По заповед на щуката

Имало едно време един дядо. Той имал трима сина: двамата били умни, а третият бил глупакът Емеля. Другите братя работели, а Емеля цял ден лежал върху печката и нищо не искал да знае. Един ден двамата братя заминали на пазар, а жените им започнали да му подвикват:
- Отиди, Емеля, за вода!
А той им отвръщал от печката:
- Не ми се ходи.
- Отиди, Емеля, че братята ти ще се върнат от пазар и няма да ти донесат подаръци.
- Ех, добре де.
Слязъл Емеля от печката, обул се, облякъл се, взел ведрата за вода и брадвата и тръгнал към реката.
Направил дупка в леда, загребал вода с ведрата, поставил ги на леда, а сам започнал да гледа в дупката. И видял там Емеля една щука. Улучил сгоден момент и хванал с ръце щуката.
- Ех, каква рибена чорба ще стане!
Изведнъж щуката проговорила с човешки глас:
- Емеля, пусни ме във водата, ще ти потрябвам.
А Емеля започнал да се смее:
- За какво може да ми потрябваш?...Не, ще те занеса вкъщи, ще кажа на снахите чорба да сварят. Вкусна чорба ще стане.
Щуката пак се примолила:
- Емеля, Емеля, пусни ме във водата, ще направя за тебе всичко, каквото пожелаеш.
- Добре, но покажи преди това, че няма да ме излъжеш, ако те пусна.
Щуката го попитала
- Емеля, Емеля, кажи - какво искаш сега?
- Искам ведрата сами да тръгнат за вкъщи и водата да не се разплиска.
Щуката му казала:
- Запомни ми думите: когато поискаш нещо, кажи само:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Емеля изрекъл:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Тръгвайте сега, ведра,
сам-самички към дома!
Едва изрекъл това, и ведрата сами тръгнали по баира, Емеля пуснал щуката в дупката, а сам тръгнал след ведрата.
Вървят ведрата през селото, народът се чуди, а Емеля върви отзад и се подсмихва... Влезли ведрата в къщата и сами се качили на пейката, а Емеля се качил на печката.
Много ли, малко ли време минало - снахите му рекли:
- Емеля, какво пак лежиш? Да беше отишъл дърва да нацепиш.
- Не ми се ходи.
- Ако не нацепиш дърва, братята ти няма да ти донесат подаръци.
Но на Емеля не му се слизало от печката. Спомнил си той за щуката и тихичко си рекъл:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Иди, брадво, за дърва
и внеси ги у дома!!!
Тъничко ги нацепи,
в печката ги ти пъхни!
Брадвата изкочила изпод пейката и започнала да цепи дърва на двора, а цепениците сами влизали вкъщи и се пъхали в печката.
Минало се, що се минало, и снахите пак рекли:
- Емеля, дървата свършиха. Отиди в гората и насечи нови!
А той се протяга върху печката.
- А вие за какво сте?
- Как така ние за какво сме?... Да не е наша работа да ходим в гората за дърва?
- Не ми се ходи.
- Няма да получиш подаръци.
Нямало какво да се прави. Слязъл Емеля от печката, обул се, облякъл се. Взел едно въже и брадвата, излязъл навън и се качил в шейната.
- Булки, я отваряйте портата!
А снахите му се присмели:
- Ти, глупчо, защо се качи в шейната, без да впрегнеш коня?
- Не ми трябва кон.
Снахите отворили портата, а Емеля рекъл тихичко:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Хайде, писана шейна,
право в близката гора!
Шейната сама изскочила през портата и препуснала толкова силно, че и с кон не биха я стигнали.
А за да влезе в гората, трябвало да се премине през града. Тук Емеля доста хора съборил и понатъртил. Народът закрещял: "Дръжте го! Хванете го!" А той препуска ли, препуска с шейната. Пристигнал в гората.
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Брадвичке, сечи сега
само сухите дърва!
Вий, дърва, се наредете
и самички се вържете!
Брадвата започнала да сече и цепи сухите дърва, а цепениците сами се изсипвали в шейната и се връзвали с въжето. След това Емеля заповядал на брадвата да му отсече една дебела тояга, която едва да се вдига. Качил се в шейната.
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Тръгвай, писана шейна,
и води ме у дома!
Шейната потеглила към вкъщи. Пак преминал през оня град, където преди това посмачкал и натъртил толкова народ, а там вече го чакали. Хванали Емеля, задърпали го, започнали да го навикват и да го бият.
Видял той, че работата става дебела, и полекичка рекъл:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Тояго, я се развърти
и от тях ме избави!
Тоягата скочила и почнала да налага всички наред. Народът хукнал да бяга, а Емеля се върнал вкъщи и се качил на печката.
Минало, що се минало - чул царят за лудориите на Емеля и изпратил един офицер да го намери и да го доведе в двореца.
Пристигнал офицерът, влязъл в къщата на Емеля и попитал:
- Ти ли си глупакът Емеля?
А той му отвърнал от печката:
- А на теб какво ти влиза в работата?
- Обличай се по-бързо, ще те водя при царя.
- Не ми се ходи.
Офицерът се ядосъл и му ударил плесница.
А Емеля тихичко промълвил:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Тояжке, я се развърти
и бързо ти го усмири!
Тоягата изскочила, че като започнала да налага офицера, оня едва успял да избяга.
Царят се учудил, че офицерът му не могъл да се справи с Емеля, и изпратил при него най-важния си велможа:
- Да ми доведеш глупака Емеля, че иначе ще ти отсека главата.
Най-важният велможа накупил стафиди, сушени сливи, курабийки и пристигнал в къщата на Емеля. Започнал да разпитва снахите какво обича Емеля.
- Нашия Емеля обича ласкаво да го помолят и ален кафтан да му обещаят - тогава ще направи всичко, за каквото го помолят.
Най-важният велможа дал на Емеля стафиди, сушени сливи, курабийки и му казал:
- Емеля, Емеля, какво си легнал на тази печка? Я да отидем при царя.
- На мен и тука ми е добре.
- Емеля, Емеля, при царя добре ще те нахранят и ще те напоят, хайде, моля ти се, да отидем при него.
- Не ми се ходи.
- Емеля, Емеля, царят ще ти подари ален кафтан, шапка и ботуши.
Емеля доста се замислил:
- Е, хайде добре, ти тръгни напред, а аз след тебе идвам.
Тръгнал си велможата, а Емеля си полежал още малко и рекъл:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Хайде, печице стара,
да вървим при царя!
Ъглите на къщата запукали, покривът се разклатил, стената изскочила и печката сама тръгнала по улицата, по пътя, направо при царя.
Царят погледнал през прозореца и се зачудил:
- Това пък що за чудо е?
Най-важният велможа му отговорил:
- Емеля е тръгнал при тебе с печката си.
Излязъл царят на стълбите.
- Емеля, нещо много се оплакват от теб! Много народ си изпомачкал.
- Че кой ги кара да се пъхат под шейната?
През това време на прозореца се показала царската дъщеря Маря. Емеля я зърнал и промълвил:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
нека царевата дъщеря
мен обикне на мига -
И добавил:
Тръгвай, печко, за дома!
Печката се обърнала и тръгнала обратно, влязла в къщата и застанала на предишното място. И пак Емелясе заизтягал.
А в царския дворец - викове и сълзи. Маря, царската дъщеря, тъгува за Емеля, не може да живее без него, моли баща си да я омъжи за Емеля. Натъжил се царят, огорчил се и рекъл пак на най-важния велможа:
- Да ми доведеш Емеля, че иначе ще ти отсека главата.
Накупил пак велможата разни неща - сладки винаи гощавки, пристигнал при Емеля и почнал да го черпи.
Емеля се напил, наял се, главата му се замаялаи легнал да спи. А велможата го качил в шейната и го подкарал при царя.
Царят веднага заповядал да донесат една голяма бъчва с железни обръчи. Вкарали в нея Емеля и Маря, насмолили бъчвата и я хвърлили в морето.
Много ли, малко ли време минало - събудил се Емеля и видял. че е тъмно и тясно.
- Къде съм попаднал?
А някой му отговаря:
- Мъчно и тежко ми е, Емеля! Пъхнаха ни в насмолена бъчва и ни хвърлиха в морето.
- А ти коя си?
- Аз съм Маря, царската дъщеря.
Емеля рекъл:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Ветре буен, я духни,
на брега ни изхвърли!
Духнали ветрове, морето се развълнувало и изхвърлило бъчвата на сухия бряг, върху жълтия пясък. Емеля и Маря излезли от нея.
- Емеля, а къде ще живеем? Построй поне някаква къщичка.
- Не ми се строи.
Тогава тя започнала още по-настойчиво да го моли и той казал:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Построй се, каменен палат,
със златен покрив върховат!
Едва изрекъл и ето че се появил каменен дворец със златен покрив. Около него - зелена градина, в която цъфтят цветя и пеят птици. Маря и Емеля влезли в двореца и седнали край прозореца.
- Емеля, а не можеш ли да се превърнеш в хубавец?
Емеля не му мисли много:
По заповед на щуката
да стане на минутата!
Искам да съм в този миг
момък снажен и красив!
И Емеля станал такъв, че с думи не можеш да го опишеш.
През това време царят излязъл на лов и видял, че се издига дворец, от който по-рано и помен нямало.
- Кой е този невежа, дето е построил дворец в моите земи без мое разрешение? - възкликнал той и веднага изпратил слугите си да разберат. Пратениците отишли, застанали под прозореца и заразпитвали.
Емеля им отговорил:
- Извикайте царя да ми дойде на гости и аз сам ще му кажа.
Царят му дошъл на гости. Емеля го посрещнал, завел го в двореца, настанил го на масата. Започнали да пируват. Царят яде и не престава да се чуди:
- Кой си ти, юначни момко?
- А спомняш ли си глупака Емеля, който беше дошъл при тебе с печката си, а ти заповяда да го затворят заедно с дъщеря ти в една насмолена бъчва и да го хвърлят в морето? Аз съм същият този Емеля. Ако искам цялото ти царство ще разоря.
Царят много се изплашил и започнал да моли за прошка:
- Ожени се за дъщеря ми вземи царството ми, само не ме погубвай!
Тогава те устроили голямо пиршество. Емеля се оженил за Маря и започнал да управлява царството.
Приказката свърши пак - който слуша, е юнак.