Развой на ят в хърватски

Развоят на гласната ят в хърватски се изразява в следното:
# промяна на праславянската гласна *ě в затворено e, която настъпва в първия период от развитието на хърватския език, 10-11 век,
# развитие на затворената гласна ẹ, наследнила ě, в i, je, ije или e, като рефлексите (резултатите от промяната) в различните хърватски диалекти са различни. Тази промяна протича в периода от 13 до 15 век.
1 Монофтонгичен рефлекс на ят в хърватски
Първоначално фонетичната стойност на *ě в диалектите, от които произлиза хърватския език, била затворено e, т.е. според артикулацията си се намирало между гласните i и e. Във вокалната система на щокавския и чакавския диалект тази фонема не е имала съответствие сред гласните от заден ред, поради което стремежът към артикулационна симетричност на вокалната система води до уеднаквяването на тази гласна с друга, която е най-близка по място на артикулация.
В повечето кайкавски говори тази фонема има свое съответствие сред гласните от заден ред – затворено о, рефлекс от ǫ и сричкотворно l, поради което се запазва във вокалната система и се уеднаквява с рефлекса на еровите гласни. По този начин в кайкавската вокална система съществува симетрия на предните и задните затворени гласни: ẹ (<ě и ь) и ọ (<ǫ и ḷ).
В чакавските говори има различни рефлекси на ě, според които те се разделят в общи линии на три:
*икавски (предимно южночакавски), в които ě > i
*екавски (предимно северночакавски), в които ě > e, и
*смесени, икавско-екавски (средночакавски), в които ě > e или i, в зависимост от следващите фонеми: напр. ''tilo'' (тяло), но ''telesa'' (родителен падеж единствено число)
*изключение сред чакавските говори прави ластовският с дифтонгичен рефлекс на ě > je.
2 Дифтонгичен рефлекс на ят в хърватски
Най-сложен развой гласната ě претърпява в щокавските иекавски говори, които са в основата на съвременния хърватски книжовен език. Именно това е основен проблем на хърватския правоговор и правопис.
Към края на среднохърватския период (в края на 14 и началото на 15 век) в тези щокавски говори от ẹ (затворено e) се развива дифтонг ie в дългите и в кратките срички. Мястото му в системата е нестабилно, както и на предшественика му, поради което се стреми към ''дефонологизация'', т.е. обособяване на отделните елементи на дифтонга в самостоятелни фонеми:
*краткият дифтонг преминава в двуфонемна група je, а
*дългият дифтонг преминава в трифонемна група ije.
Този процес обаче не е завършен все още в някои щокавски иекавски говори. Завършен е само в онези говори, които са послужили като норма за кодификация на стандартния хърватски език.
2.1 Изговор на рефлекса на ят в хърватския книжовен език
Носителите на хърватския книжовен език не усвояват напълно двусричния изговор на рефлекса на дългото ě. Изговорът му е предимно едносричен, както в западнощокавските иекавски говори, станали основа на иекавския тип хърватски езиков стандарт от средата на 18 век. Преди това икавският тип изговор на новощокавските говори бил много по-разпространен като книжовна норма в Хърватска, но впоследствие иекавският напълно го изместил.
В съвременния хърватски книжовен език съществува разлика между установената (кодифицирана) правописна норма на рефлексите на ě и изговорната норма, напр. ''lijep'' се изговаря [l<sup>i</sup>êp].
2.2 Вторичен икавски и екавски рефлекс
Дефонологизацията на двуфонемния рефлекс на ě в някои случаи предизвиква асимилация в рамките на самия дифтонг ie:
* ако първата част асимилира втората, възниква вторичен икавски рефлекс, а
* ако втората част асимилира първата, възниква вторичен екавски рефлекс.
По този начин възникват ''вторични икавски и екавски говори''. Повечето от щокавските икавски говори са секундарни, а от екавските говори такива са някои говори в Славония – по поречията на реките Савa и Драва. Те имат общ произход с щокавските иекавски говори.
3 Дължина на сричката и рефлекс на ят
В иекавските говори рефлексът на ě още от самото начало зависел от дължината на сричката. В съвременния хърватски книжовен език
*на мястото на дългата гласна ''ят'' по правило има рефлекс ije (който в изговорната норма се реализира едносрично), напр: ''mlijeko'' (мляко), ''snijeg'' (сняг), ''brijeg'' (бряг) и т.н., а
*на мястото на кратката гласна ''ят'' има рефлекс je, напр.: ''vjera'' (вяра), ''djed'' (дядо), ''djeca'' (деца), ''mjesto'' (място) и т.н.
Съществуват и някои ограничения:
*пред j и o < l рефлексът на ě е кратко i, напр.: ''smijati se'' (< ''smějati sę''), ''grijati'' (< ''grějati''), ''bijaše'' (< ''bějaše''), ''htio'' (< ''hъtělъ''), но ''htjela''. Тук има и няколко изключения като ''jeо'', ''sjeо'' и др.
*краткото je < ě след група съгласни, от които последната е r, дава рефлекс e, напр.: ''brijeg'', но ''bregovi'', ''grijeh'', но ''grehota'' и т.н.
При по-късно удължаване на сричка, съдържаща рефлекс на стара кратка гласна ě поради фонетични, словообразувателни и морфологични причини, рефлексът остава непроменен, напр.: ''ponèdeljak'' - ''ponèdjēlka'', ''dȅlo'' - ''djêla'' и т.н.
В падежните окончания на мястото на ě винаги има i, но това вероятно е последица от уеднаквяване на формите за меките и твърдите склонения.
4 Редувания на рефлекси на ят
В съвременния хърватски език сричките с рефлекс на ě разпознаваме по редуванията, които зависят от дължината на сричката и от други (споменати по-горе) фактори:
*ije : je: ''cvijet'' - ''cvjetovi''*ije : e: ''brijeg'' - ''bregovi''*ije : ø: ''prodrijeti'' - ''prodrt''*ije : i: ''dijela'' - ''dio''*je : i: ''htjela'' - ''htio''*je : ije: ''sjeći'' - ''siječem''*e : ije: ''prepisati'' - ''prijepis''*i : ije: ''liti'' - ''lijevati''
5 Използвана литература
*''Priručna gramatika hrvatskoga književnog jezika'', Zagreb, 1979
*''Увод в изучаването на южнославянските езици'', БАН, С. 1986