. Edipski kompleks postaje prepreka daljnjem društvenom i
duševnom razvoju djeteta. Zbog toga je uvedena institucija tabuiranja incesta,”). Sam tabu incesta
mnogo je strožiji kada je u pitanju odnos sina i majke, nego kćeri i oca. Kada otac pokazuju spolnu
naklonost prema svojoj kćeri tada je riječ, najčešće, kako ističu hrvatski autori Zdenka i Vladimir
Gruden (u studiji Obitelj za obitelj), i o naklonosti prema djetetu, tj. pedofiliji. Nasuprot tome, dr
Muradif Kulenović, poznati liječnik psihijatar (koji je dobar dio svog znanstvenog opusa posvetio
seksualnom nasilju prema djeci), navodi, kako, iako se najveći broj slučajeva spolnog iskorištavanja
djece dešava upravo u obitelji, ipak se incest ne smije brkati s pedofilijom. “Dok je pedofilija
seksualni poremećaj pojedinca, incest je naprosto društveno zabranjen spolni čin, koji nema veze sa
seksualnom orijentacijom,”, ističe dr. Kulenović.
Kada se analiziraju neke čovjekove aktivnosti iz sfere protivprirodnog, iz sfere bezumlja, svjesno
i nesvjesno, pokuašava se praviti paralele, odnosno poređenje sa animalnim (životinjskim svijetom), ili
odgovoriti na pitanje: koliko je incest inherentan životinjskoj vrsti.
Već davno Aristotel u svom djelu Politika nije propustio istaknuti kako čovjek za razliku od
životinja ima razum i jezik te da je “nasuprot ostalim životinjama ljudima svojstveno da jedino oni
imaju osjetilnu zamjedbu dobra i zla, pravednog i nepravednog i druga osjećanja istoga reda”.
Međutim, koliko je to zaista tako možemo vidjeti i iz slijedećeg navoda: deva je najrazbludnija
životinja koja uopšte postoji i mužijak bi išao hiljadu milja ravno za ženkom, no ako bude neprestano s
majkom ili sestrama, nikada ih ne dira, tako se zna dobro suzdržavati.
Poznato je da i životinje izbjegavaju incestuozne odnose po evolucijskoj “mudrosti”
spriječavanja genetskih poremećaja zbog konsanguiniteta: Kod nekih vrsta ženke napuštaju porodičnu
skupinu kada spolno sazriju (češće ptice), dok kod drugih to čine mužjaci (češće sisari).
Onda se s pravom postavlja pitanje, kako to da u incestuoznom postupku čovjek gubi ono
razumsko (što ga čini čovjekom) i zamjenjuje ga nagonskim, te obrnuto – koliko je kod životinja takvo
uzdržavanje, koje etiolozi bilježe, odraz razumskog ili je to ipak, samo nagonska, instinktivna
reakcija?!!!
Hardwig i Sievers (1959.) smatraju da zabrana incestuoznih veza vodi porijeklo od pradavnih,
religijom nametnutih tabua. Renert (1958.) navodi da incestuzne zabrane ne djeluju po prirodi stvari
na osnovni instinkt, već da se stiču tokom socijalizaciije. Tobben (1940.) je utvrdio da u incestuozne
veze sa svojom djecom najčešće stupaju muškarci u dobi između četrdesete i pedesete godine života.
U toj dobi muškarci većinom imaju spolno zrele kćeri, a vlastite im supruge više nisu dovoljno
poželjne. Isti autor konstatuje veliki udio slaboumnih izvršilaca, alkoholičara i psihopata, koji se
najčešće koriste odsutnošću supruge zbog bolesti, bračnim nesporazumima i skučenim stambenim

Mladen Milosavljević

3
prilikama. Incest je često i simptom poremećenih porodičnih prilika - poratna situacija, ekonomska
kriza, smrt ili odlazak supruge. Posebno su ugrožena kategorija djevojke koje u porodici preuzimaju
niz obaveza majke, kako prema mlađoj djeci, tako i prema ocu. Ono što je karakteristično za
incestuozne odnose je njihova dugotrajnost.
Renert (1958.) smatra da incestuoznih veza ima i u višim socijalnim stratifikacijama, ali se one
vrlo teško otkrivaju zbog nastojanja cijele porodice da se takvi sramni slučajevi zataškaju i prikriju, te
da se ne naruši ugled porodice.
Istraživanja o incestuoznim vezama na štetu djece i maloljetnih osoba, provedena u SAD,
pokazala su niz zanimljivih parametara. Istraživanja (koja je izvršio Baisden, 1971.) su tako pokazala
da je izvršilac incestuoznog seksualnog delikta u oko 60% slučajeva otac djeteta, u 5% slučajeva
majka, u 8% slučajeva sestra, a zatim brat ili ostali srodnici. (Prema američkim istraživanjima novijeg
datuma, vezanim za seksualnu zloupotrebu djece, u 47% slučajeva, počinilac je član porodice -–otac,
očuh, zastupljeni u 30% slučajeva). Ono što je posebno bilo zanimljivo je to da su očevi, koji su
identificirani kao izvršioci incesta na štetu maloljetnih kćeri, u pravilu bile stroge i autoritarne osobe.
Utvrđeno je i to da su ti očevi mnogo prije incestuozne veze strogo nadzirali ponašanje svojih kćeri,
branili im izlaske, rekreacijske aktivnosti i kontakte sa vršnjacima. Takav su odnos često održavali i
fizičkim kaznama. Često su se prema vlastitim suprugama odnosili  kao tirani. Oko 37% izvršilaca
incesta ranije je osuđivano zbog nekih krivičnih djela. Važno je napomenuti da postoje i suprotni
oblici ponašanja: žrtva je izrazito razmažena, prohtjevna, a otac je obasipa pogodnostima i poklonima.
Nasilje u porodici često je popratna pojava incesta. U 47% incestuoznih porodica djeca su surovo
fizički kažnjavana. Prema mišljenju američkih istraživača, incest nije ograničen na socijalne
stratifikacije s nižim prihodima i slabijim obrazovanjem. Nisu rijetki slučajevi (po mišljenju Jacobson,
1978.) incesta u porodicima u kojima se insistira na poštovanju svih društvenih normi. Incestuozna
veza čuva se kao najstrožija tajna. Majke žrtava incestuoznih odnosa često su, u svakom pogledu,
ovisne o svom suprugu, te potiskuju svijest o postojanju incestuoznih veza u porodici.
Provedena istraživanja u državi Minesota koncentrisala su se na karakteristike žrtve incesta  i
uočene posljedice. Tako je utvrđeno da je u više od 50% posmatranih porodica incestuozno ponašanje
oca prelazilo sa starije kćerke na mlađu. Ono što je bilo karakteristično (ali i pogubno) je trajanje tih
veza, što je predstavljeno vremenskim intervalom između tri i pet godina. Incestuozno ponašanje
najčešće počinje nad žrtvama u desetoj godini života. U prvoj fazi to su bludne radnje, a u kasnijoj
potpun snošaj. Utvrđeno je i to da većina žrtava ima izražen osjećaj manje vrijednosti i pati od osjećaja
krivice. Zloupotrebljavane od očeva (a vrlo često zanemarene od svojih majki), one pokazuju jaku
ambivalenciju u odnosu prema oba roditelja.
U periodu puberteta i adolescencije, kod žrtava incestuoznih veza često se javljaju i poremećaji u
ponašanju, a nerijetko zapadaju u depresije koje znaju zavrašavati čak i pokušajima samoubistva.
Po navodima Jamesa (1979.) za više od 50% mladih, smještenih u vaspitno-popravni zavod, on je
utvrdio da su bili seksualno zloupotrebljeni u porodici. Veći dio tih djevojaka oda se prostituciji i
promiskuitetu.
Kakve sve posljedice ostavljaju incestuozni delikti na žrtvu? Mnogobrojna istraživanja na tu
temu jasno navode da su posljedice vrlo izvjesne, raznovrsne i dugotrajne. Vestergard (1960.) je
proučavao život 16 žena deset godina nakon incestuoznih radnji i utvrdio brojne poremećaje u
njihovom ponašanju i životu, koji se u pretežnoj mjeri mogu pripisati incestu. Jacobson (1978.) je
utvrdio da pretežan broj žrtava incesta ima trajno poremećen odnos prema muškarcima. On navodi i
podatak da je seksualna zloupotreba u porodici važan uzrok promiskuiteta i prostitucije mnogih
mladih žena.
Kazuistika
42-godišnji šef računovodstva jedne ugledne beogradske privredne organizacije je redovno
kupao svoju kćer, ne samo u predškolskom već i u školskom uzrastu.  Njegovo prvo interesovanje
prema njoj, a koje bi se moglo okarakterisati kao perverzno, bilo je od djetetove 10-te godine, i
ispoljavalo se u milovanju i golicanju (što je optuženi pred sudom nazvao “maženjem”). Nakon toga
ono prerasta u pipkanje, pipanje grudi i spolnog organa, pa i zavlačenje prstiju u spolni organ, što je
najvjerovatnije dovelo i do defloracije, tako da prvi odnos u 13-godini života nije doveo do obilnijeg

kriminalistična sekcija
4
krvarenja, a taj momenat je odbrana koristila u dokazivanju činjenice da li je prvi odnos bio prije
navršene 14-te godine ili kasnije, što je bilo relativno za postojanje pravne kvalifikacije kako je dala
javna tužba.
U drugom slučaju, 15-godišnja učenica, sa kojom je otac preko dvije godine održavao spolne
odnose, uz stalnu prinudu, otkrila je to majci tek one noći kada je njen otac, došavši kasno kući pod
uticajem alkohola, počeo pred majkom da je miluje na takav način da je ova reagovala; kada je
dobila odgovor supruga: “zašto ne i nju”, pošto ga je smjestila da spava, majka je izvršila pritisak na
kćerku i tek tada od nje saznala istinu.
U trećem slučaju, kada je majka saznala za odnos svoje kćeri sa svojim suprugom, ona nije
reagovala na očekivani način, već je tada zavela svoga sina i počela s njim da održava spolne odnose.
U ovom slučaju incestnog četverougla, u koji su bila uvučena četiri člana porodice, došlo je do
indukcije, i to je jedini takav slučaj za koji je to pouzdano utvrđeno.

Prema podacima Barrya istraživanja pokazuju da je između 60.000 i 100.000 ženske djece
seksualno zlostavljano, a samo je 20% tih krivičnih djela bilo prijavljeno. Stručnjaci navode da
rodoskrvnuće obuhvaća više od 10% sveukupnih američkih porodica s najmanje 5000 slučajeva, gdje
je rodoskrvnuće počinjeno između oca i kćeri. Analize iz 1965. godine navode da je više od 1000 žena
studentske dobi, tj. više od 25% objavljenih slučajeva, imalo seksualna iskustva prije navršene 13-te
godine života. Ono što je više nego zabrinjavajuće u svemu tome je podatak da je samo 6% tih
slučajeva bilo prijavljeno policiji. Tada su nastale procjene da je jedna od svake četiri žene seksualno
zloupotrebljena prije nego što je navršila 18 godina starosti. Ono što je također bitno (a o čemu smo
već ranije i govorili) je činjenica da, pošto se rodoskrvnuće događa u porodici, faktički i ostaje u njoj
(ne prijavljuje se). Za razliku od silovanja ili napadanja, rodoskrvnuće je iniciralo ljubavlju i
pouzdanjem starijih, o kojima je dijete zavisno. Prema tome, dijete (žrtva) godinama nastavlja
aktivnost, a slučaj se ne prijavljuje policiji. Nisu rijetke situacije da, i kada dijete prijavi rodoskrvnuće,
ne bude adekvatno tretirano: ili mu se ne vjeruje, nekada se čak kažnjava, a u nekim situacijama majke
prekorijevaju dijete što zavodi oca. Normalno je da postoje i situacije kada majka apsolutno vjeruje
djetetu i pokreće sve zakonske mehanizme da dijete zaštiti, a kazni izvršioca (svog supruga). Međutim,
ovakve situacije ponekada ne ostaju ovakve do kraja postupka. Naime, nekada suočena sa situacijom
da može izgubiti supruga (još pogotovo ako je od njega zavisna materijalno) supruga povlači svoju
tužbu, a nerijetko prisiljava i kćerku da i ona to isto učini. Treća moguća situacija predstavlja
dopuštanje djeteta za rodoskrvnuće, jer ono u tome vidi mogućnost da zadrži porodicu na okupu.
Dijete (djevojčica – žrtva) u takvom slučaju može predvidjeti eventualne posljedice, kao što su npr.
rastavljanje porodice, i onda radije pristaje na akt rodoskrvnuća. Kod svih rodoskrvnuća ne postoji
osjećaj krivnje. U određenim slučajevima kćerka pretpostavlja da je rodoskrvnuće normalna stvar,
znači dopušteno ponašanje. Težina odgovornosti u gledanju na to da se rodoskrvnuće prijavljuje leži,
međutim, u samom društvu. Savremena društva, pa čak i američko, imalo je određenih teškoća u
prihvatanju činjenice da se rodoskrvnuće uopšte i događa. Rodoskrvnuće je izuzetno ozbiljan
društveni problem koji će se nastavljati o određenom vremenskom razdoblju od jedne do druge
generacije, te je stoga potrebno da se preduzmu odgovarajući potezi da se taj problem ublaži. Iako je
jedan dio svijeta izuzetno razvijen, to ne znači da je pravovremeno i na pravi način reagovao na
određene forme devijantnog ponašanja. Tako je za mnoge visoko razvijene zemlje rodoskrvnuće bilo
tabu tema. Jedni su u šoku i užasavaju se od dojmom rodoskrvnuća, što kod njih stvara osjećaj
nelagodnosti – oni se pretvaraju da ono ne postoji, ili pak misle da je ono plod dječije izmišljotine,
odnosno pokvarene mašte. Druga grupa vjeruje da je rodoskrvnuće vrlo rijetko, te da se događa samo
među partnerima koji su emocionalno ili mentalno poremećeni. Neke teorije iznose porijeklo
rodoskrvnuća kao zabranjenu – tabu temu. Jedan broj istraživača smatra da to etiketiranje nije rezultat
prirodne odvratnosti prema seksu sa potomstvom (djecom), već da je to psihološka odbrana protiv
prirodnog iskustva. Po nekim, i nije sasvim iznenađujuće da ljudi koji žive zajedno imaju i seksualne
odnose. Odgovornost u definisanju ograničenja intimnosti leži i među samim roditeljima. Za određene
roditelje tabu ih ne uvjerava da se i susreću s takvom odgovornošću. Često se vjeruje da djeca padaju
kao žrtve stranaca koji su stereotipno prikazani kao mitski “prljavi stari čovjek u kišnom ogrtaču”.

Mladen Milosavljević

5
Zablude u pogledu rodoskrvnuća
Slijedeće zablude u pogledu rodoskrvnuća mogu se dokazati kao netačne:

Otac – napadač je u većini slučajeva inferioran u inteligenciji i obično je neurotičar.
Otac sa incestuznim sklonostima je obično polaznik crkvenih obreda, pobožan je, skrbnik, a
inteligencija mu je prosječna. To dolazi do izražaja jedino onda kada se njegove sklonosti i aktivnosti
otkriju i kada se ponaša kao neurotičar.

Otac sa incestualnim sklonostima je zaveden slobodnim ponašanjem svoje kćeri.
Slobodno ponašanje ili zavodljivost kćerke je često rezultat, ali ne nikada i primarni uzrok
rodoskrvnuća.

Djeca rođena u rodoskrvnim odnosima većinom su zaostala i hendikepirana.
Ta mogućnost, normalno, postoji, ali ipak sva djeca koja su rođena iz takvih odnosa ne moraju
biti abnormalni. Rodoskrvnuće je  većinom ograničeno samo na jedno dijete. Iako otac ima na “meti”
samo jedno dijete, zabilježeni su slučajevi u kojima otac ima seksualne odnose i sa više kćeri. Praksa
je zabilježila i slučajeve kada otac ima seksualne odnose i sa sinovima i kćerima.

Rodoskrvnuće je neškodljivo.
Iako kod rodoskrvnih odnosa u većini slučajeva ne postoji fizičko nasilje, proučavanja su
pokazala da pri takvom odnosu obično nastupaju emocionalni poremećaji. Oko 20% poremećene djece
bilo je uključeno u rodoskrvne odnose.

Također, u narodu prihvaćeno stajalište kako je incest jedinstven oblik spolnog iskorištavanja
djeteta i kako incestuozni očevi iskorištavaju samo svoju vlastitu djecu, a nikako djecu izvan svoje
obitelji, doživjelo je debakl rezultatima koje je postiglo istraživanje o tom pitanju, napravljeno na
teritoriji SAD krajem osamdesetih godina. Istraživački tim koji su činili Abel, Becker, Cunningham-
Rathner, Mittelman i Rouleau, došao je de veoma interesantnih saznanja kako je 49% incesuoznih
očeva koji su upučeni na medicinski tretman, iskorištavalo svoju vlastitu djecu, ali i djecu izvan
obitelji. 18% ovih muškaraca je silovalo odrasle žene u isto vrijeme kada su seksualno iskorištavali i
svoju vlastitu djecu.
Svakao da postoje i mnoge druge zablude, ali o njima, zbog ograničenog prostora  u ovom
slučaju ne gvorimo.
U narednom dijelu govorićemo o nekim karakteristikama koje nezaobilazno učestvuju o procesu
rodoskrvnuća.
Porodica
Rodoskrvnuće se općenito događa u porodici gdje postoje mnogostruki problemi. Članovi
porodice često su izolovani jedan od drugog, pa vlada veća usamljenost i neprijateljstvo prije nego što
dođe do samog akta incesta. Rana seksualna zloupotreba nametnuta djeci može djelovati destruktivno
na njihov razvoj. Po nekim autorima, npr. Barry (1986.), takva djeca će vjerovatno kasnije postati
ovisnici o drogama, odavaće se prostituciji ili drugim lošim načinima života, što je sve posljedica
upravo takvih zloupotreba. Postoje mnogi razlozi za seksualnim nagonom roditelja prema djeci.
Roditelju s incestuoznim namjerama nedostaje impuls kontrole. Ovo pomankanje kontrole često je
kombinovano s duševnom nestabilnošću, koja opet stvara potencijalno opasnu situaciju. Roditelji s
takvim namjerama često nadoknađuju propušteno i u konfuziji uloga pokušavaju bježati od stvarnih
uloga starijih osoba. Na dijete gledaju  kao na drugačiju sličnost. Česti očev incestuozni nasrtaj
posljedica je krize srednje starosne dobi. Problem se dalje zna komplicirati supruginim odnosom
prema mužu, kombinovanim sa odbacivanjem nje same zbog ljubomore prema svojoj kćeri. Postoji

kriminalistična sekcija
6
čitava lepeza takvih postupaka u disfunkciji porodice. Ako se problem prijavi organima vlasti,
porodica se može razdvojiti, odnosno razići. Zlostavljena kćerka odrasta očekujući zapostavljanje
(odbacivanje), nepovjerenje,  u određenim slučajevima i kaznu. Sigmund Freud tvrdi da rodoskrvnuće
često za posljedicu ima neuroze u kasnijem životu. Mnoga od te seksualno zlostavljane djece, kad
odrastu, zlostavljaće svoju vlastitu djecu. Tipična porodica u kojoj se vrši rodoskrvnuće je izuzetno
nesređena. Upravo takvo ponašanje je osnova za interakciju između članova porodice, i ona služe kao
zamjena za direktnu komunikaciju. Takva atmosfera tendira prema poticanju narcisoidnih i
egocentričnih osoba.
Rodoskrvnuće s roditeljima
Iako su dinamike rodoskrvnuća roditelj – dijete i pedofilija dosta slične, ipak među njima postoje
i razlike. Pedofilija primarno uključuje dinamiku jedne osobe, a u svakom slučaju roditeljskog
rodoskrvnuća postoje izvjesni oblici porodične disfunkcije. Na osnovu određenih ispitivanja
provedenih u centrima za psihoterapijski i drugi tretman žrtava seksualnih zloupotreba u porodici,
moglo se zaključiti da je rodoskrvnuće između oca i kćeri veoma rašireno i da čak poprima epidemičke
razmjere.
Rodoskrvnuće s očuhom
Neka istraživanja su pokazala da su pastorčad češće izložena rodoskrvnuću, i to iz više razloga.
Kao prvo, tabu rodoskrvnuća između dvaju partnera koji nisu u krvnom srodstvu može biti manje
opasan. Kao drugo, očusi koji nisu poznavali svoju pastorčad kao malu djecu, imaju manji roditeljski
osjećaj da djeluju zaštitnički i da ne počine rodoskrvnuće. Oni mogu biti u većoj mogućnosti od pravih
očeva da izražavaju neobuzdane seksualne nagone. Kao treće, porodice sa očusima mogu biti jako
neorganizovane.
Ranije navedeni činioci sugerišu da rodoskrvnuće s očuhom može imati dinamiku koja se
razlikuje od one kod koje se rodoskrvnuće vrši sa pravim ocem. Iako muškarac nije pravi otac,
dinamika situacije ima izvjesne sličnosti s rodoskrvnućem u slučaju roditelj – dijete. Takvi odnosi
stvaraju prolazan trokut konflikta i suparništva koje može biti krajnje opasno za povezanost porodice.
Seksualni odnosi stavljaju djecu u odnose s njihovim mnogo starijim pouzdanijim osobama, te na taj
način stavljaju djecu u veliki rizik. U nekim primjerima roditelji sami za sebe imaju osjećaj sukrivice, i
to naročito u situacijama kad su svojom nemarnošću propustili da zaštite dijete.
Rodoskrvnuće između sestre i brata
Ako je išta u rodoskrvnućima neuobičajeno, onda je to odnos između sestre i brata. Smatra se da
je ono i najmanje pokudno, pa se stoga o njemu malo piše i izvještava. Po Barryu (1986.)
rodoskrvnuće između sestre i brata i nije tako traumatično, posebno ako su žrtve iste (ili približno iste)
starosne dobi i ako se za navedeni akt ne sazna. Ako se za akt ipak i dozna, onda tu obično vrijedi
staro pravilo: “Odaj ti mene, pa ću i ja tebe”.
Istraživanja (Barry, 1986.) pokazuju da su najčešća rodoskrvnuća između sestre i brata ona u
kojima dolazi do snošaja između starijeg brata i mlađe sestre. Budući da je sestra nevina, ona tada i
nije svjesna da pri tome griješi. Ako je razlika u godinama veća, akt je traumatičniji i nasilniji. Odlike
rodoskrvnuća između mlađeg brata i starije sestre vrlo su slične onom između sina i majke. Dječak je
nesposoban i nesiguran da stupi u vezu sa ženom. Starija sestra vjeruje da je inferiornija, nezadovoljna
osjeća se ugroženom u sličnim odnosima. Postoji i veći broj homoseksualnog rodoskrvnuća između
braće. Neka istraživanja pokazuju da brat održava seksualne odnose sa bratom tako često kao i sa
sestrama. Utvrđeno je i da sestre također imaju popriličan broj lezbijskih iskustava. Kada su
homoseksualna iskustva nagomilana zajedno sa nekim heteroseksualnim, jasno se vidi da je seksualni
akt među braćom i sestrama uobičajen.
Određena iskustva pokazuju različite vrste prisile i kod dječaka i djevojčica. Upotreba sile nije
ograničena ni kod mlađih ni kod starijih partnera. Određena iskustva u tim odnosima sa braćom i

Mladen Milosavljević

7
sestrama, koji su približno iste dobi, mogu izazvati prisilu i nasilje. Rodoskrvnuće između sestara i
braće ne bi se smjelo romantizirati, kao što se to ponekad navodi u literaturi. Stereotipne, nedužne
seksualne dječije igre također imaju ograničenu primjenjivost. Seksualni odnosi između članova
porodici su mnogo češći nego što bi se to moglo očekivati.
Rodoskrvnuće otac – kći
Sam čin rodoskrvnuća je uvijek razorno i emocionalno potresno iskustvo sa žrtvom.
Emocionalno psihološko djelovanje je dugo vremena veoma prisutan i poznat problem. On može
djelovati na dijete tokom cijelog njegovog  života, uzrokujući različita depresivna stanja, povlačenje,
uživanje alkohola i droge, bijednu i jadnu predstavu o samom sebi, pokušaj ubistva, (pre)slobodno
seksualno ponašanje i homoseksualnost. Rodoskrvnuće zbunjuje dijete koje je napadnuto od ljudi,
koje ono voli, u koje ima povjerenje i o kojima na kraju ovisi. Takvo dijete se osjeća uhvaćenim u
“stupicu”, za razliku od akta silovanja ili napada, jer u ovom prvom slučaju dijete se nema gdje sakriti,
nema doma kuda bi se usudilo da ode. Ono, čak, ne osjeća ni sigurnost u vlastitom domu. Pri aktu
rodoskrvnuća otac malokad upotrebljava fizičku silu ili nasilje. Snažna seksualna prinuda izgrađena je
na relaciji otac – kći. Kćerka je odgojena da sluša svoga oca, jer joj je on u svemu moralni uzor. Osim
navedenih postoje i druge karakteristike koje se često javljaju kod kćerke, a ogledaju se prije svega u
njenoj pasivnosti i poslušnosti, te u njenom ponašanju da se uopšte ne suprotstavlja očevoj želji i
zahtjevu. Istraživanja su zabilježila da incestualni odnosi stvaraju kod kćerke posebno osjećanje
zadovoljstva i čežnje zbog privlačnosti, pažnje i fizičke vjernosti. U nekim drugim slučajevima, žrtva
može ostati povučena zbog straha da će biti kažnjena. Može se čak uplašiti da nije dovoljno
povjerljiva, da će biti pretučena ili protjerana iz kuće. Ona je tada vrlo uplašena jer misli da zbog
takvog odnosa sa ocem može dovesti u pitanje održavanje porodice na okupu. I na kraju, ona može
osjetiti da je za nastalu situaciju jedino ona kriva, ali nikako njen otac. Rodoskrvnuće često
prouzrokuje bol, odvratnost i strah. Žrtva je svjesna da ono što se dogodilo nije dobro. Seksualni akt
sam po sebi može prouzrokovati kako fizički, tako i psihički poremećaj. Rodoskrvnuće često rezultira
djevojčinim neprestanim odlaskom od kuće. Problematično seksualno ponašanje također je
karakteristično za seksualno zloupotrebljenu djecu. Takvo dijete će gotovo uvijek osjećati averziju
prema seksu ili će se pak ponašati razulareno. Po navodima Barrya (1986.) više od 70% incestoznih
veza traje više od jedne godine, a više od 10% njih traje čak više od tri godine. Jedno drugo
istraživanje je pokazalo da je čak 70% takvih veza održavano i više od tri godine. Po mišljenju nekih
autora, kako žrtva incesta postaje starijom, ona samu sebe kažnjava za zločin za koji misli da ga je
izvršila. Ona može izgubiti potpuno povjerenje u sebe i nikada ga više neće povratiti. Kada se jednom
naruše odnosi dijete – roditelji, teško ih je kasnije uspostaviti.

Primjer iz Zenice govori o E.D. (41) radniku, stalno nastanjenom u Zenici, koji je osumnjičen da
je više od šest godina fizički zlostavljao, a više od četiri godine prisiljavao svoju kćerku Đ.D. da sa
njim vrši bludne radnje. Porodična tragedija ove djevojčice počela je kada je ona imala samo 11
godina. Kada je imala 13 godina otac ju je jednostavnop silovao, te nakon toga pune četiri godine
nastavljao seksualno zlostavljati svoju kćer. Porodična drama je završena nezamislivom tragedijom.
Naime, iz navedene «veze» nesretna djevojčic ja u Kantonalnoj bolnici u Zenici rodila dijete.
Otac
Istraživanja pokazuju da je otac sa incestualnim namjerama takva osoba koja je kao dijete bila
seksualno zloupotrijebljena ili je bila očevidac seksualnih odnosa između vlastitog oca sa sestrom.
Njihova osobina je da dom napuštaju još u ranoj mladosti, te nastavljaju život u nesređenim
porodičnim prilikama. Pomankanje autoritativne osobe u liku roditelja tjera ga na to da prezire incest –
tabu, dok mu njegova iskustva govore i naglašeno ističu posebnu vrijednost odnosa roditelj – dijete.
Incestualni očevi su većinom u mladosti bili lišeni svake ljubavi i nježnosti, te se napuštanje njihovih
vlastitih očeva navodi kao prvi uzročni faktor. Jedna od uočenih karakteristika u incestu otac – kći
jeste hronični alkoholizam kod jednog dijela očeva. On je ponekad frustriran i inicira seksualni akt sa
svojom kćerkom zbog nemogućnosti da savlada svoj stres u sredini u kojoj se nalazi. Osjeća da ne

kriminalistična sekcija
8
može živjeti svojim punim životom, a i muškost mu je također dovedena u pitanje. Tako on kroz
incestualni akt uzdiže svoj ego (svoje “ja”) i ističe svoju mušku snagu, superiornost i dominantnost.
Seksualnom vezom sa svojom kćerkom on pokušava naći svoju ljubav, pažnju i toplinu, budući da od
svoje žene nije prihvaćen. Da apsurd bude veći, incestualna veza mu se čini sigurnijom i više mu
odgovara od bračnih obaveza. Incestualni otac je tipično autoritativno dominantan i ulijeva strah i
trepet svojoj porodici.
Otac može zahtijevati da njegova kći dolazi kući odmah nakon završenih školskih obaveza, zatim
joj zabranjuje da se druži sa vršnjakinjama. Ovakav otac često provodi kontrolu pretjeranim
disciplinskim mjerama ili pak specijalnim naklonostima i zaštitom prema žrtvi. Ovakvi očevi postupci
(zaštita) otuđuju kćerku od majke i od braće, koja mogu biti ljubomorna i uočiti kako otac loše utiče
na to dijete, odnosno žrtvu. U situacijama kada se incestuozna veza ipak otkrije, otac gotovo uvijek
poriče svoju krivicu. Vrlo često prekorijeva svoju suprugu i kćerku, ali sebe nikad. Otac sa
incestualnim sklonostima često se prikazuje kao simbiotska ličnost. On ispoljava snažnu nehotičnu
potrebu za prisnošću, želi da bude intiman i povezan s nekim tko će ga podržavati. Ne zna kako bi
postao prisan i odan bez seksualnog osjećaja, ne zna kako bi udovoljio svojim potrebama da pripada
nekome i ima tople odnose na platonski način. Ovakav otac ponekad seksualni odnos koristi kao kanal
za neprijateljstvo, netrpeljivost, stimulaciju, pa i razdraženost.
Prema Barryu (1986.) postoje četiri simbiotske ličnosti: 1) silnik – tiranin; 2) racionalist; 3)
introvert i 4) alkoholičar. Tiranin se prema porodici ponaša jako disciplinirano. Često prijeti fizičkom
silom, zahtijevajući pokornost od svoje kćeri (žrtve). Međutim (iako se čini pomalo neobičnim), ona se
obično pokorava bez upotrebe fizičke sile, jer otac često ima iskrene osjećaje ljubavi i ona je prisiljena
na predaju zbog takve pažnje. Osoba koja bi se mogla ispriječiti između takvog oca i kćerke, plaši
zlostavljača (oca). Takva ljubomora može stvoriti paranoidno ponašanje. Otac tiranin je nepovjerljiv
prema ljudima. Karakteristično je da ga takvo ponašanje udaljava od drugih ljudi i stvara zabrinutost i
zatvorenost pri prisilnim fizičkim osjećajima. Racionalist opravdava rodoskrvnu vezu sa svojom
kćerkom, vjerujući da je to njegov način dokazivanja ljubavi prema njoj. Ovakav otac ima velike,
neispunjene potrebe za toplinom i prisnošću i zbog toga često miješa seks s ljubavlju. Ostali
racionalisti opravdavaju incestuoznu vezu kao seksualno obrazovanje koje oni daju svojim kćerima.
Karakteristično je da se racionalist osjeća krivim zbog ovog delikta i pokušava ublažiti svoju krivicu
razborito glasnim objašnjenjem i opravdanjima za svoje ponašanje. Na taj način se pravi jedna vrsta
samoodbrambenog mehanizma. Introvert je čovjek zatvorene naravi. On se obraća porodici  za sve
potrebe. Vrlo često je odsutan od kuće, najčešće zbog posla. Odlikuje ga rijetko kontaktiranje sa
ljudima. Na svoju kuću i dom gleda kao na “mirnu luku”, koja je uglavnom sagrađena vlastitim
trudom, radom i njegovom karijerom. Odlikuje ga često padanje u depresiju. Ako je njegov odnos sa
suprugom narušen (a seksualni odnosi među njima prekinuti), obraća se svojoj kćerki da bi zadovoljio
svoje seksualne potrebe. Ovakve očeve obično odlikuje nedruštvenost. Incestualni otac – alkoholičar
zavisi od nekoga. On jednostavno želi imati nekoga ko bi se brinuo o njemu. Utjehu traži u alkoholu, i
to koristi kao posredništvo prema ljudima, postaje zatvoren bilo emotivno bilo fizički. Tip oca koji
pije u određenim slučajevima pokušava izbrisati svoje potrebe za ovisnost, a u isto vrijeme obraća se
kćerki da udovolji svoje potrebe. Jasno je da alkohol umanjuje njegovu samokontrolu, da bi kasnije
ublažavao i njegovu krivicu. Istovremeno alkohol umanjuje njegove inhibicije. Nakon seksualnog
snošaja, on za intenzitet krivi alkohol, a ne sebe. Dva važna faktora koja su prisutna u većini slučajeva
rodoskrvnuća otac – kći, imaju za posljedicu stres i krizne situacije. Svaka promjena, dobra ili loša,
koja od osobe zahtijeva pomirenje, odnosno prilagođavanje, stvara novi stres. Veliki stresovi izazivaju
teškoće. Istraživanja su pokazala da ljudi različito reaguju na stresne situacije. Jedan pada u tešku
depresiju, drugi dobija infarkt, treći pokušava tući svoju djecu, četvrti vrši akt rodoskrvnuća. Današnje
prilike stresnih situacija u porodici često su u vezi sa izvršenjem incesta. Drugi važan faktor u
rodoskrvnuću jeste postojeća situacija. Uslovi u kojima otac i kćerka žive sami dugo vremena upravo
su kao stvoreni za vršenje incesta. U porodicima gdje majka često izbiva iz kuće, otac i kći su često
sami i zajedno. Ta okolnost, povezana sa stresom, uzrokuje da otac  traži utočište kod kćeri zbog
onoga što ga u životu tišti. Kćerka, kojoj nedostaje materinska ljubav, okreće se prema ocu zbog
pružanja pažnje i ljubavi. Poneke majke stvoriće si namjerno priliku da rade noću ili da u društvo
odlaze noću (što opet pogoduje nastanku ovakve situacije).

Mladen Milosavljević

9
Neka istraživanja, kada govore o počiniocu seksualnog nasilja iz kruga porodice (gdje navode
oca, ujaka ili starijeg brata), navode da on raspolaže autoritetom nad djetetom, a ono je naučilo da ih
sluša.
Kćerka
Jasno je da ličnost kćerke ima jednu od značajnih uloga u incestuoznim odnosima otac – kći.
Tipična kćerka s incestualnim sklonostima ima slabu vezu s majkom ili je uopšte nema. Ona se čak
osjeća odbačenom od svoje majke. Ima osjećaj manje vrijednosti. Osjeća se neprivlačnom,
nezadovoljnom, nevoljenom i zapostavljenom. Kćer traži ljubav i pažnju, ali je ne nalazi. Teško nalazi
i prijatelje, jer se plaši da je neće prihvatiti. Ako otac prema njoj ispoljava seksualne želje, ona shvaća
da može imati posebne privilegije stupajući s njim u seksualne odnose. Ona primjećuje očevu
frustriranost i manjkavost seksualnih odnosa sa njenom majkom. Kćeri zamjenjuju majku kao
seksualnog partnera, kako bi spasile porodicu od raspadanja i zadovoljavaju svoje potrebe koliko god
više mogu. Kada se majka i otac međusobno tuku, kćerka pokušava smiriti oca, nudeći mu seksualnu
vezu. Ona sebe smatra očevim spasiteljem, osjećajući da je on nesretan ili mu je potreban neko ko će
ga njegovati, ugađati i voljeti. Postoje dva tipa kćeri koje se upuštaju u seksualne odnose: 1) tip Lolite
– zavodnice i 2) tip koji se nasilnički ponaša u prihvaćanju seksualnih odnosa. Savremene teorije o
zlostavljanju i djeci su i one o Loliti, varavoj, čarobnoj zavodnici, ženi – djetetu, koja se upušta u
zavođenje starijih muškaraca. To dotičnog muškarca oslobađa krivice kojom je bio stavljen u
iskušenje, a nakon toga traži oproštaj za takav akt. Mjerodavne ustanove se obično i ne slažu sa
ispravnošću teorije nezavođenja. Mnogo češće “da” nego “ne” kći udovoljava fizičkoj sili i psihičkoj
prinudi. Mnoga od te djece odrastaju vjerujući da je njihov otac čaroban heroj koji porodicu drži na
okupu. U takvoj atmosferi pravo sredstvo zastrašivanja, koje dolazi sa tabuom, zapravo i ne postoji.
Tako terorisane žene i odrastu vjerujući kako su bespomoćne. Postoji saznanje o tome da su stvari
mnogo drugačije nego što izgledaju. Kritički faktor prisutnosti je strah.
Veoma je važno istači činjenicu kada kći preuzima ulogu majke. Zapravo, u slučaju incestuoznog
odnosa, otac – kći, u kojem majke ne poduzimaju ništa i drže se po strani, može se dogoditi da dio
njenih majčinskih baveza padne na teret kćeri, koja tada preuzima dodatnu obavezu: držanje porodice
na okupu. Iz ove situacije proizilazi još jedna moguća komplikacija. Naime, ova osobna obaveza može
ograničiti saradnju s policijom.
Dakako postoje i kćerke koje ne spadaju u ovu kategoriju, već se radi o posve normalnim
osobama koje su na čin incesta jednostavnu prisiljene.
Kada se govori o ovakvim situacijama ne treba smetnuti s uma faktor bespomoćnosti.  Ako je
počinilac seksualnog zlostavljanja jedan od roditelja (što u incestu svakako jest), dijete smatra da se
nikome drugom ne može obratiti, da nema izlaza. Ono zatomljuje svoja osjećanja, koja nakon nekog
vremena smatra sasvim normalnim. Dakako, u svemu ovome važna je uloga i ponašanje majke.
Majka
Majka predstavlja vrlo zagonetnu figuru u incestualnim odnosima otac – kćerka. Često je tihi
partner, koji svjesno ili nesvjesno prihvaća takve odnose. Neke analize su pokazale da postoje tri tipa
majke žrtve incesta. Najčešći je tihi, pasivni tip, koji svoju ulogu zamjenjuje s kćerima. Takva majka
je najčešće nesposobna da ima prisne odnose sa svojom porodicom. Kćerka preuzima odgovornost u
porodici za emocionalne i sve ostale potrebe. Sav teret obaveze sa majke prelazi na kćerku, pa nakon
toga odmah slijede i seksualne veze s ocem. Majka je uključena u taj “prenos” obaveza, ignorišući ih
ili ih suptilno zagovarajući. Kćerka se osjeća iznevjerenom majčinim ponašanjem (propustom,
neuspjehom ili popuštanjem) oko preuzimanja svoje obaveze i njenom nespretnošću da vjeruje više
suprugu negoli kćeri. Drugi tip je majka koja je aktivno uključena u stimulisanje incestuoznog odnosa
otac – kći. Ovakav tip majke je obično poremećen ili duševno bolestan. Ona je veoma zavisna i vezana
za svoju kćer i supruga. Postaje svjesna činjenice da je kći zamjenjuje i to joj zamjera. Kako njene
zamjerke rastu, pronalazi načine i sredstva za kažnjavanje i ponižavanje svoje kćeri. Tu se često
dešavaju incidenti, gdje je majka očevidac kako otac siluje svoju (njihovu) kćer. Treći tip, koji je vrlo
čest, je majka energična osoba koja je finansijski nezavisna od muža. Ovakva žena svoje obaveze

kriminalistična sekcija
10
shvaća ozbiljno. Kada se incestualna veza otkrije, ona ne oklijeva da napusti supruga, a ipak nalazi
način da zaštiti kćer. Tipična majka, koja primijeti seksualne odnose između svoga supruga i kćeri,
nalazi se u dilemi da li pristati uz muža ili kćer. Ona se u tom slučaju osjeća nezrelom, nepoželjnom i
krivom. Svoj bijes često iskazuje na kćeri. Majčino poimanje incesta obično se temelji na želji da
porodicu održi na okupu ili je pak finansijski ili emocionalno ovisna o svom suprugu. U većini
slučajeva ona je pasivna žena uz dominirajućeg supruga, pa je nesposobna da štiti svoju djecu. Njena
nesposobnost da zaštiti svoju kćer, jednostavno je rezultat odsustva iz porodice zbog zaposlenosti,
razvoda, bolesti ili smrti. Ona čak za svoga supruga nalazi opravdanje, kao što je npr. opijanje, ili
jednostavno gubitak kontrole. Majčine reakcije mogu biti odlučujući faktor u cjelokupnom
psihološkom oštećenju prouzrokovanom kod djece. Nažalost, takva reakcija je jedan vid izraza
neprijateljstva, odnosno netrpeljivosti.
Rodoskrvnuće otac – sin
U ovakvoj incestualnoj vezi vrši se homoseksualni akt. Sin je odgajan da mrzi oca. Tako se i
razvija, pa mrzi i sam sebe. On gubi osjećaj za muškost i samopoštovanje.
Incest majka – sin
Ovakva veza između majke i sina nije tako česta. U velikoj većini slučajeva otac više nije glavni
skrbnik u porodici, jer često izbiva iz kuće. Njegovu suprugu zbog toga sve navodi na to da traži
sigurnog seksualnog partnera – svog sina. Ona ga tada zavodi, manevriše sa njim, dovodeći ga u ulogu
otac – sin. Iako shvaća da je incestualna veza pogrešna, njene vlastite emocije su jače od njenog
razuma. Takva žena ima veliki osjećaj krivice, shvaćajući pri tome da je njena veza specijalna vrsta
ljubavi.
Ima li nekih specifikuma (koji dobrim dijelom potvrđuju ranije iznesene tvrdnje), slučajeva koje
po nekom osnovu treba izdvojiti? Svakako da ima, te u tom smislu navodimo pismo jedne majke koja
traži pomoć istovremeno priznajući svoju tragediju i bezumlje koje je prati. Ovo će istovremeno biti i
potvrda proklamovane teze da seksualni zlostavljaći nisu samo muškarci. Majka piše:
«Tridesetdevetogodišnjakinja sam, jedanaest godina rastavljena,  a već više od godinu dana
održavam redovne odnose sa svojim, sada osamnaestogodišnjim sinom. Kako se to dogodilo?
Prije godinu i pol, zapazila sam da moj jedinac, inteligentan i pomalo povučen dječak, tone u
duboku depresiju. Zabrinula sam se i pokušala ga privoljeti da mi se povjeri. Inače osobito privržen i
otvoren prema meni jedva mi je nekako priznao kako je zatajio u više pokušaja da prvi put u životu
obljubi vršnjakinju i kako život za nj nema smisla od kako se uvjerio u svoju impotenciju. Pokušavala
sam ga ohrabriti. Uzalud! Odvela sam ga na psihoterapiju tri četiri mjeseca, uzalud. Njegovo stanje
postajalo je sve teže. Uplašila sam se da nešto ne učini sebi. Tada sam, nakon dugog premišljanja,
odlučila da stvar uzmem u svoje ruke. Ukratko, naumila sam ga navesti na to da se na meni uvjeri
kako nije impotentan. Iznenadio se, ali se nije opirao. Dalje je išlo lakše nego što sam se  nadala. Već
nakon nekoliko pokušaja nestale su smetnje pri erekciji i ejakulaciji, doživljavao je normalan
orgazam. Bio je izliječen!
Bila sam sretna što sam mu pomogla. Smatrala sam prirodnim što je idućih dana pokazao
neutuživu žeđ za mnom.
Očekivala sam da će ona jenjati i da će uskoro naći partnericu među vršnjakinjama. To sam mu i
otvoreno rekla. Odlučno je odgovorio da to ne može ni zamisliti i da ne treba drugu od mene. Uporno
je odbijao pokušaje da ga, ne povređujući njegovu tek razbuđenu muškost, odvojim od sebe. Što sam
mogla učiniti? Popustila sam u nadi da je njegova opijenost mojom zrelom ženskošću ipak
privremena. Nakon nekoliko mjesci spoznala sam kako sam se prevarila. Pokazalo se da se stvar,
mimo mog očekivanja, razvila u trajnu duboku  muškaračku potrebu za mnom kao ženom.
Slično se dogodilo i sa mnom. Ispočetka zaokupljena posve majčinski za njegovo dobro, ubrzo
sam osjetila kako se budi moja neizživljena ženstvenost. Pošto sam mu se u početku davala samo kao
brižna majka, počela sam ga sve više doživljavati kao muškarca i zaljubila sam se u svog sina strašću
zrele žene, svjesne svojih intimnih potreba.

Mladen Milosavljević

11
Kamo to vodi? Pokušavam ne misliti na to, ali moram – u noćima dok on zadovoljno drijema uza
me. I još nešto: sve češće hvatam sebe u pomisli koju se ne usuđujem priznati sebi: otkrivam kako
intimno želim ostati trudna s vlastitim sinom. A jednom  će se i to dogoditi, jer ne upotrebljavam
nikakva zaštitna sredstva. Nešto me tjera da se igram vatrom. Što ako se zaista dogodi to? Pobaciti?
Roditi? Otići nekamo gdje nas nitko ne poznaje i živjeti ondje utroje sa zabranjenom ljubavi? Što da
radim? Pitam vas to zbog sreće svoga sina!»

Pismo ove incestuozne majke govori o mnogostrukim zamkama, te višesložnosti problema u
relaciji incesta majka – sin. Namjena ovog rada ne dozvoljava nam da objašnjavamo uzroke,
posljedice, mnoge specifičnosti seksualnog nasilja nad djecom, već nas vodi jednom više pokaznom
primjeru objašnjavanja složenosti ovog ljudskog prokletstva.
Incest majka – kćerka
Iako je incest majka – kćerka dosta rijedak, ipak se dešava. Žene koje vrše takav akt obično su
poremećene, jer na takav odnos sa kćeri gledaju kao na produžetak sebe same. O sebi samima one ne
misle kao o ličnostima.
Psihički i emocionalni efekti
U slučajevima kad dolazi do pretpubertetskog seksualnog snošaja, zdravstvene posljedice
odraziće se na djeci. U takve posljedice najčešće se ubrajaju rektalne raspukline, razderana vagina,
smrt od gušenja, gonoreja, angina, venerične bolesti i trudnoća. Komplikacije kod poroda dostižu čak
50% i to kod predtinejdžerskih majki, prouzrokujući na taj način cijelog života fizičko-psihološki
strah. Istraživanja su pokazala da u mnogim slučajevima do sada, incestualne veze nisu otkrivene kod
nekoga ko nije član porodice, a to nije ni objavljeno. Kada pak javnost sazna o incestu, kći obično
odlazi od kuće.
Istraživanja su pokazala da takvo dijete može samo sebe kažnjavati time da se odaje uživanju
droga, slobodnom seksualnom ponašanju  i besposličarenju. Jedno takvo istraživanje je dokazalo da je
od 500 slučajeva maloljetnih uživalaca droge, njih više od 70% bilo izloženo seksualnim
zloupotrebama u porodici. Drugo je pak istraživanje utvrdilo da se je 75% djevojčica pubertetske dobi
odalo prostituciji, a sve su one ranije bile žrtve incesta.
Većina naučnika se slaže da emocionalni uticaj incesta može imati dalekosežne posljedice. U
nekim situacijama se psihološki učinioci incesta ne mogu odmah primijetiti. Žrtva može i odrasti prije
nego što osjeti posljedice incesta. Kao odrasla osoba žena može imati teškoća da se prilagodi bračnom
životu, bez obzira na to koliko joj strpljenja i razumijevanja njen suprug pokazuje. Jednostavno, ožiljci
od incesta sprečavaju je bilo u ljubavi bilo u mržnji prema ljudima. Ako je sama, žrtva može imati
problema u odnosu sa muškarcima. U nekim slučajevima ona postaje sadist – mazohist, a sve se to
javlja kao rezultat njene potrebe da se okomi na nekoga, da se osvećuje, a kod nje se pojavljuje i želja
da nekoga kažnjava.
Emocije seksualno iskorištene djece
Djeca koja su bila seksualno iskorištavana pokazuju mnoštvo različitih emocija: 1) strah (od
izvršioca, od uzrokovanja nevolja, od gubitka odraslih osoba koje su im važne, od toga da će biti
odvedena iz roditeljskog doma pa do toga da su različita); 2)ljutnju (prema izvršiocu, prema drugim
odraslim osobama koje ga okružuju, a nisu ih zaštitili, prema sebi – jer osjećaju da su oni uzrok
nevolje); 3) usamljenost (smatraju da nešto nije u redu s njima, osjećaju se usamljeni u svom iskustvu,
imaju problema s pričanjem o spolnom iskorištavanju); 4) tugu (osjećaju da im je nešto oduzeto, kao
da su izgubili dio sebe, kao da prebrzo odrastaju, kao da su izdani od nekoga kome su vjerovali); 5)
krivicu (jer nisu bili u stanju zaustaviti nedjelo, vjeruju da su pristali na spolno iskorištavanje, osjećaju
krivicu jer su nekom povjerili svoju tajnu, ili pak osjećaju krivicu zbog toga što čuvaju svoju tajnu); 6)
stid (što su bili uključeni u takvo iskustvo, što je njihovo tjelo reagiralo na zlostavljanje); 7) konfuziju

kriminalistična sekcija
12
(jer možda još uvijek vole izvršioca – pogotovo ako je on njihov otac, brat, djed; osjećaju se konfuzno
zato što se njihovi osjećaji stalno mijenjaju).
Na ovom mjestu smatram primjerenim istači podatak da je u postupku saslušavanje spolno
iskorištenog djeteta potrebno uložiti mnogo znanja, vremena, ljubavi i pažnje. Znanstveno je dokazano
da dijete od 4 godine i starije može relativno lako opisati seksualni kontakt sa starijom osobom. U
nekim drugim slučajevima, kada se radi o mlađoj djeci koja daju neodređene i nejasne izjave ili kod
ozbiljno istraumatiziaren djece, utvrđivanje činjenica spolne iskorištenosti može biti krajnje
problematično.
Stručnjaci se slažu kako se najčešće o spolnom iskorištavanju djece dozna od njih na indirektan
način, kroz dječije crteže (značajni su rezultati dr.sc. Flander koja na jednom mjestu ističe slučaj
spolno iskorištavanih malih djevojčica koje su uvijek crtale svoje tate s ogromnim falusom), igre s
lutkama i slično.
REZULTATI ISTRAŽIVANJA
Pitanja (postavljena učenicima trećeg razreda srednje škole u Federaciji Bosne i Hercegovine):

1. Da li znate šta je incest?
2. Da li su vam roditelji govorili o seksualnosti?
3. Da li ste zadovoljni kvalitetom informacija koje u školi, od nastavnika, dobijate o
seksualnosti?

PITANJE BROJ
BROJ TEST.
UČENIKA
ODGOVOR - DA
ODGOVOR – NE
                1.
              90
              89
                 1
                2.
              90
              87
                 3
                3.
              90
               -
                90

Pitanja (postavljena građanima u Federaciji Bosne i Hercegovine):

1. Da li ste zadovoljni kaznenom politikom za seksualne delikte?
2. Da li ste zadovoljni mjerema koje država preduzima u borbi protiv seksualnog
zlostavljanja djece?
3. Da li biste se lično angažovali na rješenju ovog problema?

PITANJE BROJ
BROJ TEST.
GRAĐANA
ODGOVOR - DA
ODGOVOR – NE
              1.
                80
                 4
               76
              2.
                80
                 7
               73
              3.
                80
                 6
               74

Iz površne analize navedenih istraživanja moguće je izvesti veoma jasne, ali i zabrinjavajuće
zaključke:

1. Mlada generacija je totalno neinformisana o seksualnosti i seksualnom zlostavljanju djece,
2. Građanstvo je totalno nezadovoljno zakonskom regulativom u oblasti seksualnih delikata,
3. Građanstvo nije zadovoljno mjerama koje poduzima država u borbi protiv seksualnog
zlostavljanja djece.
4. Građanstvo nije spremno za lično angažovanje u rješavanju navedenog problema.

Na osnovu ovih pokazatelja moguće je veoma precizno definirati pravce djelovanja u borbi protiv
seksualnog zlostavljanja djece.

Mladen Milosavljević

13
Osnovne karakteristike incesta
Nakon mnoštva provedenih analiza, niza primjera, sučeljavanja mišljenja različitih znanstvenika,
te upoređujući navedena stajališta sa vlastitim iskustvima i analizama kao osnovne karakteristike
incesta ističem slijedeće:

!
Incest je jedna od tabu tema svakodnevnog življenja,
!
Uvažavajući aktuelnu situaciju incest će još dugo biti tabu tema na ovim prostorima,
!
Incest je znatno raširenija pojava nego što se misli,
!
Dominantno najčešći izvršilac incesta je otac,
!
Generalno posmatrano roditelju s incestuoznim namjerama nedostaje impuls kontrole,
!
Ovo pomankanje kontrole često je kombinovano s duševnom nestabilnošću,
!
Česti očev incestuozni nasrtaj posljedica je krize srednje starosne dobi,
!
Nešto češći izvršioci incesta su očevi iz manjih sredina,
!
Posljedice incesta po žrtvu su izuzetno velike i različite,
!
Rana seksualna zloupotreba nametnuta djeci može djelovati destruktivno na njihov razvoj,
!
Takva djeca mogu češće u kasnijem periodu postati ovisnici o drogama, odavati se prostituciji
ili drugim lošim načinima života, što je sve posljedica upravo takvih zloupotreba (ova djeca
zapadaju i u različita depresivna stanja, uživaju alkohol, imaju jadnu i bijednu predstavu o
samom sebi, imaju preslobodno se ksualno ponašanje, ponekad su tu i slučajevi pokušaja
ubistva),
!
Djeca koja su bila seksualno iskorištavana pokazuju mnoštvo različitih emocija: 1) strah  2)
ljutnju 3) usamljenost 4) tugu 5) krivicu 6) stid 7) konfuziju.
!
Po mišljenju nekih znanstvenika (npr. Frojd) rodoskrvnuće ima za posljedicu neuroze u
kasnijem životu (mnoga od te seksualno zlostavljene djece, kad odrastu, zlostavljaće vlastitu
djecu),
!
Jedna od osnovnih karakteristika incesta je njihova dugotrajnost, koja u večini slučajeva ima
višegodišnje trajanje,
!
Početak incesta vezan je za najranije uzraste žrtvi, gdje se donja granica spušta sve niže
(zabilježeni slučajevi starosti žrtve od oko četiri godine),
!
U seksualnom nasilju nad vlastitom djecom ponekad se počinje sa različitim formama
seksualnog zlostavljanja, da bi se kasnije prešlo na klasičan seksualni odnos (u formi
silovanja),
!
Incest se češće dešava u porodicama u kojim otac (izvršilac) nema skladan seksualni život sa
suprugom,
!
Neka istraživanja su pokazala da su pastorčad češće izložena rodoskrvnuću i to iz više razloga
(tabu rodoskrvnuća između dvaju partnera koji nisu u krvnom srodstvu može biti manje
opasan; očusi koji nisu poznavali svoju pastorčad kao malu djecu, imaju manji roditeljski
osjećaj da djeluju zaštitnički i da ne počine rodoskrvnuće, te porodice sa očusima mogu biti
jako neorganizovane),
!
Jedan od uzroka incesta jeste i odsutnost majke iz porodice po bilo kom osnovu (smrt,
dugotrajno odsustvo zbog posla, liječenja itd.),
!
Incest je češći kod lošije situiranih porodica (što svakako ne znači da ga kod onih imučnijih
nema),
!
Počinioci incesta često su na nižem stepenu školovanja, ili nešto nižem intelektualnom nivou
(svakako ne neuračunljivi, ili idioti, glupani itd.), što ne isključuje one sa visokom školskom
spremom,
!
Rodoskrvnuće se općenito događa u porodici gdje postoje mnogostruki problemi,
!
U takvim porodicama članovi porodice često su izolovani jedan od drugog, pa vlada veća
usamljenost i neprijateljstvo prije nego što dođe do samog akta incesta,
!
Tipična porodica u kojoj se vrši rodoskrvnuće je izuzetno nesređena,
!
Mjesto izvršenja incesta je u večini poznat prostor (stan, kuća u kojoj porodica živi),
!
Skoro redovna pojava je da počinilac (otac) prijetnjom (pa čak i prijetnjom fizičke likvidacije
nje ili njoj drage osobe) žrtvi održava dugotrajnost veze,
!
Incestuozni otac je tipično autoritativno dominantan i ulijeva strah i trepet svojoj porodici,

kriminalistična sekcija
14
!
Kao dominantna žrtva incesta pojavljuje se žensko dijete (kći),
!
Najčešći vid incesta jeste: otac – kći,
!
Kao kategorije incesta moguće je izdvojiti: rodoskrvnuće sa očuhom, rodoskrvnuće između
sestre i brata, rodoskrvnuće otac – kći, rodoskrvnuće otac – sin, incest majka – sin, incest
majka – kći,
!
Nisu rijetki slučajevi da iz takvog odnosa žrtve rađaju djecu,
!
I kada odluče prijaviti incest žrtvama se obično ne vjeruje,
!
Nisu rijetke situacije da se incest sa jedne kćerke prenosi na drugu, treću (primjer sa
Trešnjevke govori o ocu koji je deflorisao svih pet svojih kćeri),
!
Historijsko postojanje incesta datira u davnu prošlost (i neodvojivo je vezano za vremena kada
je za neke sredine bilo normalno da kćeri moraju prvi put imati seksualni odnos s vlastitim
ocem, jer u protivnom ne bi mogle biti udate. To doba karakterišu shvatanja da djevojka koja
nije prvi put spavala sa svojim ocem nije dobra i nije iz dobre kuće, te ne bi mogla pronaći
muža.),
!
Rodoskrvnuće između sestre i brata i nije tako traumatično, posebno ako su žrtve iste (ili
približno iste) starosne dobi, te ako se za navedeni akt ne sazna,
!
Istraživanja pokazuju da su najčešća rodoskrvnuća između sestre i brata ona u kojima dolazi
do snošaja između starijeg brata i mlađe sestre,
!
Rodoskrvnuće zbunjuje dijete koje je napadnuto od ljudi, koje ono voli, u koje ima povjerenje
i o kojima na kraju ovisi.
!
Pri aktu rodoskrvnuća otac malokad upotrebljava fizičku silu ili nasilje (skloniji je verbalnim
prijetnjama),
!
Tipična kćerka s incestualnim sklonostima ima slabu vezu s majkom ili je uopšte nema.
!
Ponekad je majka svjesna postojanja incesta u porodici, ali svjesno ga prešučuje iz razno
raznih ovisničkih razloga (nema vlastita sredstva za izdržavanje, nema vlastiti stan itd.),
!
U incestuoznim vezama uloga majke je specifična i različita, te se u tom smislu razlikuje i
nekoliko tipova majke,
!
U analizi uzroka incesta ne trebaju se zanemariti: historijski razvoj čovjeka, soc.kulturni
činioci, blaga i neadekvatna kaznena politika, prosvječenost čovjeka, katastrofalno stanje
porodice, neadekvatne reakcije društva, sunovrat svih moralnih vrijednosti, neodgovarajući
odgojno-obrazovni sistem, zanemarivanje svih pozitivnih tradicionalnih vrijednosti itd.,
!
Samo izuzetno mali broj slučajeva iz sfere incesta prijavi se nadležnim organima,
!
Procesuiranje navedenih slučajeva je vrlo teško i komplikovano,
!
Ovakvim predmetima je potrebno dati apsolutni prioritet i okončavati ih u što je moguće
kraćem roku uz maksimalno uvažavanje ličnosti žrtve,
!
Prevencija u vezi sa incestom faktički i ne postoji…

Šta reći za kraj? Incest, kao jedan od oblika seksualnog nasilja nad djecom, svojevrstan je
fenomen u životu današnjeg (i ne samo današnjeg) čovjeka. Pataologija ljudskog uma, kao i niz drugih
detalja vezanih za objašnjenje incesta još dugo će u sebi nosisti elemente mističnosti, tajnovitosti,
ponekog neobjašnjenog detalja, a kod ljudi sa naših prostora još dugo će biti tabu tema. I dok god
budemo svjesno proizvodili tabu teme, nikada nećemo izaći iz začaranog kruga i pronaći odgovarajuća
rješenja i objašnjenja za ovu i slične pojave, svojstvene samo čovjeku. Pitanja: kako i zašto (sa
jedinstvenim stajalištem večine znanstvenika), još dugo će biti bez odgovora, te će primjer iz Hrvatske
(sa Trešnjevke) gdje je otac deflorisao svih pet svojih kćeri, svoja objašnjenja tražiti neki drugi put u
neka druga (bolja) vremena.
U ovom radu govoreno je samo o nekim aspektima incesta, a ograničenost prostora rada,
onemogučila je šira razmatranja.

Mladen Milosavljević

15
LITERATURA
1. Abel, G. G. et Al. (1977): The components of rapists sexual arousal. Archives of general
Psychiatry. 34: 385-903.
2. Abel, G. G., et Al. (1981): Identifying dangerous child molestres. In R. B. Stuart (Ed.): Violent
behavior: Social learning approaches to prediction, management and tretment (pp. 116-137). New
York: Brunner – Mazel.
3. Abel, G. G., Blanchard, E., Barlow, D. (1981): Measurement of sexual arousal in several
paraphilias: The effects of stimulus modality, instructional set and stimulus conten. Behavior
research and Therapy. 19:25-33.
4. Adler, A. (1964a): Problems of neurosis. New York: Harper and Row.
5. Adler, A. (1964b): Social interest: A shallenge to mankind. New York: Capricorn Rooks.
6. Anderson, W. P., Kunle, J. T., and Rich, B. (1976): Sex offenders Thre personality types. Journal
of Criminal Psychology. 35:671-676.
7. Barry, R. (1986.): Rodoskrvnuće – posljednji tabu, Priručnik za stručno osposobljavanje radnika
unutarnjih poslova, MUP Republike Hrvatske, Zagreb.
8. Bataja, Ž. (1980.): Erotizam, BIGZ, Beograd.
9. Bette, L. Bottoms, Gail, S. Goodman. Međunarodno stajalište o zlostavljanju djeteta i svjedočenju
djece. SAGE Publications, Thousand Oakes, London, New Delhi.
10.
Bovoar, S. (1982.): Drugi pol, II, BIGZ, Beograd.
11.
Briere, J. N. (1992): Child Abuse Trauma, Sage Publications, London.
12.
Brier, J., Berliner, L., Jenny C., Reid, T. (1996) The APSAC Handbook on Child Maltreatment,
Sage Publications, London.
13.
Buljan, - Flander, G. (2000): Zlostavljanje djece, Potpora udruga za pomoć djeci i obiteljima,
Zagreb.
14.
Criminal Investigation of Child Sexual Abuse (1997): U.S. Department of Justice, Washington DC.
15.
Deblinger, E., Hefflin, A. (1996): Sexually abused Children and their Nonffending Parents, Sage
Publications, London.
16.
English, D. J. (1998): The Extent and Consequences of Child Maltreatment, The Future of
Children, Vol. 8, No. 1.
17.
Evans, R. (1987.): Graditelji psihologije, Nolit, Beograd.
18.
Frojd, S. (1969.): Uvod u psihoanalizu, Matica srpska, Novi Sad.
19.
Fuko, M. (1982.): Istorija seksualnosti, Prosveta, Beograd.
20.
Gray, J., Nielsen D. R., Wood, L. E., Andersen, :, Dolce, K. “Academic Progress of Children who
Attended a Preschool for Abused Children: a follow – up of the Keepsafe Project.”
21.
Harnischmacher, R., Muther, J. (1988): das sexuell missbrauchte Kind, Kriminalistik 3,
Heidelberg, str. 151 – 155.
22.
Hembreg Kign Tl., C. Budiford Mc Neil (1995): Parent – child interaction therapy, CCP Library,
New York.
23.
Holmes, R., Holmes, S. (1997.): Pedofilija i psihološko profiliranje, Izbor članaka iz stranih
časopisa, MUP Republike Hrvatske, Zagreb.
24.
Idrizović, M., Jesenković, A., Knor, V. (1989.): Rječnik stranih riječi, Književna zajednica
Drugari, Sarajevo.
25.
Interviewing Child Witnesses and Victims of Sexual Abuse, NCJ 161623.
26.
J. Child Abuse and Neglect, vol. 24. N 1, 2000, 25: 33.
27.
Jaković – Lozić, D. (1999): Spolno iskorištavanje djece kao oblik zlorabe roditeljskih dužnosti i
prava i kao kazneno djelo, Zbornik radova Pravnog fakulteta u Splitu, God. 36, broj 3-4 (55-56) str.
527-553.
28.
Kanon Leke Dukađinija, Stvarnost, Zagreb, 1986.
29.
Kostelny K., J. Gabbarino, N. Dubrow (1991): No place to be child, Levingston books, Toronto
30.
Kostić, A. (1968.): Osnovi medicinske seksologije, Medicinska knjiga; Beograd – Zagreb.
31.
Kron, L. (1992): Seksualno nasilje – psihološka studija, ITGP “Prometej” i Institut za kriminološka
i sociološka istraživanja, Beograd.

kriminalistična sekcija
16
32.
Kronja, T. (1981.): Psihopatologija seksualnog života, u: Ljubav, seks, porodica, Sloboda -
Beograd, Dnevnik - Novi Sad.
33.
Kulenović, M. (1986.): Metapsihologija nastranosti osobitosti, Naprijed, Zagreb.
34.
Lewis M. (1991): Child and adolescent psychiatry a compremesive text book, Williams – Wilkins.
35.
Macfarlane, K., Waterman, J. (1986) Sexual Abuse of young Children, The Guilford Press,
London.
36.
Milosavljević, M. (1999.): Seksualno zlostavljanje djece, Forum demokratske alternative BiH,
Sarajevo.
37.
Milosavljević, M. (2000): Seksualno nasilje nad djecom, UG “Obrazovanje gradi BiH”, Sarajevo.
38.
Moren, E. (1981.): Čovjek i smrt, BIGZ, Beograd.
39.
Myers, J. E. B. Djeca kao svjedoci. University of Pacific sacramento in Press.
40.
Nil, A. (1979.): Slobodna djeca Samerhila, BIGZ, Beograd.
41.
Pejčinović, R. (1990): Zapuštanje i zlostavljanje djece. Socijalna zaštita. 28 – 29. Zagreb.
42.
Peled, E., Jaffe, P. G., Edleson, J. L. (1995): Ending the Cycle of Violence, Sage Publications,
London.
43.
Prema: Nauka o spolnosti, Interpres, Beograd, (1971.).
44.
Renfrew J. W. (1997): Aggresion and its causes, Oxford universeti pres.
45.
Singer, M. (1994.): Seksualno zlostavljanje mladih, Kriminologija, Nakladni zavod Globus,
Zagreb.
46.
Stojanović, J. (1988.): Silovanje djece, Silovanje, Univerzitetska riječ, Nikšić.
47.
Toh, H. (1978.): Nasilnici, Prosveta, Beograd.
O AUTORU
Mladen Milosavljević je doktor bioloških nauka (smjer forenzičke – kriminalističke biologije) i
zaposlen je u Federalnom ministarstvu unutrašnjih poslova BiH na mjestu načelnika Centra za
kriminalističku tehniku. Do sada je objavio pet knjiga, 16 znanstvenih i preko 60 stručno –
publicističkih radova iz različitih oblasti kriminaliteta. Oblasti njegovog interesovanja su:
kriminalistička tehnika, nove tehnologije, seksualno zlostavljanje djece, zloupotreba droga itd.


Organizaciono i funkcionalno prilagođavanje obavještajnih službi savremenim sigurnosnim izazovima

4. SLOVENSKI DNEVI VARSTVOSLOVJA
© 2003 Visoka policijsko-varnostna šola, Ljubljana
1
ORGANIZACIONO I FUNKCIONALNO PRILAGOĐAVANJE
OBAVJEŠTAJNIH SLUŽBI SAVREMENIM SIGURNOSNIM IZAZOVIMA
Ramo Masleša

U članku će biti prezentirani problemi organizacino-funkcionalnog prilagođavanja obavještajnih
službi savremenim demokratskim procesima. Apostrofirano je stanje ove problematike u državama u
tranziciji sa posebnim osvrtom na Bosnu i Hercegovinu. U tom smislu, posebno će biti dat akcenat na proces
tranzicije obavještajnih službi i probleme koji se javljaju u pogledu orjentacije na sigurnosne izazove,
odnosno redefiniranje obavještajne filozofije i prakse savremenoj sigurnosnoj zbilji u Bosni i Hercegovuni,
sa svim porteškoćama koje se javljaju kao rezultat ranijeg političkog uređenja te ratnih prilika na ovim
prostorima.
1   UVODNE NAPOMENE
U cilju naučnog prezentiranja fundamentalnih odrednica organizaciono-funkcionalnog
prilagođavanja obavještajnih službi, nužno implicira nekoliko relevantnih napomena koje se odnose na
dermokratsko-sigurnosne premise koje su od ključnog značaja za razvoj svakog savremenog
demokratskog društva. U tom smislu treba naznačiti i shvatiti da je sigurnost osnovna funkcija svake
države, s obzirom da bez odgovarajućeg nivoa sigurnosti ne možemo govoriti o demokratskoj
vladavini niti o stabilnosti društva u cjelini. Također ne možemo govoriti o pravnom poretku bez
demokratije i sistema ljudskih prava, sloboda niti o sigurnosnoj stabilnosti bez odgovarajuće
oblikovanih institucija koje je štite. Prema tome, sigurnost je uvjet potreba i cilj svake društvene
zajednice. Međutim, nema organiziranog društva bez unutrašnjih konfliktnih situacija u raznim
segmentima, pa je i razumljivo potrebno reagiranje društva, kako bi se ostvario potreban nivo zaštite i
sigurnosti, što se jedino može postići blagovremenim eliminiranjem svih onih tendencija koje bi
dovele u pitanje funkcioniranje pojedinih podsistema u društvu. Svaka država kao nosilac sigurnosne
funkcije u društvu, pored sigurnosne kreira i atmosferu političke tolerancije, kulture razumjevanja s
posebnim akcentom na svoju odgvornost pred građanstvom. Svaki građanin cijeni vrijednost i značaj
društva u onoj mjeri u kojoj mu pravni poredak osigurava egistencijalne uvjete za skladan i civiliziran
život.
Bez dosljednog poštivanja ustava i zakona, vladavine prava, ograničenja državne vlasti, uz
demokratsku kontrolu legitimne državne moći, te sprečavanje njene zloupotrebe, kao i potrebne zaštite
prava na život, slobodu, vlasništvo, jednakost životnih prilika i ostvarenja ličnog dostojanstva, nema
poželjnog nivoa sigurnosti, niti osnovnih prava i sloboda građana, a niti ambijentalnog demokratskog
prostora za funkcioniranje demokratskih institucija. Dakle, da bi jedno društvo izgradilo opće
civilizacijske sigurnosne sadržaje, ono mora izgraditi optimalnu ravnotežu između sigurnosti i
slobode. Na tom putu stoje brojni izazovi i razni oblici destrukcije koji dovode do konflikata i
sigurnosne turbulencije, sukoba i opasnosti sa primjenom raznih oblika nasilja, koji dovode do
sigurnosnih implikacija u raznim područjima života i rada.
Novo lice i priroda sigurnosnih izazova sa globalizacijom kriminala, sa daleko većim rasponom i
višedimenzionalnim oblicima ispoljavanja u vidu kibernetičkog kriminaliteta, pranja novca, korupcije,
ekološkog kriminaliteta, trgovine opojnim drogama i ljudima, međunarodnih prevara uključujući putne
isprave i kreditne kartice, kriminaliteta putem interneta, krađa umjetnina i kulturnih nasljeđa,
međunarodnog terorizma, nedozvoljene trgovine raznim vrstama oružja itd traži i pravovremeni
sigurnosno-profesionalni odgovor odgovarajućih državnih organa , kako bi se vodila borba protiv svih
devijantnih prijetnji za sigurnost država koje su usmjerene od strane transnacionalnih kriminalnih
organizacija, sa veoma naglašenim simbiotičkim vezama koje ostvaruju sa domaćim kriminalnim

splošna varstvoslovna sekcija
2
grupama. Ovim nikako ne želimo precjenjivati spomenute izazove. Naprotiv oni su konkretna realnost,
čija internacionalizacija dovodi do sigurnosnih zapreka u razvoju svakog društva, naročito onih koji se
kao i BiH nalazi u procesu tranzicije.
Evidentne karakteristike svih sigurnosnih izazova, način ispoljavanja, organizaciono ustrojstvo,
snage, sredstva i metode djelovanja, višedimenzionalnost, ofanzivnost, međusobna umreženost,
korištenje naučno-tehnoloških fenomena sve više dovode u pitanje dosadašnje mogućnosti i
sposobnosti institucionalnih mehanizama u zaštiti temeljnih vrijednosti svakog društva.
Savremena sigurnosna zbilja nedvojbeno ukazuje da su kriminalne organizacije kako na području
Bosne i Hercegovine, tako i na internacionalnom planu, za razliku od organa i službi sigurnosti, daleko
efikasnije, efektnije i suptilnije istražile za njih pogodnost procesa tranzicije i globalizacije. Još uvijek
je primjetno zaostajanje i nesposobnost odgovarajućih organa pojedinih država, pa tako i u BiH, da
liberalnim okolnostima uspostave pravovremene, adekvatno-pravne i zaštitne mehanizme za
usmjeravanje ekonomskih i drugih tokova. To je ostavljalo manevarski prostor za ispoljavanje raznih
vidova organiziranog kriminaliteta, s posebnim težištem vještog involviranja njihovih nosilaca, u
komunikacijske i druge kanale koji vode prema pojedinim rukovodećim strukturama privredne i
državne vlasti. Svojim involviranjem, obimom i raznovrsnošću, naročito u drskoj organiziranoj formi,
poprima sve naglašenije sigurnosne razmjere, koji sve više uzrokuju i produciraju nesigurnost u
raznim područjima života i rada.
Znanstveno-tehnološki razvoj, a naročito dostignuća u oblasti vojne strategije i tehnologije, pri
čemu su različiti tipovi sistema za konvencionalno, nuklearno, biološko i hemijsko naoružanje
dostupni mnogim državama, pa čak i terorističkim grupacijama.Naglašen rast svih vidova informacija i
komunikacija, sa širokim spektrom metoda i sredstava, odnosno njihova zloupotreba u cilju nadziranja
ljudske djelatnosti. Traži se odgovor na pitanje kontrole tehnološkle moći, odnosno koji su to
kontrolni i preventivni mehanizmi i modaliteti nadzora, kako se naznačena dostignuća ne bi pretvorila
u svoju suprotnost.
Bosna i Hercegovina kao i svaka druga moderna demokratska i pravna država koja se nalazi u
procesu tranzicije sa svim poteškoćama političke, ekonomske, socijalne i druge naravi, nastoji
oblikovati i artikulirati novi model razvoja demokratije i njenih institucija, primjereno razvoju svih
savremenih civilizacijskih društava. U skladu sa ustavno-pravnom strukkturom organizacije vlasti,
putem institucionallnih mehanizama nastoji osigurati zaštitu osnovnih vriojednosti pred svim oblicima
vanjskog i unutrašnjeg ugrožavanja. Sa svim državnim atributima ttrebaju se stvarati demokratsko-
sigurnosni uvjeti za provođenje vladavine zakona, s osnovnim ciljem da se osiiigura opća klima za
društveno-ekonomski, socijalni, kulturni i ini razvoj građana i bosanskohercegovačkog društva u
cjelini. na taj način i oblast sigurnosti predstavlja jednu od ključnih ustavnih kategorija.
Dakle, svaka opterećenost na području unutrašnje sigurnosti direrktno se odražava na sposobnost
BiH da se akktivnije uključuje u već poznate integracione procese koji se odvijaju u raznim oblastima.
Preciznije kazano, evidentni i složeni problemi na unutrašnjem planu svaku državu čine nepouzdanim
sigurnosnim subjektom međunarodnih odnosa. Isto tako, nepravovremeno ili sporo reagiranje na te
raznolike izazove, dovodi do improvizirajućih postupaka, što u krajnjoj instanci vodi ka
destabiliziranju sigurnosti u svakom društvu. U tim sigurnosnim prilikama i okruženju trebamo
posmatrati i sveukupne aktivnosti koje su usmjerene na uspostavljanje i prilagođavanje obavještajnih
službi novonastalim demokratskim okolnostima, kako bi organizaciono-funkcionalnim, tehničkim,
kadrovskim, obrazovnim i drugim reformama bile sposobne da u procesu tranzicije, a i kasnije,
obavljaju funkciju koja im je od društva povjerena. Taj proces se odvija ne samo u državama koje se
nalaze u tranziciji, nego i u ostalim zemljama sa dugom demokratskom i sigurnosnom tradicijom.
2   NEKI POLITIČKO-SIGURNOSNI ASPEKTI DJELOVANJA OBAVJEŠTAJNIH
SLUŽBI U PROCESU TRANZICIJE
Proučavanje obavještajnih službi i njihovo organizaciono i funkcionalno prilagođavanje
savremenim sigurnosnim izazovima treba prvenstveno tretirati prethodnom razumijevanju političkih
sistema, kako bi se izbjegla bilo kakva jednostranost, improvizacija i parcijalizam, odnosno
nedovoljna znanstvena spoznaja obavještajnih službi, posebno ako znamo da se sve promjene u
jednom društvu neminovno odražavaju na pojedine segmente funkcioniranja političke vlasti.

Ramo Masleša

3
Nacionalna sigurnost svake države je fundamentalna pretpostavka za ostvarenje međunarodnih
sigurnosti, u okviru koje države prihvatanjem međunarodnih mehanizama i instrumenata sprovode niz
cjelovitih mjera, normi i vrijednosti s ciljem zadržavanja optimalnog stanja u toj oblasti na
međunarodnom nivou. Dakle, ukoliko nacionalnu sigurnost shvatamo kao integralni dio međunarodne
i globalne sigurnosti, možemo jasno sagledati ulogu i značaj sigurnosne funkcije države.
Svaka organizirana država svoju funkciju ostvaruje djelovanjem na društvo. Ona u sebi sublimira
sveukupnu potrebnu djelatnost. Ostvaruje ih preko uspostavljenih pojedinih organa i službi radi
održavanja i suprotstavljanja svim vidovima ugrožavanja ustavno-pravnog poretka. Naime, nema
organiziranog društva bez unutrašnjih konfuznih situacija i stihije u raznim segmentima, pa je i
razumljivo potrebno reorganiziranje države, kako bi se ostvario potreban nivo zaštite i sigurnosti, što
se jedino može postići blagovremenim eliminiranjem svih onih tendencija koje bi dovele u pitanje
funkcioniranje pojedinih podsistema u svakom društvu. Dakle, ne mogu se planirani ciljevi u
sigurnosnom pogledu do kraja ostvariti. Svaki politički sistem, odnosno njegova sigurnost i stabilnost
se cijeni i po modelu i nivou povjerenja koji ima od strane građana, odnosno koliko su oni u poziciji
da demokratsko-sigurnosnim okvirima mogu ostvariti i štititi svoja osnovna prava i interese.
U razvoju svakog društva, postoje veoma složeni i isprepleteni i višestrani odnosi utjecaja između
pojedinih njegovih podsistema, tako da se i u okviru politike, političkih sistema i političkih procesa
odvijaju mnogostruki oblici komunikacije i utjecaja, koji ponekad poprimaju i negativni diskurs. U tim
koordinatama trebamo posmatrati organizaciono i funkcionalno prilagođavanje obavještajnih službi
savremenim sigurnosnim izazovima, koje su u funkciji zaštite vitalnih vrijednosti svakog društva. Sve
to dovoljno govori da se i obavještajne službe nalaze pred velikim izazovima i odgovornošću,
nastojeći da u koordinatama između politike, države i zajednice oblikuju i izgrade autonomnost svog
djelovanja u onoj mjeri kako je to predviđeno Ustavom, Zakonom i drugim podzakonskim aktima.
Dakle, i obavještajne službe se nalaze u fazi organizacionih i drugih preobražaja na što utječu
pravno-političke i druge promjene u društvu, kao i sam tempo savremenih procesa, koji su protkani
zahtjevom za stalnim propitivanjem i traženjem efikasnijih puteva reorganizacije i strukturalnih
promjena.
Demokratske promjene koje su zahvatile zemlje srednje i jugoistočne Evrope, među kojima je i
BiH, a samim tim i promjene iz jednopartijskih u parlamentarne političke sisteme, implicirale su
potrebu raspuštanja i potpunu transformaciju ranijih sigurnosnih mehanizama, u koje spadaju i
obavještajno-sigurnosne službe. Sami proces tranzicije tekao je u uslovima sve složenijih društvenih i
unutarpolitičkih konflikata, protkani ekonomskim i socijalnim poteškoćama i nesigurnošću.
Isprepletenost, dinamičnost i suprostavljenost u razvoju društava u tranziciji uzrokovali su i
sigurnosne probleme, nesnalaženje u okolnostima političke pluralizacije društva, što je predstavljalo
jedan od centralnih pitanja savremene političke i sigurnosne teorije i prakse. Dakle, proces tranzicije, a
time i oblikovanje demokratskih institucija, moguće je posmatrati kroz prizmu otklanjanja prilika koje
su kočile i još uvijek koče proces ostvarenja savremenog demokratskog društva. Sva ta društva pa i
BiH društvo su se našli u veoma specifičnim političko-sigurnosnim okolnostima. Promjenom
političkog sistema građani u državama u tranziciji su bili uvjerenja da će se novouspostavljeni pravni
mehanizmi, odnosno država kao nosilac sigurnosne funkcije u društvu i njene institucije uspješno
moći nositi sa svim izazovima koji su bili neminovni pratilac tih promjena. Međutim,
novouspostavljene institucije nisu mogle blagovremeno i efikasno reagirati, što je na drugoj strani
otvaralo prostor za razne unutarpolitičke krize i destabilizaciju pojedinih elemenata sistema sigurnosti.
Napori koji su činjeni na oblikovanju sigurnosnih institucionalnih struktura, pa i obavještajnih službi i
njihovo konkretno usmjeravanje su vremenom poprimile simbiozu političko-obavještajnog suodnosa
primjeren ranijim sistemima. U takvim društvenim prilikama došlo je do jedne klime nepovjerenja
naročito prema obavještajnim službama.
Prema tome, i sigurnosni mehanizmi, odnosno obavještajne službe su došle u poziciju vlastite
transformacije i restrukturiranja, saglasno dinamici i potrebi sveukupnih tranzicijskih promjena, koje
opredjeljuju izgradnju demokratskog, pravnog i civilnog društva. Komparativna analiza procesa
tranzicije u državama, nedvojbeno ukazuju na oprečna gledišta oko relevantnih pitanja koja su od
značaja za političku stabilnost, a time i preduzimanje mjera sigurnosnog karaktera. U tim turbulentnim
političkim, ekonomskim i socijalnim prilikama, koje nije bilo moguće u svim aspektima kontrolirati,
dolazilo je do različitih kriza i ugrožavanje lične i imovinske sigurnosti građana.

splošna varstvoslovna sekcija
4
3   ORGANIZACIONO-FUNKCIONALNO I OPERATIVNO PRILAGOĐAVANJE
OBAVJEŠTAJNIH SLUŽBI SAVREMENIM USLOVIMA
U organizacionom smislu obavještajne službe prestavljaju jedan podsistem, odnosno element si-
stema sigurnosti, sa odgovarajućom unutarorganizacionom specifičnom strukturom odnosa i djelova-
nja. Početno oblikovanje, dogradnju, transformaciju u različitim segmentima i djelokrugu rada diktirao
je razvoj društva i oblik društvenog uređenja. Znači, da je u skladu sa protivrječnostima i složenošću u
samom razvoju društva, tekao i proces organiziranja i metoda rada. Dovoljno je posmatrati bilo koju
organiziranu strukturu (političku, ekonomsku, kulturnu, vojnu, policijsku itd.), pa da naznačimo da čo-
vjek živi i radi u svijetu organizacija. Iz same integralne definicije obavještajnih službi, eksplicitno
proizlazi potreba uspostavljanja takvog modela organizacije sa unutrašnjom strukturom i hijerarhi-
jskim nivoima, koji će odgovoriti potrebama i zahtjevima političkih vlasti. Međutim, bez obzira što ve-
ćina autora nastoji ukazati na opće zajedničke elemente organizacione strukture po vertikalnoj i hori-
zontalnoj ravni, ostaje činjenica da se radi o naglašenoj složenosti istraživanja pomenutog fenomena.
Dakle, ne možemo nikad proniknuti u sve elemente i aspekte unutrašnjeg organizacionog ustrojstva
obavještajnih službi, jer to sama priroda tajnosti izvršavanja poslova apsolutno ne dozvoljava. Ako bi
se to desilo, onda se ne može apsolutno govoriti o tajnosti njihovog djelovanja. Iako se u osnovi može-
mo složiti sa stajalištima pojedinih autora, ali se zaboravlja ključna stvar, da svaki koncept organizaci-
je obavještajnih službi implicira unutarorganizirane mreže, sa divergentim organizaciono-funkciona-
lnim, specijaliziranim i drugim odnosima, na koje utječe niz faktora, različiti oblici uspostavljanja
unutrašnjih formi organiziranja, koji nisu dostupni javnosti. Zato i ne možemo govoriti o unificiranom
modelu organizacionog ustrojstva. Tako da se za obavještajnu službu može reći da predstavlja složen i
razrađen organigram, sa uspostavljenim unutrašnjim odnosima, koji u skladu sa oblikovanim i verifici-
ranim pravilima ponašanja i programskim ciljevima koji prizlaze iz politike sigurnosti, prikuplja, ana-
lizira, procjenjuje i dostavlja relevantne podatke i informacije koje su od značaja za sigurnost države.
Naravno, u zavisnosti od ciljeva obavještajnog interesa, opredjeljivat će i strukturu i metodološki pri-
ncip, kao i druge metode i instrumentarije istraživanja.
Dakle, organizacionu strukturu koju čine neposredne organizacione veze ljudi u organizaciji rada
obavještajnih službi, sa preraspodjelom poslova i zadataka, predstavlja onaj generički faktor koji je
uglavnom skoro identičan kod svih organizacija. Međutim, organizacija i unutrašnja međusobna pove-
zanost po vertikalnoj i horizontalnoj ravni, jasno ukazuje da poimanje i razmatranje organizacione
strukture i ustrojstva kao dijela sistema sigurnosti, trebamo posmatrati u vremenskom, prostornom i
strukturalnom smislu. To zavisi od mnogostrukih vanjskih i unutrašnjih faktora u razvoju svakog dru-
štva. Sve to nedvojbeno govori da obavještajno organizacijska struktura kao jedan dinamičan, specifi-
čan, specijaliziran element većeg sigurnosnog mehanizma, treba u kontinuitetu svoje organizacijske i
druge oblike i forme djelovanja prilagođavati u cilju ostvarenja odgovorajućih rezultata, jer, dinamika
njenog funkcioniranja u značajnoj mjeri zavisi od komunikacijskih puteva koji se obično nazivaju
mrežom povezivanja između različitih organizacionih jedinica, na različitim hijerarhijskim nivoima,
ali sa specifičnim odnosima.
Prema tome, stepen unutrašnje organiziranosti i sposobnosti po raznim linijama rada, opredjeljuje
i stvarno funkcioniranje obavještajnih službi. Posebno treba doći do izražaja međusobna usklađenost u
operativnom djelovanju organizacionih jedinica, te eliminisanje bilo kakvih zapreka koje mogu utjeca-
ti na postizanje odgovarajućih rezultata. Ovim želimo posebno naznačiti da su obavještajne službe u
svom organizacionom smislu povezani sistem veza, odnosno specifičnih kanala, sa više mikro podsi-
stema koji je čine veoma kompleksnom i složenom organizacionom strukturom. Upravo iz tih razloga,
te logike sigurnosnih izazova u savremenim uslovima nameće potrebu kontinuiranog praćenja i savre-
menog organiziranja, uvažavajući sva naučna i stručna dostignuća koja mogu biti od posebnog značaja
za globano oblikovanje plana obavještajnog istraživanja prema drugoj državi. Na taj način se pruža
mogućnost za dogradnju postojećih i iznalaženje novih metoda obavještajnog istraživanja i funkcioni-
ranja.
Iz navedenog proizlazi da unutrašnja organizacijska struktura obavještajne službe, predstavlja je-
dan realni, jedinstven, specifičan i složen organigram, što svakako zavisi od niza faktora i okolnosti,
među koje svakako trebamo naznačiti njen položaj u državnom aparatu, ulogu u obavještajnom siste-
mu, nadležnost i ovlaštenja koja su strogo utvrđena zakonom, uredbama i drugim propisima. Otuda se

Ramo Masleša

5
i nameće potreba da se saglasno interesima državnih vlasti u kontinuitetu sagledavaju organizacijske i
druge mogućnosti u cilju blagovremenog i adekvatnog prilagođavanja obavještajnog istraživanja, radi
postizanja odgovorajućih rezultata. U savremenim uslovima taj proces uslovljava jednu sistemsku te-
orijsko-naučnu i stručnu podlogu. Znači sistemskim pristupom uz sadržajnu analizu postojećih i izna-
laženje optimalnih organizacionih oblika uvažavajući determinisane odnose i raspored mikrosistema,
kao i njihovu ulogu i položaj u obavještajnoj strukturi.
Prema tome, sistemski karakter je najbitnije obilježje organizacione strukture obavještajne slu-
žbe, s obzirom da na njenu organizaciju i djelovanje utječe razvoj ljudskog društva, kojeg determinišu
politički, ekonomski, pravni, sigurnosni i drugi faktori. Stoga i obavještajna služba, kao i sve druge
organizacione strukture, saglasno svom položaju, dužnostima i nadležnostima, mjestu u državnom
aparatu, okruženju, te drugim relevantnim utjecajima koji djeluju na sigurnost države, postavlja sebi
sistem ciljeva i prioriteta koji proizlaze iz globalne politike sigurnosti jedne države. Međutim radi se o
specifičnim i delikatnim ciljevima. Osim toga, s obzirom na prostor djelovanja, odnosno obavještajnog
istraživanja obavještajne službe ne mogu odrediti samo jedan cilj koji bi u sebi sublimirao sve skladne
i racionalno planirane težnje koje se tokom operativnog rada namjeravaju ostvariti. Tako da svaka re-
sorna služba u okviru svojih nadležnosti postavlja prioritetne ciljeve, čije ostvarenje iz više izvora oba-
vještajnog rada omogućuje tačnost i objektivnost u prezentiranju podataka i informacija. U tom smislu
treba postojati jedan međuodnos i jedan maskimalan stepen korelacije na svim vertikalnim i horizonta-
lnim nivoima i sa jednim konzinstentnim sistemskim naporom zasnovan na naučnoj osnovi, otklanjati
i prevazilaziti eventualne probleme. Međutim, da bi se uspješno mogli rješavati problemi, posebno
operativnog karaktera, potrebna je njihova pravovremena i sadržajna identifikacija.
Organizacijski i drugi problemi u radu obavještajnih službi se ne mogu uspješno prevazilaziti bez
kvalitetnog rukovođenja, niti se može razmišljati o postizanju strategijskih ciljeva. To nalaže potrebu
punog angažovanja, konkretnog usmjeravanja i usklađenog djelovanja svih podsistema, uz naglašenu
odgovornost, za blagovremeno uočavanje i prevazilaženje eventualnih zapreka u konkretnom radu.
Treba znati da sveukupna strategija djelovanja obavještajnih službi, čija se planirana aktivnost, prije
svega temelji na izboru glavnih pravaca i općih, specifičnih i delikatnih metoda, predstavlja najreleva-
ntniji faktor, posmatrano sa stanovišta obavještajnog istraživanja.
Dakle, organizacija obavještajno-sigurnosnih službi u novim pluralističkim demokratskim
okolnostima i pluralizmu interesa sa nizom protivrječnosti, zahtjevali su i novi pristup, a posebno kada
je u pitanju političko-parlamentarna kontrola nad tim aparatom državne vlasti. U takvoj društvenoj
zbilji naučni pristup i istraživanje obavještajne problematike predstavlja prioritet u konkretnom radu.
Osim toga, uspostavljanjem odgovarajućih informacionih sistema, sa jedinstvenom metodologijom
prikupljanja, sistematizacije i analize prikupljenih informacija i podataka, vodeći prevashodno računa
u njihovoj tačnosti i pouzdanosti, kako bi se na bazi toga sa naučno-stručnog i operativnog stanovišta
mogle predlagati i donositi ključne odluke, su od vitalnog značaja za sigurnost. U tom smislu, do
punog izražaja, treba da dođe pravilna upotreba moderne informatičke tehnologije sa svim aspektima
tajnosti i zaštite.
Shvatanje same prirode obavještajnog fenomena, kao dijela sveukupnih dinamičnih političkih
procesa, kao realnost sa posebnom organizacijskom, rukovodnom, komunikacijskom, informativnom,
operativnom, naučno-tehničkom strukturom, te pravcima i metodama, sredstvima i snagama
konkretnog zakonitog djelovanja i njihovo struktuiranje u savremena društvena zbivanja, upućuju na
zaključak da funkcioniranje naznačenih službi treba pratiti tempo promjena koje se odvijaju u
organizaciji državne vlasti. Također, i sami način prikupljanja podataka korištenjem tajnih i legalnih
metoda i sredstava, čine je jednim dijelom i relevantnim instrumentom u zaštiti i realizaciji vitalnih
interesa, čije sveukupne aktivnosti moraju biti rezultat oblikovane i donesene sigurnosne politike. Da
bi se pomenute aktivnosti odvijale saglasno potrebama državne vlasti, njihova prava, dužnosti i
ovlašćenjima su strogo normativno regulisana sa načinom i oblicima demokratske civilne kontrole.
Data ovlaštenja obavezuju obavještajne službe da se prikupljanje, analize, procjene i prezentiranje
podataka, odvija u ustavno-zakonskim i podzakonskim okvirima.
Organizacijska forma, njen organigram, a posebno savremena rješenja u pogledu efikasnosti
realizacije postavljenih zadataka, obavještajne službe kao operativno-stručni organ sigurnosti države,
odnosno organizacije društva, predstavlja specifičan i relevantan faktor u održanju stabilnog
sigurnosnog stanja u društvu.Zahtjevi državnih vlasti prema obavještajnim službama u savremenim
uslovima, traže da se oblikovanje i razvoj, uz iznalaženje metoda i sredstava u obavještajno-

splošna varstvoslovna sekcija
6
operativnom postupanju, zasniva na permanentnim širim naučnim i stručnim postulatima. Novi način
izgrađivanja međusobne korelacije na temelju zakonskih i drugih propisa, stvara povoljne uslove da
obavještajne službe u datim prilikama prikupljajući i poznavajući sve relevantne činjenice sa stručnim
i profesionalnim razmišljanjem, dostavljaju relevantne informacije i predlažu konzistentne prijedloge,
saglasno oblikovanoj sigurnosnoj politici i ciljevima koji se trebaju postići u društvu.
U Ustavu Bosne i Hercegovine, tačnije u članu III tačka 5 se kaže da je “Bosna i Hercegovina
nadležna i u stvarima koje su potrebne za očuvanje suvereniteta, teritorijalnog integriteta, političke
nezavisnosti i međunarodnog subjektiviteta Bosne i Hercegovine, u skladu sa podjelom nadležnosti
među institucijama Bosne i Hercegovine. Dodatne institucije mogu biti uspostavljene prema potrebi za
vršenje ovih nadležnosti.” Naznačenim odredbama Ustava su otvorene široke mogućnosti koje
impliciraju obrazovanje sigurnosnih i drugih zaštitnih mehanizama koji egzistiraju i ostvaruju svoju
funkciju u svim modernim demokratskim državama, s osnovnim ciljem zaštite njihovih temeljnih
vrijednosti od svih oblika vanjskog i unutrašnjeg ugrožavanja. Stoga nema potrebe objašnjavati
važnost pomenutih institucija za razvoj svakog društva. Sve države koje se nalaze u procesu tranzicije,
nastojale su da poseban značaj poklone upravo redefiniranju sigurnosne politike i strategije, te
uspostavi adekvatnih institucionalnih policijskih, obavještajno-sigurnosnih i ostalih zaštitnih
mehanizama koji će se u novonastalim prilikama moći nositi sa svim oblicima devijantnih ponašanja.
Dosadašnje, organizacione, kadrovske, tehničko-tehnološke, operativno-stručne i ostale pripreme nisu
rezultirale ostvarenju poželjne sigurnosne klime koja je neophodna za odvijanje svih ostalih društvenih
tokova. Dakle, evidentne su mnogostruke poteškoće i zapreke, što na drugoj strani dovodi do raznih
nezakonitih djelovanja, čime se uzrokuje destabilizacija razvojnih perspektiva u pojedinim
područjima.
Bosna i Hercegovina se nalazi u veoma specifičnim političko-sigurnosnim, ekonomskim,
finansijskim i drugim okolnostima zbog raznih poteškoća i opstrukcija, osobito kada je u pitanju
donošenje pravnih zakona na nivou države, u cilju efikasnijeg funkcioniranja zajedničkih institucija.
Ustavom se Bosna i Hercegovina obavezala na implementaciju svih međunarodnih dokumenata koji
upućuju na svu ozbiljnost koja se pridaje zaštiti osnovnih ljudskih prava u izgradnji međunarodne
zajednice. Međutim, današnja međunarodna politička zbilja pokazuje da nije dovoljno samo
deklarativno isticati ljudska prava nego je nužno uspostaviti nove oblike ponašanja i institucije koje će
se efikasno baviti rješavanjem problema sigurnosnog karaktera, koji uzrokuju izvjesna ograničenja na
tom području. Nema dvojbe, da se u tim uslovima samo interakcijskim i ustavno-zakonskim
djelovanjem svih podsistema oslobođenih bilo kakvih političkih utjecaja, mogu zaštiti i očuvati
temeljne vrijednosti bosansko-hercegovačkog društva. Ukoliko se u Bosni i Hercegovini bude
nastojalo ubrzati i afirmirati općeprihvaćene odrednice civilnog društva, morala bi se obezbjediti
adekvatna zaštita svih fundamentalnih vrijednosti, kao adekvatan odgovor na sve izazove današnjice
koji sve više postaju otvorenom prijetnjom za nacionalnu i međunarodnu sigurnost. Svaki oblik
ugrožavanja sigurnosnih vrijednosti se neminovno odražava na funkcioniranje demokratskih
institucija.
Razvojem BiH društva, kao i specifičnost i djelokrug rada obavještajnih službi, te njihovu
odgovornost pred državnim organima i tijelima, kao i transnacionalni sigurnosni izazovi, neophodno je
uspostaviti obavještajno-sigurnosnu službu na nivou države BiH. Dakle, potrebno je donijeti zakon iz
ove oblasti. Ali obavještajno-sigurnosna služba čiji će se rad temeljiti na savremenim principima rada
koji će služiti da se i njihova aktivnost prati, analizira, procjenjuje, istražuje sve relevantne aspekte i
vidove ugroženosti, na temelju čega će blagovremeno odgovarajući organi moći preduzimati
prevashodno mjere preventivnog karaktera.
Savremena obavještajno-sigurnosna služba koja će na sistemskim, sveobuhvatnim, kontinuiranim
i permanentnim osnovama svoje zakonom propisane obavještajne aktivnosti implementirati i koje će
omogućiti odgovarajućim tijelima na nivou države da mogu na adekvatan način donositi relevantne
odluke koje su od vitalnog značaja za političku stabilnost i međunarodni nastup. Savremeno
rukovođenje i autonomnost rada koja treba da se odvija u ustavno-pravnim okvirima, i da proizlazi iz
specifičnog mjesta i uloge obavještajne službe u državnom aparatu kao i zbog tajnosti i važnosti
podataka koji se prikupljaju i dostavljaju odgovarajućim nadležnim organima. Obavještajno-
sigurnosna služba koju će karakterisati naglašena operativnost koja zahtjeva brzinu, tačnost i
efikasnost u ostvarenju planiranih zadataka, specijalizacija u radu, a osobito unošenje kreativnih
sadržaja i savremenih metoda u radu.

Ramo Masleša

7
Dakle, kao imperativni zadatak se nameće normativno-pravno uređenje ove oblasti na nivou
države, kao i značaj savremenog modela obavještajno-sigurnosne službe, odnosno njene organizacione
strukture primjerene BiH društvu, s obzirom da sadašnje ustrojstvo obavještajno-sigurnosnih službi na
nivou entiteta, predstavlja zapreku u efikasnijoj zaštiti i suprostavljanju svim sigurnosnim izazovima
koji opterećuju BH sigurnosnu zbilju.
O AUTORU
Prof. dr. Ramo Masleša, Fakultet kriminalističkih nauka Univerziteta u Sarajevu, šef katedre za
sigurnosne studije.