Източници за изучаване на старобългарския език

1 Общ преглед
Старобългарският език се изучава по данни, извлечени от няколко вида източници, тъй като е мъртъв (повече от 8 века) език. Обикновеното класическо схващане е, че за изучаването на старобългарския език се използва малкия брой писмени паметници – глаголически и кирилски (т.е., писани с глаголица и кирилица). Смята се също, че ценни източници за изучаването на старобългарския език чрез сравнително-историческия метод са и съвременните териториални български говори (диалектите), топонимията, особено в области, които днес не са български, но където преди много векове е живяло българско население, а също и заемките от български в съседните неславянски езици, а и заемките от тези езици в български. Напоследък този кръг от източници се разширява, като към него се прибавят и двете старобългарски азбуки, старобългарските граматически съчинения и сведения, свързани с появата на старобългарския книжовен език, сравнителният материал от другите славянски и индоевропейски езици. По такъв начин за изучаване на старобългарския език могат да се използват, следователно, и по-късни български писмени паметници, които до известна степен са свързани с Кирило-Методиевата традиция. Не могат да се пренебрегнат и документите, писани на гръцки и латински, предаващи редица славянски собствени имена. Ето примерна класификация на източниците за изучаването на старобългарския език, дадена от Ив. Гълъбов<sup>1</sup>:
# Старобългарските азбуки.
# Старобългарските писмени паметници.
# Старобългарските граматични съчинения и сведения, свързани с появата на стария български книжовен език.
# Чуждите заемки в старобългарския език.
# Данните на съвременния български език и преди всичко на българските диалекти.
# Българската топонимия в съседните, главно неславянски страни.
# Българските заемки в чуждите (главно съседните неславянски) езици.
# Сравнителният материал от другите славянски и индоевропейски езици.
Но тази класификация е прокарана непоследователно във втора и трета точка и макар че замисълът е доста оригинален, използвани са различни критерии:
* включени са само някои от по-късните преписи: Остромировото, Мирославлевото и Реймсовото евангелие;
* книжовното дело на Йоан Екзарх е разкъсано на две части, като втората попада в следващ раздел;
* Македонският кирилски лист е обявен за Йоан Екзархово съчинение, без уговорката, че повечето учени възприемат убедително мотивираното предположение на Андре Ваян, който смята, че паметникът е откъс от предговор на Константин-Кирил Философ към евангелския превод<sup>2</sup>.
Затова, запазвайки единството на критериите, към горната класификация можем да внесем някои изменения и допълнения. Старобългарските писмени паметници няма да бъдат разкъсани на два дяла, а по-късните български паметници ще бъдат включени изцяло, но дотолкова, доколкото следват Кирило-Методиевата традиция. Това са онези паметници, които представляват късни преписи от канонни произведения. Ето как би изглеждала тази класификация:
#''Старобългарските азбуки''.
#''Старобългарските писмени паметници''.
#''По-късните преписи на канонни произведения''.
#''Данни от чужди писмени документи''.
#''Чуждите заемки в старобългарския език''.
#''Българската топонимия'' (''и в съседните страни'').
#''Данните от съвременните български диалекти''.
#''Сравнителният материал от славянските и индоевропейските езици''.
Всички тези източници дават многостранен поглед върху старобългарския език, но не могат да се използват направо, без предварително изследване на фактите. Те имат различна стойност и значение, но въпреки това, никой от тях не може да бъде пренебрегнат. Чрез смелото им комплексно и системно използване може да се стигне до нови успехи в изучаването на старобългарския език, до разрешаване на много от проблемите, свързани с него.
2 Данни от чужди писмени документи
С какво могат да послужат данните от чужди (предимно византийски) писмени документи при изучаването на старобългарския език? На първо място, може приблизително да се установи гласежа на някои по-особени славянски гласни, съдържащи се и в собствените имена, предадени в такива писмени документи. Например в съчинението на Константин Багренородни (10 век) ''За народите'' името на киевския княз Светослав е предадено като Σβεντοσλάβος, от което съдим, че буквата ѧ се е произнасяла приблизително εν, т.е. ''е'' с носов призвук. За широкия гласеж на ят пък съдим напр. от една грамота на Василий Българоубиец от 1019 г., където в името на намиращия се сега в Сърбия град Срем (Срѣмъ) ''ят'' е предаден с ''α'' в израза ’επίσκοπος του&#834; Θρα&#834;μου (епископ на Срем), но в името на Белград, наричан в латински паметници Alba bulgarica, неудареният ''ят'' е предаден с ''ε'': Βελάγραδα, което може да говори за различното звучене на ''ят'' в ударена и неударена позиция.
Средновековните византийски паметници ни служат за по-задълбочено изучаване на старобългарския език чрез сравняване на първите славянски ръкописи с гръцките оригинали. По този начин откриваме данни не само за възможностите на младия книжовен език, но и за подготовката на нашите първи книжовници – писатели и преводачи. Например, при съпоставителен анализ на текста от Супрасълския сборник с гръцките му оригинали, виждаме, че старобългарският книжовен език никога не е прекъсвал връзката си с живия народен език, но не използва механично системата и на народния, и на книжовния език, а творчески използва тези богати извори за художествен изказ<sup>3</sup>.
3 Чужди заемки в старобългарски
Чуждите заемки в старобългарските паметници се предават често по различен начин, което, след предпазливо използване, може да помогне за установяването на редица фонетични особености в старобългарски. Но трябва, на първо място, да се има пред вид, че при предаване на някои особени гръцки звукове на старобългарски, става замяна (субституция) на тези звукове с подобни славянски, но по-често те се придават със съответните гръцки букви: ''φ'', ''θ'', ''υ'': ФΗΛΗΠЪ, ΘЄОДОРЪ, КѴРΗΛЪ, но и: ΠΗΛΗΠЪ, ТОМА (от гр. Θομα&#834;ς), ΘЬМΗѢΝЪ (гр. θυμιάμα).
В чужди заемки неудареното ''а'' се предава с ''о'': ОΛЪТАРЪ < лат. ''altare'', ОЦЬТЬ < лат. ''acetum'', МРАМОРЪ < гр. ''μάρμαρος'' (и метатеза на ликвидната съгласна). Но старобългарското ''о'' е било доста по-широко от сегашното, съдейки от факта, че гръцкото ''о'' е предавано с ''ѹ'', когато не е било под ударение: ЄПΗСКОУПЪ, СОΛОУΝЪ. За двоякия гласеж на буквите ''Ѣ'' и ''Є'' съдим от следните факти, които ни предлагат някои случаи на предаване на чужди заемки в старобългарските паметници Мариинско евангелие и Асеманиево евангелие, където на гръцкото ''αι'' (=''ε'') съответства ''Ѣ'' срещу ''Є'' в Зографското евангелие: ΗЮДѢЄѬ, ГАΛΗΛѢЄѬ, ЄФΗМѢРΗѬ или редовното в старобългарски ОΛѢΗ срещу гр. ''’έλαιον''. Всички тези случаи с ''Ѣ'' за ''αι'' предават звук пред меки срички, което предполага преглас на ''Ѣ''. По аналогичен начин се тълкува и появата на о в старобългарски, вместо гръцко ''ε'': ВΗΘΛЄОМЪ в Савината книга, Асеманиевото еванглеие, Клоцовия сборник (освен и ВΗΘΛЄѤМЪ), което показва, че след гласна ''Є'' се е изравнявало по гласеж с ''О'' (или евентуално ''Є'' = ''jö'', както е и сега в родопските говори)<sup>4</sup>.
В заети гръцки думи се откриват буквите Ѫ и Ѧ на мястото на гр. ''αμ'', ''εμ'', ''εν'': СѪБОТА, СЄПТѦБРЪ, ΝОѦБРЪ, ДЄКѦБРЪ.
4 Българските заемки в чужди езици
Българските заемки в някои чужди езици също имат значение за определяне на звученето на характерни старобългарски вокали, каквито са Ѫ, Ѧ, съчетанията, предавани в старобългарски с РЪ, РЬ, ΛЪ, ΛЬ, начално РО от *''ort'': румънски dumbrava, dunga, munca, trîmba, zîmbi за Ѫ, bîrlog, bîrz, gîrlă, pîlc и др. за РЪ, РЬ, ΛЪ, ΛЬ в рум.; за Ѣ: hrên, nevêstê (от ст. бълг. ХРѢΝЪ, ΝЄВѢСТА) в истрорумънски; гр. χράνος, ’άστραχα, σάνον (ст. бълг. ХРѢΝЪ, СТРѢХА, СѢΝО), албански sanë и т.н.; за РО- от *ort: в албански robi, robinë, robërí, robërj и т.н., но и сръбски, хърватски и словенски: rob.
5 Българска топонимия в съседни страни
Българските топоними в Северна Гърция, Пелопонес, дори и в Южна Гърция, Румъния, Албания и Унгария ни дават също ценни данни за фонетичните особености на старобългарския език, тъй като славянското население в повечето от тези области е прекъснало непосредственото си общуване с общобългарското население, а по този начин и с общия езиков развой. А това е довело до относителна консервация на старобългарските топоними в неславянските езици, асимилирали местното славянско население в периода 9-10 в. Откриват се, първо, групи с неметатезирани групи ''or'', ''ol'', ''er'', ''el'' между съгласни: Γαρδενίκα (*''Gordьnikъ'') (Лакония), Γαρδίκι (*''Gordьkъ'') (Месиния); Βαλτέτσι (*''Boltьce''); Βερζοβα&#834; (*''Berzovo'') (Аркадия); Βερζοβίτσα (*''Bergovica''), Σαλμενι&#834;κον (*''Solmenikъ'') (Ахая), но и с метатезирани групи: Βρέστενα (*''Brěstьna''), Μπελιγράδια (*''Běle Gradě'') (Лакония), Κράβαρι (*''Kravari'') (Аркадия), Κράλη (*''Kraljь'') (Ахая). Тези примери в съпоставка с примери от съчиненията на Йоан Екзарх (като ЗАΛЪТАРЬ) показват, че в 10 век метатезата на ликвидите не е била престанала да бъде жив процес. На мястото на слабия малък ер се появява винаги гласна ''ε'' или ''ι'': Γαρδενίκα, Γαρδίκι, Βαλτέτσι, Σαλμενι&#834;κον, Βρέστενα, което подкрепя тезата, че в Кирило-Методиевите паметници слабият ''ер'' е все още редовно предаван<sup>5</sup>.
В Южна Гърция се пазят имена като ’Όραχος, ’Αράχοβα, Λιασίνοβα и т.н. с широк вокал за Ѣ в ударена позиция, срещу Βρέσθενα, Μπελιγράδια, Γκολέμι, Βελά с ε за Ѣ в неударена позиция или позиция пред палатализирана съгласна. В българските топоними в Румъния Ѣ винаги е предаден с широк вокал, а на мястото на Ѫ, както вече видяхме от заемките, стоят съчетания от u или î + m: Dumboslul, Dumbrava, Dîmboviţa и т.н., т.е. с различни застъпници за голямата носовка, съответстващо и в съвременните български диалекти. Отбелязахме и предаването на старобългарските съчетания от плавен консонант и ерова гласна, но в румънски се предават с гласни пред ликвида: Dîlga, Vîrbov, Tîrg, което съответства на примерите от Кръглата църква в Преслав: СМЬРТЬ, ПЬΛТ и т.н.<sup>6</sup>.
Унгарската столица Будапеща също носи следи от българския славянски етнос в името си. Втората част Пещ(а) пази стара форма с рефлекс ШТ за *kti ̯.
Топонимичният материал ни дава и сведения за границите на българските говори и за разположението им около 9-10 в., а именно това са били обширни области, обхващащи почти цяла Гърция, Южна и част от Северна Албания, голяма част от днешна Румъния, част от Унгария, поречията на Морава и Тимок, дори и обширни области около Цариград в Мала Азия (досега неизследвани в топонимично отношение).
6 Българските диалекти
Съвременните български диалекти също ни предлагат изключителен материал, особено по-архаичните родопски говори и говорите около Солун и в Южна Албания, пазещи много характерни черти, присъщи и на старобългарския език, каквито са запазените носовки, архаично склонение, остатъци от ''y'' (Ы) и др.
7 Съпоставянето на старобългарския език с други езици
Съпоставянето на особеностите на старобългарския език с другите славянски и индоевропейски езици ни помага да разрешим някои проблеми, които на пръв поглед са необясними. Така напр., благодарение на сравнението с полски А. Хр. Востоков стига до заключението, че Ѫ и Ѧ в старобългарски са означавали носови вокали. Сравнението пък с някои индоевропейски езици ни помага да разберем защо в именителен падеж множествено число при имената мъжки род с основа на задноезична съгласна, последната се подлага на II палатализация, а именно защото в праславянски са имали окончание за мн.ч. дифтонг ''oi'' ̯, който едва по-късно, след завършването на действието на I палатализация, се е монофтонгизирал до ''i'': ДРОУГЪ, ПОДРОУЖΗЄ но ДРОУЅΗΗ.
Но и във всяка друга област, този метод на сравнително изследване е от изключително значение. Сравнително-историческият метод е основен метод в старобългарското езикознание.
8 Цитирана литература
#Ив. Гълъбов ''Старобългарски език с увод в славянското езикознание'', С. 1980 г., стр. 39.
#Ек. Дограмаджиева ''Нова, оригинална разработка на въпросите на старобългарския език'' в сп. ''Paleobulgarica'', 4, 1980 г., стр. 117.
#Ек. Дограмаджиева ''Структура на старобългарското сложно съчинено изречение'', С., 1968 г., стр. 201.
# Ив. Гълъбов ''Старобългарски език с увод в славянското езикознание'', С. 1980, стр. 85-86.
# Ив. Гълъбов, пос. съч., стр. 89-90.
# Ив. Гълъбов, пос. съч., стр. 91.