Kaznena djela računalnog kriminaliteta u novom kaznenom zakonu Republike Hrvatske

<s>Deskriptivnom metodom i komparativnom analizom obuhvadene su odredbe Novog kaznenog zakona, Kaznenog zakona, poredbenog prava i međunarodnih pravnih izvora kojima su definirani okviri kaznenih djela računalnog kriminaliteta.</s>
<s>Kazneni zakon Republike Hrvatske iz 1997. godine, zamijenjen je Novim kaznenim zakonom čija primjena počinje 2013. godine.</s><s>Kaznena djela povreda tajnosti, cjelovitosti i dostupnosti računalnih podataka, programa ili sustava Glave sedamnaeste (XVII.) - kaznena djela protiv imovine Kaznenog zakona izdvojena su i uvrštena u Glavu dvadeset petu (XXV.) - kaznena djela protiv računalnih sustava, programa i podataka u okviru koje su propisana kaznena djela neovlaštenog pristupa, ometanje rada računalnog sustava, oštedenje računalnih podataka, neovlašteno presretanje računalnih podataka, zloporaba naprava i teška kaznena djela protiv računalnih sustava, programa i podataka.</s><s>Novi kazneni zakon ne uvodi bitne novosti u definiranju kaznenih djela računalnog kriminaliteta niti značajniju usklađenost s međunarodnim pravnim izvorima.</s>
<s>Ograničenje predstavlja širina područja kaznenih djela računalnog kriminaliteta stoga demo se ograničiti na opdi prikaz navedenih odredbi kaznenog i poredbenih zakona.</s>
<s>U preglednom članku daje se poredbeni prikaz odredbi Novog kaznenog zakona, Kaznenog zakona i poredbenih zakona te opde naznake trendova propisivanja kaznenih djela računalnog kriminaliteta u poredbenom pravu.</s>
<s>Predstavljene u odredbe Novog kaznenog zakona i trendovi u propisivanju kaznenih djela računalnog kriminaliteta u poredbenom pravu.</s><s>Ključne besede: računalni sustav, računalni podaci, računalni programi, računalni kriminalitet, computer system, comupter data, computer program, cyber crime.</s>
<s>Osnovne naznake kaznenopravne reakcije na zlouporabe računala u vidu inkriminacija zlouporaba računala i računalnih sustava nalazimo u kaznenim zakonima s početka devedesetih godina prošlog stoljeda, a odredbe o kaznenim djelima računalnog kriminaliteta postale su sastavni dio gotovo svih suvremenih kaznenih zakona.</s><s>Usvajanjem i stupanjem na snagu Konvencije o kibernetičkom kriminalu inicirano je proširenje broja i opsega odredbi kojima su u kaznenim zakonima definirana kaznena djela računalnog kriminaliteta i njihova harmonizacija na europskom prostoru.</s>
<s>Konvencija o kibernetičkom kriminalu računalni kriminalitet dijeli u pet odvojenih kategorija: kaznena djela protiv tajnosti, cjelovitosti i dostupnosti računalnih podataka i sustava, kaznena djela povezana s kršenjem privatnosti, klasična (tradicionalna) kaznena djela počinjena uporabom računala, kaznena djela povezana sa sadržajem, kaznena djela povezana s kršenjem autorskih i srodnih prava.</s><s>Deskriptivnom analizom obuhvatit demo samo kaznena djela koja se odnose na povredu tajnosti, cjelovitosti i dostupnosti računalnih podataka i sustava i kaznena djela povezana s kršenjem privatnosti jer su navedena djela propisana Konvencijom o kibernetičkom kriminalu i Okvirnom odlukom i Prijedlozima Direktiva.1 Konvencija propisuje kaznena djela protiv tajnosti, cjelovitosti i dostupnosti računalnih podataka i sustava u člancima 2 - neovlašteni pristup cijelom ili dijelu računalnog sustava, 3 - neovlašteno prisluškivanje uporabom tehničkih sredstava, nejavnog prijenosa računalnih podataka iz računalnog sustava koji prenosi računalne podatke, 4 oštedenje, brisanje, pogoršanje, mijenjanje ili potiskivanje računalnih podataka, 5 - neovlašteno ozbiljno ometanje funkcioniranja računalnog sustava unošenjem, odašiljanjem, oštedenjem, pogoršavanjem, mijenjanjem ili potiskivanjem računalnih podataka i 6 - izrada, prodaja, nabavljanje za uporabu, uvoz, distribucija ili činjenje dostupnim na drugi način ili posjedovanje naprava, uključujudi i računalni program, stvoren ili prilagođen za počinjenje bilo kojeg navedenog kaznenog djela" ili "računalnih zaporki, pristupnih kodova ili sličnih podataka koji omoguduju pristup računalnom sustavu ili nekom njegovom dijelu“.</s><s>Okvirna odluka propisuje kaznena djela protiv tajnosti, cjelovitosti i dostupnosti računalnih podataka odnosno kaznena djela neovlaštenog pristupa informacijskom sustavu u članku 2., neovlaštenog utjecaja na rad informacijskog sustava u članku 3., neovlaštenog utjecaja na podatke u članku 4, odnosna kaznena djela propisana člancima 2, 4. i 5. Konvencije.</s><s>Prijedlog Direktive iz 2010. godine i Prijedlog Direktive iz 2011. godine, u članku 3. propisuje kazneno djelo neovlaštenog pristupa informacijskom sustavu, u članku 4. neovlaštenog utjecaja na rad informacijskog sustava, u članku 5. neovlaštenog utjecaja na podatke, u članku 6. neovlašteno prisluškivanje i u članku 7. izrada, prodaja, nabavljanje za uporabu, uvoz, distribucija ili činjenje dostupnim na drugi način sredstava za počinjenje navedenih kaznenih djela.</s><s>Komparativnom analizom obuhvatiti demo odredbe članaka 2-6 Konvencije i članke 3-7 Prijedloga Direktive.</s>
<s>Način i opseg propisivanja kaznenih djela i broja kaznenih djela ovisi o pravnoj tradiciji i unutarnjem ustrojstvu kaznenih zakona.</s><s>Komparativnom analizom odredbi nekih kaznenih zakona europskih država i dinamiku njihovih izmjena u određenim vremenskim intervalima utvrdili smo tri osnovna modela propisivanja kaznenih djela koja se odnose na povredu tajnosti, cjelovitosti i dostupnosti računalnih podataka i sustava i kaznena djela povezana s kršenjem privatnosti.</s><s>Njemački kazneni zakon navedena kaznena djela propisuje prema zaštidenom pravnom dobru, a izmjene i dopune odredbi odnose se na promjene koje su bile nužne prilagodbe stvarnim potrebama i razvoju informacijsko komunikacijske tehnologije.</s><s>Kazneni zakon nekih država (Švicarske i Bivše jugoslavenske republike Makedonije), propisuju navedena kaznena djela u okviru glave kaznenih djela kojima se propisuju kaznena djela protiv imovine ili kaznenih djela protiv javnog reda i mira (Slovenije).</s><s>Izmjene i dopune odredbi navedenih kaznenih zakona, početkom ovog desetljeda kredu se u rasponu od promjena nužnih prema stvarnim potrebama i razvoju informacijsko komunikacijske tehnologije do propisivanja navedenih kaznenih djela (i 1 Iako je Okvirna odluka još uvijek formalno na snazi, usvajanjem prijedloga Direktiva, nedvojbeno je iskazana politička volja da se Okvirna odluka zamijeni Direktivom.</s><s>Prijedlozi Direktiva nisu usvojeni i objavljeni kao službeni pravni dokumenti EU, ali oba Prijedloga na usporediv način propisuju kaznena djela protiv tajnosti, cjelovitosti i dostupnosti računalnih podataka i sustava i kršenja privatnosti. ostalih kaznenih djela računalnog kriminaliteta) u okviru posebne glave kaznenog zakona.</s><s>U ovom radu analiziramo odredbe njemačkog kaznenog zakona, francuskog, švicarskog, i slovenskog kaznenog zakona te kazneni zakon postranzicijske Rumunjske te kaznenih zakona tranzicijskih država Jugoistočne Europe.</s>
<s>Krajem 2011. godine u RH donesen je Novi kazneni zakon, čija primjena počinje 01. siječnja 2013. godine, a koji kaznena djela koja se odnose na povredu tajnosti, cjelovitosti i dostupnosti računalnih podataka i sustava i kaznena djela povezana s kršenjem privatnosti i druga kaznena djela računalnog kriminaliteta propisuje u okviru posebne glave kaznenog zakona.2 U radu dajemo sumarni pregled odredbi Novog kaznenog zakona i komparatvni pregled s odredbama aktualnog kaznenog zakona.</s>
<s>Propisivanje kaznenih djela u nekim europskim kaznenim zakonima Komparativnom analizom odredbi nekih kaznenih zakona europskih država i dinamiku njihovih izmjena u određenim vremenskim intervalima utvrdili smo tri osnovna modela propisivanja kaznenih djela računalnog kriminaliteta, propisivanje kaznenih djela računalnog kriminaliteta prema zaštidenom pravnom dobru, propisivanje kaznenih djela računalnog kriminaliteta u okviru jedne glave kaznenog zakona ili u okviru više glava kaznenog zakona te propisivanje kaznenih djela u okviru glave kaznenog zakona u kojoj su propisana isključivo kaznena djela računalnog kriminaliteta.</s>
<s>Propisivanje kaznenih djela prema zaštidenom pravnom dobru Kaznena djela Konvencije o kibernetičkom kriminalu implementirane u njemački kazneni zakon StGB prema kriteriju zaštitnog objekta.</s><s>Odredbe članka 2. Konvencije implementirane su u odredbe § 202a StGB u Petnaestoj glavi - kaznena djela portiv kršenja privatnosti u § 202a sukladno stajalištu Njemačkog saveznog ustavnog suda koji je povodom preispitivanja Zakona u ustavnom ustrojstvu Sjeverne Rajne-Vestfalije, donio odluku o novom temeljnom pravu koje je Savezni sud izveo iz opdeg prava osobnosti.</s><s>"Opde pravo osobnosti (članak 2. stavak 1. u vezi s člankom 1. stavak 1. Temeljnog zakona) sadržava u sebi temeljno pravo na jamstvo povjerljivosti i integritet informacijsko-tehničkih sustava" - “das Grundrecht auf Gewährleistung der Vertraulichkeit und Integrität informationstechnischer Systeme (Kutscha, 2008).</s><s>Njemački kazneni zakon inkriminira neovlašteni pristup računalnim podacima koji osobi nisu namijenjeni i koji su posebno zaštideni od neovlaštenog pristupa.</s><s>Neovlašteni pristup računalnim podacima odnosi se i na pristup sigurnosnim kopijama računalnih podataka.</s><s>Zaštita od neovlaštenog pristupa podrazumijeva kontrolu pristupa zaporkama, enkripcijom, logičkim petljama i drugim oblicima zaštite od pristupa.</s><s>Pristup elektroničkoj pošti koja je pohranjena na računalu, a koja je dostupna tek nakon prijave korisnika na računalni sustav (logiranje) je kazneno djelo iz §202a njemačkog kaznenog zakona (Wabnitz i Janovsky, 2007).</s><s>Pristup podacima definiran je namjerom "neovlaštenog pribavljanja podataka za sebe ili drugoga zaobilaženjem zaštitnih mjera".</s><s>Dakle, ovo djelo može se smatrati počinjenim ako počinitelj vidi podatke na zaslonu, pa se na taj način upoznaje s njima, ali uključuje i intelektualne sadržaje i pohranjivanje informacija na medij za pohranu informacija.</s><s>To je razlog zbog kojeg se i u 2 Naziv novog Kazneni zakon ne razlikuje se od naziva aktualnog Kaznenog zakona.</s><s>U tekstu komentara uz Konačni prijedlog kaznenog zakona, autori za aktualni Kazneni zakon koriste skračenicu KZ97.</s><s>No bilo bi potrebno novom kaznenom zakonu dati službenu oznaku po uzoru na novi Kazenski zakon R Slovenije koji nosi naziv Kazenski zakonik-1 (KZ-1) stoga je stari i novi kazneni zakon R Slovenije mogude jednostavno razlikovati.</s><s>U ovom radu, aktualnom kaznenom zakonu dodati demo oznaku KZ97. kontekstu §202 njemačkog kaznenog zakona ostvareno djelo smatra kad počinitelj sačini kopiju podataka ili informacije koje se pojavljuju na zaslonu ili ih fiksira rukom pisanim bilješkama.</s><s>Nedvojbeno je da je počinitelj pribavio informacije ako je pohranio podatke na medij za pohranu podataka.</s><s>Posebno je pitanje je li pojava podataka na zaslonu dovoljna da bi se djelo smatralo počinjeno.</s><s>Smatra se da počinitelj mora biti u mogudnosti u bitnim dijelovima rekonstruirati sadržaj podataka.</s><s>To bi se moglo postidi samo stvaranjem kopija velikih količina podataka.</s><s>Nasuprot tome "čitanje" bi bilo dovoljno tek kada se upozna s dovoljno bitnih podataka da se upozna sa sadržajem podataka (Wabnitz i Janovsky, 2007).</s><s>Upoznavanje sa sadržajem podataka narušava povjerljivost računalnih podataka.</s><s>Povjerljivost je svojstvo informacije (podatka) da nisu dostupne ili otkrivene neovlaštenim subjektima.</s><s>Izmjenama i dopunama njemačkog kaznenog zakona, zbog usklađivanja s odredbama Konvencije, kazneno djelo neovlaštenog pristupa (hacking) je u značajnoj mjeri izmijenjeno.3 Iz opisa kaznenog djela izbačen je uvjet da počinitelj računalnim podacima mora pristupiti s namjerom pribavljanja računalnih podataka.</s><s>Tom izmjenom otklonjen je uvjet da se računalnom sustavu pristupa s namjerom pribavljanja računalnih podataka (Ernst, 2007).</s><s>Ostali uvjeti za kriminalizaciju neovlaštenog pristupa računalnom sustavu, radi pristupa podacima koji mu nisu namijenjeni i pristup unatoč zaštitnim mjerama ili prevladavanjem zaštitnih mjera, nisu mijenjani.</s><s>Odredbe članka 3. Konvencije implementirane su u Petnaestoj glavi - kaznena djela protiv kršenja privatnosti u odredbi § 202b StGB.</s><s>Njemačko kazneno pravo propisuje kazneno djelo neovlaštenog prisluškivanja računalnih podataka.</s><s>U §202b njemačkog kaznenog zakona propisuje se kazneno djelo neovlaštenog prisluškivanja (intercept) podataka tehničkim sredstvima koji su pohranjeni ili prenošeni u elektroničkom obliku ili magnetnom obliku ili drugom obliku u kojem ih nije mogude izravno percipirati, u nejavnoj obradi podataka ili elektromagnetskoj emisiji uređaja za obradu podataka.</s><s>Kazneno djelo je supsidijarnog karaktera i primjenjuje se ako počinitelja nije mogude kazniti za teže kazneno djelo prema drugim odredbama njemačkog kaznenog zakona.</s><s>Kazneni progon za kazneno djelo iz § 202b njemačkog kaznenog zakona, prema posljednjim izmjenama i dopunama § 205 njemačkog kaznenog zakona za kaznena djela počinjena u odnosu na računalne podatke od posebnog javnog interesa, provodi se po službenoj dužnosti.</s><s>Kaznena djela iz članka 4. i 5. Konvencije implementirane su Glavi dvadeset i sedmoj – Kaznena djela oštedenja StGB, u odredbama § 303a i § 303b. Odredbe članka 4. Konvencije implementirane su u odredbe § 303a StGB kojom je propisana kaznenopravna zaštita cjelovitosti i integriteta računalnih podataka na način koji je usporediv s kaznenopravnom zaštitom fizčkih predmeta od oštečenja i uništenja.</s><s>Odredbe §303 njemačkog kaznenog zakona odnose se na imovinu, ali ne i na podatke.</s><s>Zakonodavac je propisao kaznena djela zaštite od ometanja rada računalnih sustava kako bi bili na raspolaganju gospodarstvu i administraciji.</s>
<s>Odredbe članka 5. Konvencije implementirane su u odredbe § 303b StGB.</s><s>Počinitelj kaznenog djela iz § 303b njemačkog kaznenog zakona ne može biti osoba koja ometa vlastiti računalni sustav.</s><s>Operater centra za obradu podataka može biti počinitelj kaznenog djela u smislu § 303b njemačkog kaznenog zakona.</s><s>Počinjenje § 303b njemačkog kaznenog zakona mora dovesti do poremedaja obrade podataka na način da značajno utječe na nesmetano funkcioniranje obrade podataka.</s><s>Potpuni prekid rada računalnog sustava je bez sumnje značajno utjecanje na nesmetan rad računalnog sustava.</s><s>Štete na hardveru kao što su na primjer nefunkcioniranja pojedinih funkcija ili uređaja (monitori, pisači) redovito bi trebali dovesti do poremedaja rada računala, ali računalo i dalje može funkcionirati.</s><s>Isto vrijedi i za znatno smanjenje brzine računala ili neizvršavanje pojedinih programa ili aplikacije, kao posljedica učinka virusa.</s><s>Odredbe članka 6. Konvencije implementirane su u Petnaestoj glavi - kaznena djela protiv kršenja privatnosti u odredbi § 202c StGB.</s><s>Njemački kazneni zakon u odredbi § 202c inkriminira 3 Tekst odredbe StGB uključuje izmjene i dopune do 22.12.2010. godine prikupljanje i posjedovanje zaporki i drugih pristupnih kodova.</s><s>Inkriminaciju neovlaštenog pribavljanja, posjedovanja, prodaje ili činjenje drugom dostupnih korisničkih imena, zaporki, sigurnosnih kodova i drugih računalnih kodova za pristup računalnom sustavu.</s><s>Njemački ustavni sud donio je odluku prema kojoj samo posjedovanje i uporaba računalnih programa namijenjenih počinjenju kaznenih djela iz § 202c ne može biti dostatan uvjet za utvrđivanje elemenata kaznenog djela.</s><s>Sud smatra da posjedovanje računalnih programa namijenjenih počinjenju kaznenih djela računalnog kriminaliteta može biti legitimno za korisnike koji se profesionalno bave projektiranjem i provođenjem zaštitnih mjera ili povedanjem razine računalne sigurnosti.</s><s>Mišljenje je doneseno na temelju navoda da je nemogude programirati učinkovitu zaštitu računalnog sustava ukoliko se ne upoznaju s programima namijenjenim počinjenju kaznenih djela.</s><s>Stoga sud zaključuje da osim činjenice da netko posjeduje programe namijenjene isključivo počinjenju kaznenih djela, mora postojati i namjera počinjenja kaznenog djela koja se objektivno manifestira (koju je mogude objektivno utvrditi).</s><s>Korištenje i razvoj sigurnosnog softvera ne može biti kažnjivo osim ako je počinjeno s nezakonitom namjerom (Bundesverfassungsgericht, 2009).</s><s>I propisivanje kaznenih djela računalne prijevare i računalnog krivotvorenja izvršeno je prema kriteriju zaštidenog pravnog dobra.</s><s>Kazneno djelo računalne prijevare propisano u § 263a u Glavi dvadeset i drugoj StGB – prijevare i pronevjere (utaje).</s><s>Kazneno djelo računalnog krivotvorenja propisano - u Glavi dvadeset i tredoj – krivotvorenja.</s><s>Kroz odredbe § 270 krivotvorenje u pravnim slučajevima tretira se kao neovlašten utjecaj na obradu podataka.</s><s>Odnosi se prije svega na neistinite informacije ili dokumente koji se unose izravno u računalo s namjerom obmane u pravnim odnosima.</s><s>Računalno krivotvorenje zakonodavac propisuje u § 274 stavak 1. točka 2. StGB kojim je inkriminirano brisanje, potiskivanje, činjenje neuporabljivim ili mijenjanje pravno relevantnih podataka (koji su pohranjeni ili prenošeni elektronički, magnetski ili na drugi način koji nije izravno opaziv).</s>
<s>Propisivanje kaznenih djela u okviru jedne ili više glava kaznenog zakona Švicarski kazneni zakon kaznena djela iz članka 2. i 3. Konvencije propisuje u Glavi drugoj -kaznena djela protiv vlasništva, u članku 143 bis, kaznena djela iz članka 4 - 6 Konvencije u članku 144 bis iste glave.</s><s>Kazneni zakon Bivše jugoslavenske republike Makedonije kaznena djela propisana člancima 2-6 Konvencije propisuje u Glavi 23.</s><s>Kaznena djela protiv imovine u članku 251 oštedenje i neovlašten ulaz u računalni sustav.4 Slovenski Kazenski zakonik (KZ-1) u glavi dvadeset i tredoj – kaznena djela protiv imovine, propisuje u članku 221. – kazneno djelo napad na informacijski sistem, odnosno kaznena djela iz članka 2 - 5. Konvencije, a u glavi dvadeset i devetoj – kaznena djela protiv javnog reda i mira, u članku 306. stavak 3. propisuje kazneno djelo iz članka 6. Konvencije.</s><s>Propisivanje kaznenih djela u okviru posebne glave kaznenog zakona Rumunjski kazneni zakon u Glavi X – kaznena djela protiv računalnih podataka i sustava, u I. poglavlju propisuje kaznena djela protiv povjerljivosti i integriteta računalnih podataka i sustava.</s><s>U članku 440. propisano je kazneno djelo neovlaštenog pristupa računalnom sustavu, u članku 441. kazneno djelo neovlaštenog prisluškivanja prijenosa računalnih podataka, u članku 442. kazneno djelo utjecaja na integritet (mijenjanje) računanih podataka, u članku 443. kazneno djelo ometanje rada računalnog sustava i u članku 444. kazneno djelo neovlaštene uporabe računala i računalnih programa.</s><s>Navedena kaznena djela su implementacija odredbi članaka 2-6 Konvencije i usporediva su odredbama članaka 3-7 Prijedloga Direktive.</s><s>Pored navedenih kaznenih djela u 4 Na usporediv način Hrvatski kazneni zakon propisuje kaznena djela iz članak 2-6 Konvencije u članku 223. aktualnog Kaznenog zakona.</s>
<s>Glavi X, poglavlje II propisana su u članku 445. kazneno djelo računalnog krivotvorenja i u članku 446. kazneno djelo računalne prijevare.</s><s>U poglavlju III iste glave propisane su zajedničke odredbe – u članku 447. kažnjavanje za pokušaj, u članku 448. kazne za pravne osobe i u članku 449. definicije računalnog sutava, računalnog programa, računalnih podataka, zaštitnih mjera i neovlaštenog postupanja.</s>
<s>Krivični zakonik R Srbije u Glavi dvadeset sedmoj propisuje Krivična dela protiv bezbednosti računarskih podataka.</s><s>U članku 298 propisano je kazneno djelo oštedenje računarskih podataka i programa, u članku 299. kazneno djelo računarske sabotaže, u članku 300. kazneno djelo pravljenja i unošenja računarskih virusa, u članku 302. kazneno djelo neovlašdeni pristup zaštidenom računaru, računarskoj mreži i elektronskoj obradi podataka, u članku 303. kazneno djelo sprečavanje i organičavanje pristupa javnoj računarskoj mreži, u članku 304. kazneno djelo neovlašceno korišdenje računara ili računarske mreže i u članku 304a. kazneno djelo Pravljenje, nabavljanje i davanje drugom sredstava za izvršenje krivičnih dela protiv bezbednosti računarskih podataka.</s><s>Krivični zakonik u navedenoj glavi propisuje kaznena djela iz članka 2 i članaka 4-6 Konvencije i usporediva su odredbama člankom 3 i člancima 5 -7 Prijedloga Direktive.5 Krivični zakonik Crne Gore u Glavi dvadeset osmoj propisuje krivična djela protiv bezbjednosti računarskih podataka.</s><s>U članku 349. propisuje kazneno djelo oštedenje računarskih podataka i programa, u članku 350. propisuje kazneno djelo računarska sabotaža, u članku 351. propisuje kazneno djelo pravljenje i unošenje računarskih virusa, u članku 353. propisuje kazneno djelo neovlašdeno korišdenje računara ili računarske mreže, u članku 354. propisuje kazneno djelo Ometanje funkcionisanja elektronske obrade i prenosa podataka i računarske mreže, u članku 355. propisuje kazneno djelo Neovlašdeni pristup zaštidenom računaru i računarskoj mreži, u članku 356. propisuje kazneno djelo sprječavanje i organičavanje pristupa javnoj računarskoj mreži.6</s>
<s>Kazneni zakon Federacije Bosne i Hercegovine u Glavi XXXII propisuje kazna djela protiv sustava elektronske obrade podataka.</s><s>U članku 393. propisuje kazneno djelo Oštedenje računalnih podataka i programa, članku 396. propisuje kazneno djelo Ometanje rada sustava i mreže elektronske obrade podataka, u članku 397. propisuje kazneno djelo Neovlašteni pristup zaštidenome sustavu i mreži elektronske obrade podataka.</s><s>Kazneno djelo iz članka 6. Konvencije odnosno članka 7. Prijedloga Direktive propisano ju u odredbama članka 393. stavak 5.7 Kaznena djela računalnog kriminaliteta u novom kaznenom zakonu Velika reforma kaznenog zakonodavstva 1997. u okviru glave kaznenog zakona u kojoj su propisana kaznena djela protiv imovine, u hrvatsko kazneno pravo uvodi prvu generaciju odredbi o računalnom kriminalitetu - kazneno djelo računalnog kriminaliteta, u članku 223. - Oštedenje i uporaba tuđih podataka.</s>
<s>Odredbe o računalnom kriminalitetu znatno su proširene u noveli Kaznenog zakona iz 2004. godine predstavljaju djelomičnu implementaciju odredbi Konvencije o kibernetičkom kriminalu VE prema kojim su propisana kaznena djela, uključuje definiranje temeljnih pojmova - računalnog sustava, računalnih podataka i računalnih programa u opdem dijelu Kaznenog zakona, a kaznena djela računalnog kriminaliteta čine grupaciju kaznenih djela u glavi sedamnaestoj, izmijenjen i 5 Pored navedenog, u članku 301. propisano je kazneno djelo računalne prevare.</s><s>6 Pored navedenog, u članku 351. propisano je kazneno djelo računalne prevare.</s><s>7 Pored navedenog, u članku 394. propisano je kazneno djelo računalnog krivotvorenja, u članku 395. propisano je kazneno djelo računalne prevare i u članku 398 kazneno djelo računalne sabotaže. dopunjen članak 223. i kaznena djela računalnog krivotvorenja u članku 223.a i računalne prijevare u članku 224.a, u posebnom dijelu Kaznenog zakona.</s><s>U Novom kaznenom zakonu, pored djelomično izmijenjenih odredbi u opdem dijelu, u posebnom dijelu, kaznena djela računalnog kriminaliteta grupirana je u Glavi dvadeset i petoj i temelje se na potpunijoj ali ne i punoj implementaciji odredaba ratificirane Konvencije VE i privremenih dokumenata EU - Okvirnoj odluci o napadima na informacijske sustave iz 2005. godine za koju je donijeta odluka o ukidanju i Prijedlogu direktive o napadima na informacijske sustave iz mjeseca rujna 2010. godine, koja u vrijeme donošenja Kaznenog zakona još nije stupila na snagu.</s><s>Obzirom na novi Prijedlog direktive o napadima na informacijske sustave iz mjeseca svibnja 2011. godine, vrlo je vjerojatno da Prijedlog direktive iz mjeseca rujna 2010. godine nede stupiti na snagu.</s><s>Odredbe o kaznenim djelima Konvencije VE, koju je ratificiralo samo 17 od 27 članica EU i Okvirne odluke 2005/222/JHA odnosno Prijedloga direktive o napadima na informacijske sustave su slične (odredbe Okvirne odluke i Prijedloga direktive osim kaznenih djela propisuju i kazne za pojedina kaznena djela).</s><s>Europska komisija snažno preporuča zemljama članicama implementaciju odredbi Konvencije VE u domada zakonodavstva, a navedeni dokumenti su doneseni kako bi Europskoj komisiji dobila efikasno sredstvo da prisili zemlje članice na implementaciju nužnih odredbi o računalnom kriminalitetu u domada kaznena prava.</s><s>Novi kazneni zakon objavljen u Narodnim novinama 07. studenog 2011. godine, stupa na snagu 01. siječnja 2013. godine, definira pojmove vezane za računalni kriminalitet u opdem dijelu i propisuje kaznena djela protiv računalnih sustava, programa i podataka u glavi dvadeset i petoj.</s>
<s>Kazneni zakon definira temeljne pojmove računalni podaci i računalni program na isti način kao i kazneni zakon.</s><s>Definicija računalnog sustava je proširena sukladno odredbama Prijedloga direktive i odnosi se na svaku napravu ili skupinu međusobno spojenih ili povezanih naprava, od kojih jedna ili više njih na osnovi programa automatski obrađuju podatke, kao na računalne podatke koji su u njega spremljeni, obrađeni, učitani ili preneseni za svrhe njegovog rada, korištenja, zaštite i održavanja.8</s>
<s>Zakon donosi novine glede neovlaštenog pristupa, osnova za kazneni progon visine i vrste kazne.9 Pojam neovlašten nije posebno definiran.</s><s>Trebao bi obuhvadati svaki pristup koji nije odobrio vlasnik ili druga osoba koja je ovlaštena dati odobrenje ili svaki pristup koji je zabranjen zakonom.</s><s>Temeljno kazno djelo neovlaštenog pristupa računalnom sustavu (hacking) prošireno je kriminaliziranjem neovlaštenog pristupa računalnim podacima, čime je kaznenopravna zaštita proširena i na računalne podatke koji su pohranjeni na medijima za pohranu računalnih podataka izvan računalnog sustava.</s><s>U odredbu ipak nije implementirana odredba Konvencije kojom se 8 Članak 87. (17) Računalni sustav je svaka naprava ili skupina međusobno spojenih ili povezanih naprava, od kojih jedna ili više njih na osnovi programa automatski obrađuju podatke, kao i računalni podaci koji su u njega spremljeni, obrađeni, učitani ili preneseni za svrhe njegovog rada, korištenja, zaštite i održavanja. (18) Računalni podatak je svako iskazivanje činjenica, informacija ili zamisli u obliku prikladnom za obradu u računalnom sustavu. (19) Računalni program je skup računalnih podataka koji su u stanju prouzročiti da računalni sustav izvrši određenu funkciju.</s><s>9 Neovlašteni pristup Članak 266. (1) Tko neovlašteno pristupi računalnom sustavu ili računalnim podacima,kaznit de se kaznom zatvora do jedne godine.</s><s>(2) Tko kazneno djelo iz stavka 1. ovoga članka počini u odnosu na računalni sustav ili računalne podatke tijela državne vlasti, tijela jedinica lokalne ili područne (regionalne) samouprave, javne ustanove ili trgovačkog društva od posebnog javnog interesa,kaznit de se kaznom zatvora do tri godine.</s><s>(3) Za pokušaj kaznenog djela iz stavka 1. i 2. ovoga članka počinitelj de se kazniti. .</s><s>(4) Kazneno djelo iz stavka 1. ovoga članka progoni se po prijedlogu.</s>
<s>Neovlašteni pristup sankcionira neovlašten pristup dijelu računalnog sustava.</s><s>Odredba o neovlaštenom pristupu računalnim sustavima tijela državne vlasti, tijela jedinica lokalne ili područne (regionalne) samouprave, javne ustanove ili trgovačkog društva od posebnog javnoga interesa nije mijenjana.</s><s>Za sva kaznena djela neovlaštenog pristupa propisana je samo kazna zatvora.</s><s>Novost je da se kazneni progon neovlaštenog pristupa računalnom sustavu poduzima temeljem prijedloga oštedene fizičke ili pravne osobe, a za neovlašten pristup računalnim sustavima tijela državne vlasti, tijela jedinica lokalne ili područne (regionalne) samouprave, javne ustanove ili trgovačkog društva od posebnog javnoga interesa, po službenoj dužnosti.</s><s>Brisana je odredba prema kojoj neovlašten pristup mora biti počinjen „unatoč zaštitnim mjerama“.</s><s>Postojanje zaštitnih mjera tempore criminis, utvrđuje se naknadno.</s><s>Konvencija VE taj uvjet propisuje kao fakultativnu mogudnost, međutim Prijedlog direktive iz 2011. godine, taj uvjet propisuju kao obvezatan element kaznenog djela, a to je praksa i gotovo svih europskih kaznenih zakona.</s><s>No, i ovako izmijenjena odredba ne kriminalizira pribavljanje, kopiranje, računalnih podataka čije pribavljanje nije kriminalizirano odredbama o zaštiti autorskih prava i osobnih podataka kao i odavnje službene, vojne i poslovne tajne.</s>
<s>Kvalificirani oblik kaznenog djela propisan je u odredbi članka 266. stavak 2. za neovlašteni pristup, povredom mjera zaštite, računalnom sustavu ili računalnim podacima tijela državne vlasti, tijela jedinica lokalne ili područne (regionalne) samouprave, javne ustanove ili trgovačkog društva od posebnog javnog interesa.</s><s>Odredba u odnosu na Kazneni zakon KZ97 nije bitno mijenjana.</s><s>Odredba članka 266. u Kaznenom zakonu u odnosu na postojedu odredbu u članku 223. stavak 1. je, opdenito znatno prihvatljivija.</s><s>Međutim, implementacija odredbi Okvirne odluke i Prijedloga Direktive je, samo djelomična iako ih Direktiva u članku 1. propisuje kao minimalna pravila koja se između ostalog odnose i na kazneno djelo neovlašteno pristupa.</s><s>Ukupno gledano, odredba članka 266.</s><s>Kaznenog zakona je bolja od postojedih odredbi članka 223.</s><s>Kaznenog zakona KZ97, ali smatramo da je propuštena prilika da se donošenjem novog kaznenog zakona kazneno djelo neovlaštenog pristupa cjelovito i sistematski uredi implementacijom odredbi Konvencije, poredbenog prava i tehnološkog i predvidivog tehnološkog napretka informacijske i komunikacijske tehnologije.</s>
<s>Odredba inkriminira onemogudavanje ili otežavanje rada ili korištenja računalnog sustava, računalnih podataka ili programa ili onemogudavanje ili otežavanje rada ili korištenja računalne komunikacije, na istovjetan način kao i Kazneni zakon KZ97.10 Kazneno djelo sankcionira ometanje rada računalnog sustava, računalnih podataka ili programa i računalne komunikacije na način da se ovlaštenim korisnicima onemogudi nesmetano korištenje i dostupnost svih mogudnosti računalnog sustava ili njihova međusobna komunikacija.</s><s>Svrha odredbe je sankcioniranje DoS ili DDoS napada.</s><s>Pojačan interes javnosti za pristup određenim internet stranicama u kradem vremenskom periodu koji znatno nadmašuje kapacitet servera, nije kažnjiv.</s><s>Botnet napadi uključuju široki raspon napada koji mogu biti izvedeni prema velikom broju računala ili uključuju znatnu štetu poremedajem rada servisa, financijskim gubitkom ili gubitkom osobnih podataka.11</s>
<s>Radnja počinjenja kaznenog djela eksplicitno je određena.</s><s>Inkriminira neovlaštenu uporabu računalnih podataka ili programa radi ometanja rada sustava za obradu podataka.</s><s>Naime, svrha 10 Ometanje rada računalnog sustava Članak 267. (1) Tko onemogudi ili oteža rad ili korištenje računalnog sustava, računalnih podataka ili programa ili računalnu komunikaciju, kaznit de se kaznom zatvora do tri godine. (2) Za pokušaj kaznenog djela iz stavka 1. ovoga članka počinitelj de se kazniti.</s><s>11 U tom kontektstu „big botnet“ ima sposobnost prouzročenja velike štete, a največi botnet napadi procijenjeni su na realizaciju 40.000 do 100.000 konekcija odnosno zaraženih računala tijekom 24 sata. ove odredbe nije propisivanje kaznenog djela kojim bi bilo sankcionirano bilo kakvo ometanje ili otežavanje rada i korištenja sustava za obradu podataka.</s><s>Rad sustava za obradu podataka mora biti ometan unosom, prijenosom, oštedenjem, brisanjem, mijenjanjem ili činjenjem neuporabljivim računalnih podatka ili programa s namjerom da se onemogudi normalno funkcioniranje sustava za obradu podataka.</s><s>Ometanja rada računala koja bi bila uzrokovana oštedenjem fizičkih komponenti (hardvera), infrastrukture, komunikacijske mreže ili dijelova komunikacijske mreže, energetske mreže za napajanje sustava, obuhvadena su odredbama kojim se sankcionira oštedenje ili uništenje tuđe stvari.</s><s>Djelovanjem računalnih podataka i programa, ne dolazi do fizičkog oštedenja sustava za obradu podataka.</s><s>Uklanjanjem malicioznih deformacija računalnih podataka ili programa ili onemogudavanjem rada i dostupnosti DDoS napadom ili SPAM napadom, sustav za obradu podataka normalno funkcionira jer su uklonjeni uzroci otežanog rada sustava, bez intervencije ili zamjene hardvera.</s><s>Ovako definirana odredba u potpunosti isključuje preklapanja s odredbom članka 222.</s><s>Kaznenog zakona KZ97.</s><s>Kazneno djelo mogude je počiniti s izravnom namjerom.</s><s>Skloni smo stajalištu njemačkog kaznenog prava da bi za kaznenu odgovornost trebala bila dostatna i neizravna namjera.</s><s>Na taj način, odredbom članka 267. ne bi bile obuhvadena ponašanja koja su posljedica nehaja i incidenta.</s><s>Propisana kazna za kazneno djelo iz članka 267. stavak 1. odgovara prirodi kaznenog djela i izazivanje opasnosti za ispravno funkcioniranje sustava za obradu podataka.</s><s>Nerijetko izaziva visoke troškove reinstaliranja sistemskih i operativnih programa sustava za obradu podataka koje nije mogude u potpunosti specificirati i naknadno postaviti imovinsko pravni zahtjev za naknadu štete.</s><s>Kvalificirani oblik kaznenog djela, propisan je odredbom članka 273.</s><s>Kazenog zakona.</s><s>Bez obzira na to da li je riječ o pojedinačnim računalima koja nisu obuhvadena kvalifikatornim oblikom kaznenog djela, ostaje otvoreno pitanje razlikovanja kaznenopravne zaštite pojedinačnog računala, računalnog sustava koji obuhvada odrediv broj pojedinačnih računala, sustava za obradu podataka koji obuhvada neodrediv broj pojedinačnih računala ili odrediv dio virtualnog prostora na računalnoj mreži (internet stranice određenih sadržaja).</s><s>Posljedice ometanja rada pojedinačnog računala, odredivog broja računala, neodredivog broja računala ili dijela virtualnog prostora na računalnoj mreži nisu usporedive.</s><s>Definiranje ili kaznenopravna zaštita svake od navedenih skupina, ali i nekih od skupina koje nisu navedene, rezultiralo bi gomilanjem definicija od kojih bi neke, zbog tehnološkog razvoja informacijske tehnologije ved u vrijeme donošenja zakona bile zastarjele.</s>
<s>Opseg ometanja rada sustava za obradu podataka definiran je opsegom propisane kazne na način da se posebno definiraju sustavi za obradu podataka koji uživaju pojačanu kaznenopravnu zaštitu prema njihovoj osnovnoj namjeni (informacijski sustavi kritične informacijske infrastrukture) i prema opsegu ometanja rada sustava za obradu podataka (broj ometanih pojedinačnih informacijskih sustava ili opsegom ometanog dijela virtualnog prostora na računalnoj mreži).</s><s>Ovaj pristup podrazumijeva propisivanje dovoljnog raspona propisanih kazni koje bi pokrivale ometanje pojedinog informacijskog sustava i ometanje rada kritične informacijske infrastrukture u mjeri koja je usporediva s fizičkim uništenjem dijela realne infrastrukture.</s><s>Odredbe Kaznenog zakona KZ97, de lege lata, to ne osiguravaju.</s><s>Raspon propisane kazne, novčana kazna ili kazna zatvora do tri godine nije dostatna da bi pokrivala i kaznena djela ometanja rada sustava za obradu podataka koja bi bila ekvivalent fizičkom uništenju sustava za obradu podataka počinjenom terorističkim metodama.</s>
<s>Obzirom na opasnosti i posljedice koje mogu biti izazvane počinjenjem kaznenog djela, a koje usporedivo s fizičkim uništenjem ili nekog od objekata od posebne važnosti za javnu i nacionalnu sigurnost kao i za ekonomsku snagu zemlje, predlaže s propisivanje relativno visoke kazne zatvora (za usporedbu, njemački kazneni zakon za navedeno kazneno djelo propisuje kaznu zatvora od šest mjeseci do deset godina).</s>
<s>Visina materijalne štete prouzročene počinjenjem kaznenog djela iz članka 267. stavak 1. bila bi i dalje određena izrazom "znatna šteta".</s><s>Visinu štete, koja se odnosi na "znatnu štetu" trebalo bi definirati odlukom Vrhovnog suda.</s>
<s>Odredba propisuje kaznenopravnu zaštitu integriteta i cjelovitosti računalnim podacima i programima kakav uživaju i drugi fizički predmeti.12 Odredba je usklađena s člankom 4. Okvirne odluke.</s><s>Svrha propisivanja navedenog kaznenog djela je zaštita integriteta računalnih podatka ili programa, pri tom je nebitno da li se neovlašteno djelovalo na sve (u cijelosti) ili samo dio (djelomično) računalnih podataka ili programa.</s><s>Cjelovitost podataka je narušena kad se podatak ne može koristiti za obradu u računalnom sustavu.</s><s>Njegov integritet ne može biti narušen samo djelomično.</s><s>On je prikladan za obradu u računalnom sustavu.</s><s>Isto se odnosi na računalni program.</s><s>Djelovanje na integritet dijela računalnog programa, na samo određenu skupinu računalnih podataka narušava se cjelovitost programa i njegovo funkcioniranje.</s><s>Za postojanje kaznenog djela potrebno je utvrditi da li je bilo neovlaštenog djelovanja na integritet računalnih podataka bez obzira da li računalni podaci sadrže određene informacije ili su dio računalnog programa.</s><s>Utvrđivanje da li je integritet računalnog podatka narušen djelomično ili u cijelosti dovelo bi do teškoda u utvrđivanju kaznenog djela.</s><s>U poredbenom pravu, kao što smo naveli, definirane su situacije u kojima je djelovanjem na integritet podataka djelo dovršeno.</s><s>Smatramo potpuno nepotrebnim diferenciranje djelovanja na integritet podataka u cijelosti ili djelomično.</s><s>Odredba članka 268.</s><s>Kaznenog zakona izmijenjena je u odnosu na odredbu članka 223. stavak 3. Kaznenog zakona KZ97.</s><s>Prva izmjena se odnosi na neovlašteno oštedenje, izmjenu, brisanje, uništenje, činjenje neuporabljivim ili nedostupnim tuđih računalnih podataka ili programa djelomično ili u cijelosti.</s><s>Brisan je alternativni način izvršenja „na drugi način“.</s><s>Odredba je dopunjena modalitetom počinjenja kaznenog djela prikazivanjem nedostupnih tuđih računalnih podataka i programa, a u ostalom dijelu identična je odredbi članka 223. stavak 3. Kaznenog zakona KZ97.</s><s>Brisanjem načina počinjenja kaznenog djela „na drugi način“ odredba postaje potpuno određena.</s><s>Međutim, tako definirana odredba primjenjiva je samo na poznate modalitete neovlaštenog djelovanja na integritet i dostupnost računalnih podataka ili programa.</s><s>Smatramo da bi navedeni termin trebao biti dio odredbe članka 268. jer bi pokrivao djelovanje na integritet i dostupnost računalnih podataka uvjetovanog razvojem informacijske i komunikacijske tehnologije pro futuro.</s>
<s>Kazneno djelo je mogude počiniti u cijelosti ili djelomičnim neovlaštenim oštedenjem, izmjenom, brisanjem, uništenjem, činjenjem neuporabljivim ili nedostupnim ili prikazivanjem nedostupnim tuđih računalnih podataka ili programa.</s>
<s>Modalitet počinjenja kaznenog djela prikazivanjem nedostupnim računalnih podataka ili programa odgovarao bi terminu Konvencije potiskivanje računalnih podataka ili programa.</s><s>U tom slučaju nije bilo djelovanja na integritet računalnih podataka, ali oni nisu dostupni osobi koja posjeduje ili kontrolira računalne podatke ili programe.</s><s>Diskutabilna je razlika između termina činiti nedostupnim ili prikazivati nedostupnim</s>
<s>Kvalificirani oblik kaznenog djela iz članka 273. stavak 1. Prijedloga kaznenog zakona, osim što je dodatno inkriminirano i počinjenje kaznenog djela u odnosu na računalne sustave i računalne podatke tijela jedinica lokalne ili područne (regionalne) samouprave, identičan je kvalificiranom obliku kaznenog djela u članku 223. stavak 5. Kaznenog zakona KZ97.</s><s>Pored navedenog, kao 12 Oštedenje računalnih podataka Članak 268.(1) Tko neovlašteno u cijelosti ili djelomično ošteti, izmijeni, izbriše, uništi, učini neuporabljivim ili nedostupnim ili prikaže stavka 1. ovoga članka počinitelj de se kazniti.nedostupnim tuđe računalne podatke ili programe, kaznit de se kaznom zatvora do tri godine. (2) Za pokušaj kaznenog djela iz počinitelj de se kazniti.</s>
<s>Oštedenje računalnih podataka kvalifikatorna okolnost propisano je počinjenje kaznenog djela prikrivanjem stvarnog identiteta i kojim je ošteden stvarni vlasnik identiteta.</s><s>U odnosu na odredbe Kaznenog zakona KZ97 posebno teške okolnosti počinjenja kaznenog djela predstavlja počinjenje kaznenog djela sredstvom namijenjenim za izvršenje napada na vedi broj računalnih sustava ili je prouzročena znatna materijalna šteta.</s><s>Za sve kvalificirane oblike počinjenja kaznenog djela propisano je kažnjavanje za pokušaj prema kriteriju propisane kazne i na sve kvalificirane oblike primjenjive su odredbe članka 325.</s><s>Kaznenog zakona – počinjenje kaznenog djela u sastavu zločinačkog udruženja.</s><s>Odredbom članka 266. stavak 2. propisano je kažnjavanje i za pokušaj.</s><s>Pokušaj kvalificiranih oblika kaznenog djela propisanih člankom 271. kažnjiv je prema kriteriju visine propisane kazne.</s><s>Neovlašteno presretanje računalnih podataka Odredbom je sankcionirano neovlašteno presretnje ili snimanje nejavnog prijenosa računalnih podataka, uključujudi i elektromagnetsku emisiju računalnog sustava, ili činjenje drugome dostupnim tako pribavljenih podataka.13</s>
<s>Odredba članka 269.</s><s>Kaznenog zakona u odnosu na odredbu članka 223. stavak 4. Kaznenog zakona KZ97 ne inkriminira presretanje prijenosa računalnih podataka prema računalnom sustavu, iz njega ili unutar njega niti je postojanje kaznenog djela uvjetovano presretanjem podataka koji nisu namijenjeni osobi koja je presrela prijenos računalnih podataka.</s><s>Izbacivanjem inkriminacije presretanja prijenosa računalnih podataka prema računalnom sustavu, iz njega ili unutar njega narušava se cjelovitost inkriminacije na način na koji je ona definirana odredbom članka 6. Konvencije, članka 223. stavak 4. Kaznenog zakona KZ97 i članka 6. Prijedloga Direktive.</s><s>Iz odredbi članka 267.</s><s>Kaznenog zakona proizlazi da se sankcionira neovlašteno presretanje komunikacije između udaljenih računalnih sustava.</s><s>Smatramo da je navedena intervencija potpuno neopravdana, te da odredba treba biti kao i odredba članka 223. stavak 4. Kaznenog zakona KZ97, potpuna implementacija članka 6. Konvencije i članka 6.</s>
<s>Kvalificirani oblik kaznenog djela iz članka 273. stavak 1. Prijedloga kaznenog zakona, osim što je dodatno inkriminiran i počinjenje kaznenog djela u odnosu na računalne sustave i računalne podatke tijela jedinica lokalne ili područne (regionalne) samouprave, identičan je kvalificiranom obliku kaznenog djela u članku 223. stavak 5. Kaznenog zakona KZ97.</s><s>Pored navedenog, kao kvalifikatorna okolnost propisano je počinjenje kaznenog djela prikrivanjem stvarnog identiteta i kojim je ošteden stvarni vlasnik identiteta.</s><s>U odnosu na odredbe Kaznenog zakona posebno teške okolnosti počinjenja kaznenog djela predstavlja počinjenje kaznenog djela sredstvom namijenjenim za izvršenje napada na vedi broj računalnih sustava ili je prouzročena znatna materijalna šteta.</s>
<s>Za sve kvalificirane oblike počinjenja kaznenog djela propisano je kažnjavanje za pokušaj prema kriteriju propisane kazne i na sve kvalificirane oblike primjenjive su odredbe članka 325.</s><s>Prijedloga kaznenog zakona – počinjenje kaznenog djela u sastavu zločinačkog udruženja.</s><s>Odredbom članka 269. stavak 2. propisano je kažnjavanje i za pokušaj.</s><s>Pokušaj kvalificiranih oblika kaznenog djela propisanih člankom 273.</s><s>Kazenog zakona kažnjiv je prema kriteriju visine propisane kazne.</s><s>Stavak 3. propisuje obavezno uništenje podataka koji su nastali počinjenjem kaznenog djela.</s>
<s>13 Neovlašteno presretanje računalnih podataka Članak 269. (1) Tko neovlašteno presretne ili snimi nejavni prijenos računalnih podataka, uključujudi i elektromagnetsku emisiju računalnog sustava, ili drugome učini dostupnim tako pribavljene podatke, kaznit de se kaznom zatvora do tri godine. (2) Za pokušaj kaznenog djela iz stavka 1. ovoga članka počinitelj de se kazniti. (3) Podaci koji su nastali počinjenjem kaznenog djela iz stavka 1. ovoga članka de se uništiti.</s>
<s>Kazneno djelo zlouporabe naprava inkriminaciju izrade nabave, prodaje, posjedovanja ili činjenja drugome dostupnih uređaja ili računalnih programa ili računalnih podataka stvorenih ili prilagođenih za počinjenje kaznenih djela računalnog kriminaliteta iz Kaznenog zakona KZ97 proširuje i na računalne lozinke, pristupne šifre ili druge podatke kojima se može pristupiti računalnom sustavu s ciljem njihove uporabe za počinjenje kaznenih djela iz članaka 266. do 271.</s><s>Kaznenog zakona i u biti čini potpuniju implementaciju odredbi Konvencije, Okvirne odluke i Prijedloga direktive.</s><s>Visina propisane kazne veže se uz namjeru počinjenja određenog kaznenog djela propisanog u Glavi dvadeset i petoj Kazenog zakona i limitirana je visinom propisane kazne za to kazneno djelo.</s><s>Za pribavljanje pristupnih kodova za pristup računalnom sustavu propisana je ista kazna bez obzira na namjeru počinitelja Za izradu i pribavljanje hardware i software, propisana je višestruko veda kazna koja de ovisiti o namjeri počinitelja da neovlašteno pristupi računalnim podacima ili sustavu ili da počini računalnu prijevaru.</s><s>Ova de odredba u praksi stvoriti potrebu razgraničenja svrhe pribavljanja sredstava za počinjenje kaznenih djela i utvrđivanje stvarne namjere za počinjenje određenog kaznenog djela.14 Prema tim odredbama za pribavljanje hardware, software za počinjenje kaznenog djela neovlaštenog pristupa bit de mogude izredi maksimalnu kaznu zatvora do jedne godine odnosno kaznu koja je propisana i za počinjenje navedenog kaznenog djela, a za počinjenje računalne prijevare kazna zatvora do tri godine.</s><s>Odredba je usklađena s člankom 6. Konvencije o kibernetičkom kriminalu.</s>
<s>Posebnom odredbom definirana su teška kaznena djela ometanja rada računalnog sustava, oštedenje računalnih podataka, neovlašteno presretanje prijenosa računalnih podataka i računalnog krivotvorenja počinjena u odnosu na računalni sustav ili računalne podatke tijela državne vlasti, tijela jedinica lokalne ili područne (regionalne) samouprave, javne ustanove ili trgovačkog društva od posebnog javnog interesa i kaznena djela neovlaštenog pristupa ometanja rada računalnog sustava, oštedenje računalnih podataka i neovlašteno presretanje prijenosa računalnih podataka počinjena prikrivanjem stvarnog identiteta i uzrokovanjem zablude o ovlaštenom nositelju identiteta.</s><s>Inkriminirano je i ometanje rada računalnog sustava, oštedenje računalnih podataka, neovlašteno presretanje prijenosa računalnih podataka počinjeno sredstvom namijenjenim za izvršenje napada na vedi broj računalnih sustava ili kojim je prouzročena znatna šteta.15 Odredba je usklađena s člankom 10. stavak 2. i 3. Prijedloga Direktive 14 Zloporaba naprava Članak 272. (1) Tko izradi, nabavi, proda, posjeduje ili čini drugome dostupne uređaje ili računalne programe ili računalne podatke stvorene ili prilagođene za počinjenje kaznenih djela iz članka 266., članka 267., članka 268., članka 269., članka 270. i članka 271. ovoga Zakona s ciljem da ih se uporabi za počinjenje nekog od tih djela,kaznit de se kaznom zatvora do tri godine. (2) Tko izradi, nabavi, proda, posjeduje ili čini drugome dostupne računalne lozinke, pristupne šifre ili druge podatke kojima se može pristupiti računalnom sustavu s ciljem da ih se uporabi za počinjenje kaznenih djela iz članka 266., članka 267., članka 268., članka 269., članka 270. i članka 271. ovoga Zakona, kaznit de se kaznom zatvora do jedne godine. (3) Počinitelj kaznenog djela iz stavka 1. ovoga članka nede se kazniti kaznom strožom od one koja je propisana za kazneno djelo koje je počinitelj imao za cilj.</s><s>(4) Posebne naprave, programi iz stavka 1. ovoga članka de se oduzeti, a podaci iz stavka 1. i 2. ovoga članka de se uništiti.</s><s>15 Teška kaznena djela protiv računalnih sustava, programa i podataka Članak 273. (1) Tko kazneno djelo iz članka 267. do članka 270. ovoga Zakona počini u odnosu na računalni sustav ili računalne podatke tijela državne vlasti, tijela jedinica lokalne ili područne (regionalne) samouprave, javne ustanove ili trgovačkog društva od posebnog javnog interesa, kaznit de se kaznom zatvora od šest mjeseci do pet godina. (2) Kaznom iz stavka 1. kaznit de se tko kazneno djelo iz članka 266. do članka 269. ovoga Zakona počini prikrivajudi stvarni identitet i uzrokujudi zabludu o ovlaštenom nositelju identiteta. (3) Tko kazneno djelo iz članka 267. do članka 269. ovoga Zakona počini sredstvom namijenjenim za izvršenje napada na vedi broj računalnih sustava ili kojim je prouzročena znatna šteta, kaznit de se kaznom zatvora od jedne do osam godina.</s>
<s>Teška kaznena djela iz 2010.</s><s>U Prijedlogu Direktive iz 2011. godine, navedene odredbe su znatno izmijenjene.</s><s>Prijedlozi za povečanje propisanih kazni su kazenopravna reakcija na ozbiljne DDoS napada usmjerene na važne dijelove kritične informacijske infrastrukture u privatnom i javnom sektoru.16 Zaključak</s>
<s>Komparativni pregled modela propisivanja kaznenih djela računalnog kriminaliteta u kaznenim zakonima pokazuje da različiti modeli propisvanja kaznenih djela nisu jedini i isključivi čimbenik koji utječe na sankcioniranje počinitelja navedenih kaznenih djela.</s><s>Ipak, evidentan je trend promjene odredbi u kaznenim zakonima dijela država ex federacije, uz određene razlike, u smjeru propisivanja kaznenih djela računalnog kriminaliteta u posebnoj glavi kaznenih zakona.</s><s>Taj trend slijedi i novi Kazneni zakon R Hrvatske.</s><s>Propisvanjem kaznenih djela u posebnoj glavi kaznenog zakona, R Hrvatska je napustila koncept prema kojem su kaznena djela protiv tajnosti, cjelovitosti i dostupnosti računalnih podataka i sustava i kaznena djela povezana s kršenjem privatnosti propisana u okviru kaznenih djela protiv imovine i svrstala se u skupinu tranzicijskih država Jugoistočne Europe i Rumunjsku koje kaznena djela protiv tajnosti, cjelovitosti i dostupnosti računalnih podataka i sustava i kaznena djela povezana s kršenjem privatnosti i ostalih kaznenih djela računalnog kriminaliteta propisana u posebnoj glavi kaznenog zakona.</s>
<s>Propisivanje kaznenih djela protiv tajnosti, cjelovitosti i dostupnosti računalnih podataka i sustava i kaznena djela povezana s kršenjem privatnosti i ostalih kaznenih djela računalnog kriminaliteta primjerenije je provesti minimalnim intervencijama u okviru jedne od postoječih glava kaznenog zakona prema modelu koji je bio primjenjivan u Kaznenom zakonu KZ97 ili prema modelu koji je primjenjen u njemačkom kaznenom zakonu.</s>
<s>Komparativnom analizom odredaba novog Kaznenog zakona, Konvencije o kibernetičkom kriminalu, Okvirne odluke, Prijedloga Direktive iz 2010., koje su prema komentaru uz Konačni prijedlog Kaznenog zakona implementirane u odredbe novog Kaznenog zakona te Prijedloga Direktive iz 2011. godine pokazuje slabosti implementacije odredbi iz međunarodnih pravnih izvora za koje je donesena odluka o njihovoj zamjeni – Okvirna odluka i onih koji nisu stupili na snagu – Prijedloga Direktive.</s>
<s>Obzirom na privremenost Okvirne odluke i Prijedloga Direktiva EU i budude članstvo u EU te odredbe Konvencije o kibernetičkom kriminalu, odredbe Kaznenog zakona kojima su propisana kaznena djela protiv tajnosti, cjelovitosti i dostupnosti računalnih podataka i sustava, kaznena djela povezana s kršenjem privatnosti i ostalih kaznenih djela računalnog kriminaliteta biti de potrebno u vedoj mjeri implementirati odredbe Konvencije i nove Direktive EU.</s>


Da li je Titova država bila "totalitarna"?

<s>Sabor Hrvatske 2006. godine i Ustavni sud Slovenije prošle godine označili su celokupno uređenje iz vremena „Titove Jugoslavije“ (1945-1990) kao „totalitarno“, bez vremenskih ili sadržinskih ograničenja svoje kvalifikacije.</s><s>Slovenački sud je na osnovu toga zabranio dalju upotrebu Titovog imena prilikom davanja naziva ulica i trgova u Sloveniji.</s><s>Pri tome, nijedno od ta dva tela nije se pozivalo na sistematska razmatranja totalitarizma, niti su analizirali taj pojam niti njegovo prisustvo.</s><s>Teško je negirati da je Jugoslavija 1945. godine formirana pretežno kao totalitarna država.</s><s>U ovom razmatranju se negira da bi uređenje u Jugoslaviji posle sredine 60-ih godina bilo totalitarno, u pogledu bilo kojeg od elemenata koje pružaju Fridrih (Friedrich) i Bžežinski (Brzezinski) u svojoj klasičnoj studiji iz 1956. godine.</s><s>U Jugoslaviji 60-ih godina je izlazilo više miliona primeraka verske štampe godišnje, a privredna preduzeća nisu funkcionisala u okviru naturalne planske privrede.</s><s>Što se tiče političkog uređenja, koje je zvanično bilo jednopartijsko, republike (a od 1971. i pokrajine) delovale su kao autonomni politički sistemi, brinule su za svoje interese, čak se oko njih i sukobljavale.</s><s>Iako je Tito bio imenovan za predsednika sa stalnim mandatom i mada se gajio njegov kult, njegova vlast bila je ograničena suprotstavljenim federalnim karakterom države.</s><s>Ključne reči: totalitarizam, Jugoslavija, komunizam, autoritarizam, poliarhija Uvod</s>
<s>Mada je upotreba izraza „totalitaran“ česta u publicistici i političkom diskursu, za označavanje perioda 1945-1990. u istoriji naroda nekadašnje Jugoslavije, samo u dva slučaja je došlo do zvaničnog označavanja od strane merodavnih organa.</s><s>Hrvatski sabor je 30. juna 2006. usvojio Deklaraciju1 1 http://narodne-novine.nn.hr/default.aspx Orginalni naučni rad</s>
<s>„o osudi zločina počinjenih u toku totalitarnog komunističkog uređenja u Hrvatskoj, 1945-1990“.2 Ustavni sud Republike Slovenije je 26. 9. 2011. usvojio rešenje kojim je poništio odluku Gradske opštine Ljubljana, kojom je put u izgradnji dobio ime po Josipu Brozu Titu.</s><s>Mada je sam Sud izrazio rezervu u tom smislu, on je ipak ovim svojim rešenjem izvšio izvesno vrednovanje slovenačke i šire društvene istorije, pošto u presudi polazi od toga da se radi o „Titovom simboličkom značenju“ koje se vezuje za „posleratni totalitarni komunistički režim“, naglasivši da „Tito simbolizuje totalitarni režim“.</s><s>Titu se u toj presudi prigovara i sa drugih stanovništa, ali je kvalifikacija o „totalitarnosti“ nekadašnjeg političkog uređenja imala najveću težinu.</s><s>Time je Sud, kao uostalom i Hrvatski sabor, službeno označio uređenje koje je u periodu 1945-1990. postojalo u Sloveniji i Jugoslaviji, preuzevši odgovornost za promenu istorijskog narodnog sećanja.</s><s>Ovde nije namera da se oceni u celini, još manje da opravdava to političko uređenje, već samo da se utvrdi koliko je oznaka „totalitarno“ za političko uređenje Titove Jugoslavije bila primerena.</s>
<s>U političkoj nauci najviše je afirmisano shvatanje pojma totalitarizma prema Fridrihu i Bžežinskom, izneto u čuvenoj knjizi Totalitarna diktatura i autokratija (1956).</s><s>Ovde ćemo se i mi baviti pojmom Fridriha i Bžežinskog, pre svega zato što je, mada je i sam bio predmet kritike (Lefort, 1988), poslužio u korist organima u Hrvatskoj i Sloveniji.</s><s>Uzećemo u obzir sve elemente koje ovi autori navode kao konstitutive u pogledu pojave totalitarizma.</s><s>Ti elementi su kumulativni, njihova celina važi u okviru sledećeg modela: službena ideologija, za koju se smatra da sadrži ostvarenje „savršenog stadijuma čovečanstva“; masovna partija, koja je hijerarhijski organizovana, sa državnom birokratijom, koju vodi jedan čovek; monopol masovnih medija; sistematska policijska kontrola i centralna kontrola ukupne privrede (Friedrich i Brzezinski 1956, 9-10).</s><s>Ta definicija se uzima kao najmerodavnija (Heywood 2007, 73-4; Apter Fridrih i Bžežinski, kao i Kirkpatrikova (1979), smatraju da su pri tom komunistička uređenja nepopravljiva, da se ne mogu transformisati ni u smislu racionalizacije, a još manje u smislu liberalizacije, već mogu da 2 Ta deklaracija poziva se na Deklaraciju Parlamentarne skupštine Saveta Evrope iz 1996. o istom pitanju (1096), gde se kao prva oznaka totalitarizma navodi ‘hipercentralizacija’, koja se na Jugoslaviju, u periodu koji se razmatra, nikako ne može odnositi, a to se objašnjava u daljem delu ovog teksta.</s><s>Takođe, u raspravi prilikom donošenja te deklaracije Jugoslavija nije pominjana. (http://assembly.coe.int/main.asp?Link=/documents/adoptedtext/ta96/eres1096.htm) Sergej Flere</s>
<s>Da li je titova država bila totalitarna postanu, kako prva dvojica pišu, samo još više „totalna“ (Friedrich i BrzeNema sumnje da su komunisti nakon pobede 1945. u Jugoslaviji nameravali da uvedu uređenje koje bi imalo totalitarna svojstva.</s><s>Takva namera proizilazi iz: (1) uklanjanja višestranačkog uređenja i pre svega političke opozicije (Koštunica i Čavoški 1983) i formiranja avangardne političke stranke vlasti; (2) masovnih vansudskih ubistava neposredno posle rata (mada to nije bila specifičnost Jugoslavije, ali je po broju takvih slučajeva, koji su poprimili karakter masovnog zastrašivanja, ona značajno prevazišla npr. Francusku (Judt, 2007), što je bio prvi korak ka uvođenju državne bezbednosne službe, tipa tajne policije; (3) uređivanja privrede oduzimanjem privatne svojine i lutanja u oblasti poljoprivrede s katastrofalnim posledicama (Borak 2002); (4) podređivanja masovnih medija (Koštunica i Čavoški 1983), (5) formiranja JNA kao podređene partiji i (6) zvanične komunističke ideologije shvaćene kao spasonosne, koja u javnom životu ima prilično monopolni položaj ne samo kao politička ideologija već i kao osnov zvanične kulture (Jančar 1998; Cvetković 2011; Rodić 1995).</s><s>Time se praktično zaokružuje pojam totalitarizma.</s><s>Za ocenu da li je stvarno tokom celog perioda 1945-90. uređenje u Jugoslaviji bilo totalitarno osvrnućemo se na neke elemente koji se sadržinski slažu sa onima o kojima pišu Fridrih i Bžežinski. a. Političko uređenje i politička policija Određenje prirode političkog uređenja je osetljivo pitanje, jer se o njemu ne može suditi na osnovu njegove spoljašnjosti, tj. samo na osnovu institucija.</s><s>Institucije mogu biti i prikrivajuće u odnosu na osnovne poluge vlasti, a Fridrih i Bžežinski tvrde da su ustavi u totalitarnim sistemima pre svega „ukrasi“ (Friedrich i Brzezinski 1956, 48), mada je u političkoj nauci analiza isntitucija često ishodište celokupne analize, a u Smelserjevoj i Baltesovoj Međunarodnoj enciklopediji u tom pogledu piše: „bez institucija ne bi moglo da bude organizovane politike.</s><s>U odsustvu institucija ne bi moglo biti organizacija uopšte… (bio bi to) hobsovski pakao“ (Steinmo 2005, 7554-5).</s><s>Dakle, institucije u elementarnom značenju s pravilima formiranih organizacija pretpostavka su svake politike.</s><s>U Jugoslaviji nakon Drugog svetskog rata institucionalno je poštovana zastupljenost naroda, odnosno republika, u saveznoj izvršnoj vlasti.</s><s>To je kasnije postao i službeni princip (Ustav SFRJ 1963), koji je bio primetan već od 1945. godine.</s><s>Još je na II zasedanju AVNOJ-a 1943. godine određeno da to buduća tvorevina bude federativna, savezna država naroda.</s><s>Već 1943. godine, usred bosanske šume, znao se tačan broj republika, koji se kasnije nije menjao (osim što je 1946. došlo do izvesne korekcije uvođenjem autonomnih jedinica).</s>
<s>Višenacionalna stvarnost s različito percipiranim privrednim interesima doveli su prilično brzo do sukoba koji su trajali sve do raspada zemlje.</s><s>Već 1962. godine, na sednici Izvršnog komiteta CK SKJ, ocenjujući tok sednica savezne vlade gde su se donosile razne privredne mere, kao i demonstrativno napuštanje sednice od strane poslanika jedne savezne jedinice (Slovenije), Tito je izjavio:</s>
<s>„kakve su to rasprave!</s><s>Dođe do toga da se čovjek pita, da li je ova naša država sposobna da preživi, da se ne raspadne?’“ (Zečević 1998, 32), To baca određeno svetlo kako na integraciju Jugoslavije, tako i na odnose unutar vladajuće elite, gde je očito od početka svako uvek ‘vukao na svoju stranu’, mada daleko od očiju javnosti.</s><s>Pomenute reči nisu reči nekog totalitarnog diktatora, nadahnutnog ideološkom misijom, već zabrinutog vođe.</s><s>A svakako takvi odnosi nisu karakteristični za totalitarizam, gde su regionalni funkcioneri samo tehnički izvođači naređenja totalitarnog diktatora (Friedrich i Brzezinski 1956, 19-20).</s><s>Pri tome, sve ovo se dešava 1962. godine, punu deceniju pre definitivnog uređenja Jugoslavije, u kakvom će ona dočekati osnivačevu smrt (Ustav iz 1974, kojim su republike definisane kao države i opremljene i sa ministarstvima za inostrane i odbrambene poslove).</s><s>Dakle, već 1962. se pojavljuje kriza za koju se može reći da je prestala raspadom zemlje, iako se odvijala daleko od očiju javnosti.</s>
<s>Ustav iz 1963. nije ojačao republike (i pokrajine), već je do toga došlo u pokušajima ekonomskih reformi tokom 60-ih godina, kada su se republike „osamostaljivale“, mada u okvirima u suštini redistributivnog koncepta privrede.</s><s>Službeno se karakter savezne države promenio s ustavnim amandmanima iz 1971, kojim u suštini otpočinje savez država koje se o svemu ‘dogovaraju’.</s><s>Savezna državna vlast postaje kolektivna, iako se Titu ne oduzimaju dotadašnje nadležnosti i položaj (čeka se njegov prirodni odlazak).</s><s>Stvar se maskira kultom Tita, koji i njemu samom godi (Simić 2006; Matunović 1997).</s>
<s>Unutar Saveza komunista, kao i u državnim organima, postoji složen sastav, s izvesnim karakterom poliarhije u smislu legitimnog zagovaranja sopstvenih interesa (Bertsch 1977; Burg 1984).</s><s>Ta kompleksnost odlučivanja iskazuje se npr. u načinu sastavljanja organa savezne vlasti.</s><s>Nije „totalitarni vođa“ sam imenovao članove (saveznih i republičkih) vođstava, već se radilo o dugotrajnjim „dogovaranjima“ usklađivanjima i manipulisanjima.</s><s>Za jedno od iskrenijih svedočenja vidi u Končar i Boarov, gde S. Doronjski svedoči o „kadrovskim dogovaranjima“ u početku 70-ih godina, koja su bila naročito komplikovana u Vojvodini, gde su subjekti „dogovaranja“ bile elite iz pokrajinske, republičke i savezne vlasti, pa i sam vođa, Sergej Flere</s>
<s>Da li je titova država bila totalitarna što je trajalo mesecima3).</s><s>To je samo jedna crta, mada ne označava punu poliarhiju.</s><s>„Svaki član organizacije izvodi radnje za koje se pretpostavlja da predstavljaju izraz preferencije unutar niza varijanti“ (Dahl 1972, 84).</s><s>Ovde ne tvrdimo da se radilo o nekakvoj idealnoj tipskoj poliarhiji, već o situaciji kompleksnog odlučivanja sa mnoštvom aktera (pri čemu su osnovni akteri republike), ali svakako bez slepog, bezuslovnog i neupitnog usvajanja vođinih odluka.</s><s>Odbrana partikularnih interesa teče pod maskom ideološkog jedinstva u kome je izražavanje često moralo da bude „ezopovsko“.</s><s>Svakako da nije bilo političke opozicije u pravom značenju reči, što je pretpostavka političke demokratije (Ionescu, Madariaga 1968), kao što nije bilo ni preglasavanja na saveznom nivou.</s><s>Jović piše da je princip „konsenzusa“ (republika i pokrajina) (u službenoj upotrebi od 1971) značio da je manjina uvek mogla da opstruiše većinu (2009, 207)4. Time je dostignuta kompleksnost i neki elementi poliarhije, iako nije bilo klasične opozicije.</s><s>Republike su obilato jedna drugoj oponirale, ali i „koalirale“ (te koalicije su bile prilično prikrivene, a osmočlano predsedništvo se jasno ‘razotkrilo’ tek početkom 19915 (vidi Nikolić i Petrović 2011).</s><s>Za funkcionisanje totalitarnog političkog sistema politička, odnosno tajna policija, ima izuzetan, mada ne i odlučujući značaj.</s><s>To je važilo i za Jugoslaviju.</s><s>Krajem rata osnovani su OZNA i KNOJ, nešto kasnije ih je zamenila UDBA.</s><s>One su vršile zadatke svojstvene političkoj policiji u totalitarnom uređenju (Jančar 1998; Cvetković 2011).</s><s>Ipak, vremenom je došlo do jasnog zaokreta.</s><s>S padom A. Rankovića 1966. godine je došlo do suštinske reorganizacije, koja je onemogućavala funkcionisanje političke policije kakva je svojstvena totalitarnim uređenjima, nasuprot onome što Fridrih i Bžežinski pišu da su delatnosti političke policije i čistke usmerene na to da jačaju i potvrđuju centralnu vlast (Friedrich i Brzezinski 1956, 115).</s><s>Suština promene je nastupila 1966. kad je formirano šest odvojenih republičkih političkih policija, uz dodatak sedme, savezne, koje su trebale da sarađuju.6 Ne samo da je, nakon pada Rankovića i drugova, zbog navodnih zloupotreba političke policije, došlo do zakonskog uređivanja policije, nego u stvari došlo do prvog republičkog zakonskog uređivanja materije unutrašnjih poslova.</s><s>To je stvorilo nove uslove.</s><s>Novokonstituisane 3 Istina, Doronjski ne govori o tome da su svi čekali smrt vođe.</s><s>4 Jović takođe piše: (oko g. 1970)...</s><s>'Srpske vođe iznenađujuće su bili negativni prema Titovoj pragmatičkoj politici, držeći se principa, kako su ih sami razumevali…nisu bili lagani pregovarači…tvrdi su bili u neprihvatanju Kosova kao sedme republike.' (2009, 104) 5 Istina, ustavnim promenama na Ustav Srbije je Milošević promenio sastav i ravnotežu Predsedništva g. 1989.</s>
<s>članci i studije republičke policije nisu mogle neobuzdano da deluju, jer nisu bile pod neposrednim vođstvom totalitarnog diktatora koji bi izdavao naredbe, već su mogle i međusobno da se kotrolišu.</s><s>U Sloveniji je 1967. godine donet Zakon o unutrašnjim poslovima, bez oslanjanja na prethodno republičko zakonodavstvo.</s><s>U njemu se određuje i ustrojstvo državne bezbednosti, tako da se sve iz ovog domena završavalo u republici.</s><s>Ministar je bio odgovoran republičkoj skupštini (član 21).</s><s>Ništa nije precizirano o saradnji sa saveznim ili drugim republičkim ogranima, već samo o izvršavanju republičkih i saveznih propisa od strane određenog republičkog organa.</s><s>Svakako da to ne znači da je ostvarena puna parlamentarna kontrola, ali je suštinski promenjen okvir delovanja.</s><s>To je, svakako, važilo i za druge republike.</s><s>To je bio vrlo značajan korak države ka napuštanju totalitarizma, jer je delovanje postalo zakonski uokvireno, na republičkom nivou.</s><s>To je, dakako, u punoj suprotnosti sa modelom koji su ponudili Fridrih i Bžežinski.7 Napomenuli bismo da je tada bitno smanjena i mreža špijuniranja i obim čuvanih dosijea.</s><s>Obim dosijea je, npr. u Sloveniji, smanjen sa 270.000 na 1.000 metara dužine i ograničen navodno samo na „neprijateljsku delatnost“ (Cvetković 2011, 115).</s><s>To ne znači da više nije bilo kršenja međunarodnih standarda ljudskih prava, ali se ipak radilo o novoj situaciji.</s><s>Više nije postojala neobuzdana politička policija, koja je mogla da oduzme slobodu, imovinu, čak i život.</s><s>Svi dalji postupci bili su krivični postupci, koji su možda bili vođeni ispod nivoa međunarodno priznatih standarda.</s><s>I mreža za špijuniranje je opstala, ali nije više imala nekadašnji značaj, funkciju i organizaciju.</s><s>Saradnja među republikama nije bila primerna, što proizilazi iz već navedenih Titovih reči (jer tada je situacija iz privrede samo mogla da se proširi i na policijske poslove).</s><s>Više nije bilo neprikosnovenog autoriteta kakav je ranije postojao (Kavčič 1988, 476-78), jer je normativna osnova počela da se odnosi na republiku.</s>
<s>U pogledu shvatanja suštine privrede u Titovoj Jugoslaviji, stvar se komplikuje po pitanju upravljanja privrednim entitetima, tj. po pitanju ko je bio njihov formalni, a ko stvarni gospodar.</s><s>Ne možemo verovati službenim tvrdnjama da su radnici u celosti i neposredno upravljali privrednim entitetima, mada iz istraživanja Županova (1977) prozilazi, da je i ova kompo7 O stanju duhova i saradnji među republikama govore teme pripisane elitama: brojanje zastupljenosti u saveznim organima, proučavanje cena sa stanovišta ‘eksploatisanosti’ sopstvene republike (Zukin, 1987).</s>
<s>8 Kavčič idealizuje Rankovića kao ‘savest partije’, koji je neopravdano smenjen, jer je bio veran ‘principima’ i stoga je doživeo veličanstveni ispraćaj (1988, 476-7).</s>
<s>Da li je titova država bila totalitarna nenta bila jasno zastupljena, mada ne i preovlađujuća.</s><s>Takođe, ocena o karakteru privrednog života ne može biti jednaka za sve periode.</s><s>Zanimljiv je veliki broj istraživanja i objava zapadnih ekonomista o jugoslovenskoj privredi od 60-ih godina nadalje (Chowdhury, Estrin, Furbotn, Grubaugh, Stollar Plummer, Fleming i Sertic, Ward, Vanek, D’Andrea Tyson, posebno Marschak, i dr.).</s><s>Mada niko nije utvrdio neki čisti model privrede, niti priznao njenu efikasnost, ipak je uočena autonomnost privrednih subjekata i odsustvo komandne privrede, pa je D. Rusinow još 1967. godine tvrdio da tu državu, u pogledu njene privrede, „ne možemo razumno nazvati totalitarnom“ (Rusinow 1967, 21).</s><s>Već samo istraživanje privrede od strane tolikog (i još većeg od navedenog) broja stranih ekonomista u potpunoj je suprotnosti s onim što, kad je reč o totalitarnim sistemima, navode Fridrih i Bžežinski povodom ‘tajanstvenosti’ podataka o privrednim tokovima, koji su namenjeni samo najvišim vođama i ‘frizirani’, (Fridrih i Bžežinski 1956, 198).</s><s>Svakako su u Jugoslaviji privredni entiteti (preduzeća) bili strukturisani, imali su autonomne nadležnosti i očigledno, u 60-im godinama, nisu delovali onako kako je svojstveno totalitarnim uređenjima - kao izvršioci ukaza nekih centralnih birokratskih instanci, bez uticaja novčane privrede.</s><s>Nije bilo ni traga o ‘kvotama’, koje se oređuju preduzećima da ih ostvare i u zamenu dobiju drugu robu, o čemu pišu Fridrih i Bžežinski (Fridrih i Bžežinski 1956, 203) kao o svojstvu totalitarne privrede.</s><s>U privredi su nadležnosti imale kako savezne tako i republičke vlasti, naročito u pogledu investicija.</s><s>Međutim, opšti investicioni fond ukinut je 1963, a ostalo je finansiranje nerazvijenih područja savezne države, čemu se ne može prigovoriti da je bio totalitarni instrument.</s><s>Svakako je privredno uređenje bilo komplikovano, i nesumnjivo neefikasno (Borak 2002), ali je upravo njegova kompleksnost bila strana totalitarizmu.</s>
<s>Od sredine 60-ih godina u Jugoslaviji nije bilo nastojanju za uređivanjem privrede u smislu planske privrede.</s><s>Nije bilo ni stvarne kontrole centralne države, pa je 1961-62. čak došlo do ozbiljne i neočekivane recesije (u suprotnosti sa smernicama ‘plana’ 1961-65. i tekuće privredne politike (Borak 2002, 59).</s><s>Taj plan je bio napušten i svi kasniji ’planovi’ bili su ’indikativni’ (Borak 2002, 49), kasnili su s donošenjem (Borak 2002, 53), a čak su ’bili zasnovani na društvenim dogovorima’ (Borak 2002, 58).</s><s>U odsustvu državne kontrole i vlasti države na saveznom nivou, delovali su drugi mehanizmi, među kojima i tržišni (Županov 1977), socijalni, partitokratski, i dr.</s>
<s>Američki ekonomista Flakierski (1988) smatrao je da je početkom 80-ih godina funkcija federacije u privredi bila previše mala i da je zbog toga Političke perspektive</s>
<s>članci i studije privreda bila neefikasna9.</s><s>Totalitarna vlast nije bila, kao što bi po definiciji morala da bude, na centralnom nivou, što dovoljno ukazuje na stanje stvari.</s>
<s>I o medijskom monopolu moglo bi se dosta raspravljati.</s><s>Da li su i kada bili dopušteni otkloni od navodnog komunističkog jednoumlja?</s><s>Svakako možemo da kažemo da je kulturni život bio bogat, da su se štampale knjige, izvodile pozorišne predstave, što nije bilo spojivo sa komunističkim stanovištima.</s><s>U pogledu štampe, analiza bi morala da bude zahtevna, ulazeći u ezopovsku tananost međurepubličko-pokrajinskih šifri identiteta i animoziteta odevenih u marksističku frazeologiju.</s><s>Stoga ćemo se stvari latiti sa nešto osetljivijeg i stoga indikativnijeg kraja.</s><s>Za određivanje totalitarizma je značajan i odnos prema verskim zajednicama, jer totalitarna ideologija, kao i organizacije koje se na nju oslanjaju, isključuju druge poglede na svet.</s><s>Ni Jugoslavija nije bila model poštovanja ljudskih prava u tom pogledu.</s><s>No, da li je ipak bila totalitarna i kako se to pokazuje na ovom području?</s><s>Zakonodavstvo iz 70-ih godina koje se odnosilo na verske zajednice dozvoljavalo je registraciju bez ikakvih sadržinskih uslova.</s><s>Broj verskih zajednica je narastao, što je već samo po sebi u suprotnosti sa totalitarizmom.</s>
<s>U pogledu verske štampe, koja je na ovom stepenu tehnološkog razvoja bila od centralnog značaja kao medij, verske organizacije su 1965. godine izdavale 65 listova sa ukupnim tiražem od 3.591.000 primeraka (Statistički biliten, XVI), a 1987. godine ‘verska društva, udruženja i crkve’ izdavali su 99 listova sa tiražem od preko 3.700.000 primeraka (Statistički bilten 1987).</s><s>Verski subjekti izdavali su i brojne druge periodičke i druge publikacije.</s><s>To znači da ne samo da je verska štampa bila dostupna, već i da su građani mogli da budu i pod velikim informativnim uticajem verskih zajednica, u vreme kada nije bilo ni prvih znakova raspadanja komunističke države.</s><s>Ta aktivnost verskih subjekata na medijskoj pozornici jasno negira tvrdnju o medijskom totalitarizmu (Friedrich i Brzezinski 1956, 107), pošto se vidi da su čak i komunizmu najudaljenije opcije imale prilične mogućnosti za medijsko delovanje.</s><s>U Titovoj Jugoslavije nije sve vreme bilo tako, ali je ipak pluralizam, mogli bismo čak reći zavidan, postojao već sredinom 60ih godina10.</s><s>Moguće je da verske novine nisu bile uvek i svuda dostupne 9 Namerno ne navodimo domaće rasprave o tom pitanju.</s><s>10 Ipak, ne bi valjalo smatrati da je Titov režim to činio iz nekih razloga mazohističke prirode.</s><s>S jedne strane, velike verske zajednice su se izborile za osnovna glasila, s druge strane naročito su se protestanske zajednice služile štampom, u šta je komunistički režim polagao određene nade u smislu smanjenja uticaja tradicionalnih zajednica.</s>
<s>Da li je titova država bila totalitarna na kioscima, ali nije zabeleženo da je bila sprečavana njihova distribucija poštom.</s><s>Iako je, dakako, bilo arbitrarnih zabrana pojedinih brojeva i sankcija protiv pojedinih autora, svakako se ne može govoriti o monolitnoj totalitarnoj medijskoj blokadi.</s><s>Građani Titove Jugoslavije imali su ne samo pristup verskoj štampi, već i veliku mogućnost izbora takvih publikacija, za razliku od Sovjetskog Saveza gde je do 1990. godine izlazio samo „Žurnal Moskovske pravoslavne patrijaršije“.</s>
<s>Na prvi pogled se čini da je u službenoj ideologiji bio trajno prisutan jugoslovenski marksizam, ideološki monolit koji je u vreme Tita bio nametan od strane državnih ‘ideoloških aparata’.</s><s>Ipak, pogled u stanje iz 60-ih godina pokazuje da nije bilo baš tako.</s>
<s>Prema nekim mišljenjima u društvenim naukama, umesto zvanične ideologije funkcionisala je zapravo ‘civilna religija’, koja je je bila sinkretizam službene zvanične ideologije i nekih tradicionalnih elemenata egalitarizma i autoritarnosti (Flere 2007).</s><s>Flere nalazi da je, u suštini, pored formalne službene ideologije, funkcionisala svest sastavljena od elemenata službene ideologije i egalitarnih, protivpreduzetničkih i autoritarnih elemenata tradicionalne svesti.</s>
<s>Ipak, značajnije je da li je u javnom izražavanju dolazilo do bitnijih razlika.</s><s>To je teško utvrditi, jer je način izražavanja bio ‘ezopovski’, sakriven iza službenih floskula.</s><s>Ovde ćemo se ograničiti na to da ilustrujemo nešto drugo - da je u nekim slučajevima ostalo nekažnjeno zagovaranje bitnog odstupanja od postojećeg uređenja socijalizma.</s><s>Tako je npr. S. T. Vukmanović zagovarao da se odlučivanje ostvaruje u najnižim radnim jedinicama, što je bilo i neostvarivo i moglo imati vrlo negativne ekonomske posledice.</s><s>On se zalagao za radikalno ‘izjednačanje uslova privređivanja’, što bi značilo izjednačavanje prihoda među republikama (Vukmanović 1985, I).</s><s>Fridrih i Bžežinski tvrde da je u Sovjetskom savezu proletarijat zamenio ono što u demokratskom društvu pripada naciji.</s><s>Bez dublje analize nalazimo da se u jugoslovenskim službenim ideološkim tekstovima piše o ‘radničkim klasama naših naroda’, mada sam Tito nije prestajao da govori o ‘bratstvu i jedinstvu’.</s><s>Dakle, apstraktni eshatološki pojam proletarijata nije zamenio etnos i naciju.</s>
<s>Čitajući ideološke tekstove iz tog vremena stalno nailazimo na stav da ‘socijalizam zapravo potpuno afirmiše nacije’, i da je ‘navodni internacionalizam’ zapravo ‘lažni avangardizam’ (Rezolucija Osmog kongresa SKJ), ili da je unutar Jugoslavije, ‘poštovanje nacionalne suverenosti i ravnopravnosti’… ‘temeljni uslov’ ‘za saradnju među republikama’ (Deveti kongres SKJ), isto kao što možemo da pročitamo i ocene o nedostatku takve saradnje.</s><s>Ovde valja naglasiti da ishodište ovoga nije nekakav jugoslovenski esencijalizam, Političke perspektive</s>
<s>članci i studije i da on ne proizilazi iz izvornosti savezne države, a uspravo to bi bila logička pretpostavka za totalitarnu vlast u njoj (Jović 2007)11.</s><s>Zbilja je postojao neki ideološki monopol (službeno učenje) i razlike su se izražavale alegorijski, bez izričitog odricanja ‘marksističke istine’.</s><s>Ipak, kulturni život u zemlji u to vreme, u periodu od sredine 60-ih godina, bio je šarolik i višestruk.</s><s>U slovenačkim pozorištima su predstavljeni avangardni zapadni dramatičari Jonesko, Miler, Kami, Ozborn, Albi (Poniž 2010), a u Beogradu je još od 1956. godine kontinuirano delovao Atelje 212, pozorište posvećeno najavangardnijim tendencijama.12 Prevođene su i objavljivane u vreme komunističkog sistema knjige strane vladajućoj ideologiji, knjige Kamija, Sartra, Šumpetera i čak Markuzea, koji je negirao samu radničku klasu, centralni stub marksističke dogme (1968).</s><s>Ipak, neka odstupajuća i suprotna ideološka stanovišta nisu otvoreno zagovarana sve do pred sam kraj Titove Jugoslavije, kada je došlo do eksplozije ‘prava čoveka’ i nacionalizma.</s><s>Uprkos tome, postoji obilje dokaza da je od 60-ih godina kulturni život sadržavao šarenilo tvorevina nespojivih s komunizmom.</s>
<s>Krajem Drugog svetskog rata formirana je Jugoslovenska armija, na prvi pogled totalitarna tvorevina.</s><s>Ipak, 1968. godine zvanično su formirane, mada su zameci postojali i ranije, jedinice teritorijalne odbrane, kao vid oružane sile republika (Bubanj, 1972).</s><s>Svakako da, bar u tom periodu, nije bio ispunjen uslov totalitarnosti Fridriha i Bžežinskog (1956, 9-10).</s><s>Nameću se i druga pitanja, u literaturi pominjana kao elementi totalitarizma, zbog kojih bi moglo da se tvrdi da je Titova vlast bila totalitarna.</s><s>Takva je tvrdnja da je izvodio ‘čistke’, da je samo bilo potrebno da ‘trepne’ da bi bile smenjene neke komunističke vođe (Fridrih i Bžežinski 1956, 155).</s><s>Danas znamo da sistem nije tako funkcionisao, svakako ne posle sredine 60-ih godina i da smene koje su se dogodile u vreme Tita nisu bile proizvodi njegovog ‘hira’:</s>
<s>· Slovenačko političko vođstvo odbranilo je Kardelja, koji je time ostao njegov ‘najbliži saradnik’ i ‘arhitekta ustavnosti’.</s><s>Naime, 1962. godine Tito je nameravao da u vreme privredne krize smeni Kardelja i izolovao ga je, ali ga je slovenačko vođstvo odbranilo (Matunović 1997, 272; Pirjevec 11 Pored toga, pozivanje na saradnju republika ukazuje na stvarnu stalnu krizu tih odnosa.</s><s>12 http://www.atelje212.rs/pozoriste/istorija/ Sergej Flere</s>
<s>· Titova smena hrvatskog rukovodstva 1971. godine usledila je tek nakon nemira među hrvatskom omladinom, ne zbog toga što je rukovodstvo pokrenulo rasprave o nacionalnim odnosima, već zbog toga što mu je situacija izmakla kontroli13 (Tripalo 1990, 121-79), · Srpsko vođstvo je smenjeno 1972. godine, tek posle dugog spora između srpskog vođstva i Tita, u kome srpsko republičko vođstvo nije bilo spremno da ukloni sa beogradskog univerziteta osam nastavnika koji su se ‘suprotstavljali Titu’ i označavali njegovu vlast ‘harizmokratičnom’ (Simić U vezi s gore navedenim, H. Arent (takođe klasični teoretičar totalitarizma, 1961), navodi da totalitarizam drobi, atomizuje društvo, stvarajući ili održavajući bezličnu pasivnu masu, a ne stvara strukture.</s><s>Arent istu misao izražava kad tvrdi da totalitarna uređenja uništavaju institucije, dok se autoritarna oslanjaju na njih, a naročito na ‘represivno pravo’ (2002, 486).</s><s>Arentova u tom smislu čak suprotstavlja Lenjina, koji je radio na konstituisanju nacija, Staljinu, koji je ‘atomizovao’ (Arent 1961, 305-479).</s><s>Svakako, Titova vladavina, mada nije mogla da bude primer podsticanja razvoja civilnog društva, podsticala je razvoj republika i pokrajina, pa tako i ostale institucije i kvazi-institucije, čije je ‘bogatstvo’ poprimalo groteskni karakter (stepeni organizacija udruženog rada, samoupravne ineteresne zajednice sa svojim većima).</s>
<s>Ustavni sud Slovenije, još manje Hrvatski sabor, nisu dokazali ono što se ne može dokazati: da je Titova vladavina bila totalitarna sve vreme i bez ograničenja.</s><s>Ako je tako, kom tipu je pripadao politički sistem Titove države?</s><s>Naveli smo razloge zbog kojih bi ga bilo nemoguće uključiti među autoritarne, što bi značilo da je bio manje kruto protivdemokratski, ali sa tradicionalističkom notom.</s><s>Linc i Stepan, vrlo ugledni politikolozi u proučavanju tranzicije u demokratsko društvo, u svom klasičnom radu, s poštovanjem navode da „teoretičari demokratije svrstavaju (Titovu – SF) Jugoslaviju u kategoriju drugačiju od drugih komunističkih sistema, jer su verovali da je radničko samoupravljanje oblik demokratije i da je moglo pozitivno da se razvija“ (1996, 314).</s><s>Ti autori su, međutim, izbegli da razmatraju Jugoslaviju, odnosno postjugoslovenske države, u posebnom poglavlju, kao što su učinili za druge druge zemlje koje prelaze iz nedemokratije u demokratiju.</s><s>To svakako nisu učinili zbog nezanimljivosti teme.</s>
<s>Jugoslaviju iz vremena Tita skoro da nije moguće uklopiti u neki od poznatih tipova, utoliko više što je raskrajanje zemlje bio dugotrajan proces koji je sprečavao formiranje političkog sistema sa jasnim karakteristikama.</s><s>Danas i ustanovljavanje kolektivnog državnog rukovodstva, u kome su zastupljene sve federalne jedinice, možemo da vidimo kao korak u tom smislu (up.</s><s>Nikolić i Petrović 2011).</s><s>Fridrih i Bžežinski takođe ćute o Jugoslaviji, uz izuzetak jedne marginalne napomene o odnosima sa Bugarskom (Fridrih i Bžežinski 1956, 48).</s>
<s>I brojni politkolozi na zapadu utvrdili su, još u vreme Tita, specifičnost Jugoslavije.</s><s>Pored već pomenutih, možemo da navedemo Joneskua i Madarijagu koji su smatrali da Jugoslavija ne spada ni u demokratske ni u totalitarne sisteme, već, isto kao i Frankova Španija, predstavlja „poseban slučaj“ (Ionescu, Madariaga 1968).</s><s>To uređenje je tipološki skoro neodredivo: sadržavalo je elemente poliarhije, od 60-ih godina, istina bez efikasne demokratske odgovornosti, ali interesi etničkih grupa i istorijskih regija su bili zagovarani i branjeni, zavisno već od toga kako su ti interesi bili shvatani, dok se sistem progresivno urušavao, što je dovelo i do njegovog konačnog raspada (o tome postoji obimna literatura, vidi Wachtel i Bennett 2009).</s><s>Naša rasprava nije dosegla celovito predstavljanje ni vlasti, a još manje društva u vreme Titove države.</s><s>Nismo se naročito upuštali u specifičnosti situacija u republikama i pokrajinama, što bi zahtevalo još prostora.</s><s>Uprkos tome, pri oslikavanju da li se radi o totalitarnom uređenju dotakli smo se nekih bitnih crta tadašnjeg uređenja.</s><s>Pri tome smo donekle doveli u pitanje trvrdnje Kirkpatrikove (1979) i Fridriha te Bžežinskog o tome da komunistički totalitarizam ne može da se transformiše, tj. da može da postane samo još više „totalan“, i da ne može da se racionalizuje u Veberovom (Weber) značenju, a još manje da se liberalizuje.</s><s>Istina, jugoslovenski slučaj ne možemo da uopštavamo, ne samo zbog toga što se tu radilo o višenacionalnoj zajednici, već i zbog njenog postepenog raskrajanja.</s><s>Svakako da su jugoslovenski vladajući komunisti ‘olako uzimali svoje reči’ o dobrovoljnom i u suštini ugovornom karakteru Jugoslavije (Jović, 2007), i time pridoneli raspadu države, mada je do smrti došlo, kako pišu Vahtel i Benet, zbog međusobno povezanog otkazivanja većeg broja organa Sergej Flere</s>