Vuk Branković;Kosovska bitka;izdaja;srednji vek;knez Lazar;ljudske pesmi;Vuk Branković;battle of Kosovo;betrayal;middle ages;prince Lazar;folk poetry;info:eu-repo/classification/udc/821.163.41.09:398.5:930

<s>Vuk Branković između istorije i narodne poezije Vuk Branković med zgodovino in ljudsko poezijo Diplomsko delo</s>
<s>Vuk Branković, srbski plemič iz 14. stoletja, je zgodovinska osebnost in tudi mitologiziran lik ljudskih pesmi.</s><s>Skozi ljudsko poezijo odmeva njegovo slavno poreklo, obenem pa je demoniziran kot glavni antijunak in izdajalec v bitki na Kosovu.</s><s>Mit o njegovi izdaji se je razvijal postopoma, postal pa je največji simbol izdaje v srbskem spominu.</s><s>Moderno zgodovinopisje je sicer zavrnilo ljudsko podobo Vuka kot izdajalca.</s><s>Najverjetneje je do razvoja Vuka kot antijunaka prišlo zaradi njegovega vzpona po bitki in prevzema osrednje vloge med srbskim plemstvom, ko je zamenjal kneza Lazarja.</s><s>Morda je Vuk res umaknil svojo vojsko kot del vojne taktike, vsekakor pa je ljudstvo težko sprejelo večjo vojaško sposobnost Osmanov, zato je iskalo krivca za poraz med svojimi predniki.</s><s>Ljudska poezija lahko ponudi ogromno informacij in uvid skupaj z zgodovinsko znanostjo.</s><s>Ključne besede: Vuk Branković, Kosovska bitka, izdaja, srednji vek, knez Lazar, ljudske pesmi Abstract</s>
<s>Vuk Branković, Serbian nobleman form 14th century is a historical personality and a mythologized character of Serbian folk poetry.</s><s>Through folk poetry echoes his prestige but he is also demonized as a main villain and traitor in battle of Kosovo.</s><s>Myth of his betrayal developed gradually but he became a symbol of greatest betrayal in Serbian memory.</s><s>Modern historiography denies his alleged betrayal.</s><s>The myth probably developed because Vuk became the most important Serbian nobleman after the battle, substituting prince Lazar.</s><s>He might have really retreated with his army as a part of war tactic, nevertheless the folk couldn’t accept Serbian defat and therefore needed someone to blame.</s><s>Folk poetry can offer a lot of useful information and insights if used together with historiography.</s><s>Keywords: Vuk Branković, battle of Kosovo, betrayal, middle ages, prince Lazar, folk poetry SADRŽAJ</s>
<s>Vuk Branković u narodnim pesmama Kosovskog boja Razlozi za stvaranje mita o izdaji Vuka Brankovića Geneza izdaje</s>
<s>U ovom smo radu predstavili srpskog vlastelina i oblasnog gospodara Vuka Brankovića kao istorijsku ličnost i lik iz narodnih pesama.</s><s>Upoređivanjem istorijske građe i literature sa narodnim pesmama pokušavali smo odrediti istorijsku vrednost narodnog predanja.</s><s>Na tom putu predstavili smo ključna istraživanja koja predstavljaju temelj izgrađivanja istoriografske slike ovog vlastelina te upozorili na brojne kontroverze i nedoumice, uzrokovane nedostatkom istorijskih izvora, te različita objašnjenja kvalitetnih i relevantnih istorijskih radova, koje različitim stavovima i argumentima pokušavaju osvetliti nerazrešene probleme.</s><s>Preci Vuka Brankovića, Vojvoda Mladen i Branko Mladenović bili su među uglednijim vlastelinima srpskog srednjeg veka, što se reflektira i u narodnim pesmama.</s><s>Narodne pesme svedoče i o njegovom srodstvu sa Nemanjićima što se ne može utvrditi ali ni odbaciti sa sigurnošću.</s><s>Njegovi su potomci imali krvi Nemanjića što bi moglo objasniti narodno predanje.</s><s>U narodnim pesmama Vuk je zapamćen kao gospodar Kosova i grada Prizrena.</s><s>Vuk je određeno vreme to i bio, koristeći slom Altomanovića, Mrnjavčevića i Balšića za ekspanziju svoje oblasti čiji su baštinski posedi bili u Drenici na Kosovu.</s><s>Branković je kao oblasni gospodar nesporno samostalno upravljao unutar svoje oblasti.</s><s>Neki su autori verovali i u njegovo vazalstvo prema Lazaru, koji je bio njegov tast ali je mišljenje većine da je njihova složnost u delovanju političke prirode i motivisana turskom opasnošću.</s><s>Lazar je kroz isprave propagirao viši politički status od Vuka i pomagan od crkve sebe predstavljao vladarem Srbije što ne poništava samostalnost Vuka Brankovića.</s><s>Njihov je odnos prema narodnim pesmama bio vrlo blizak, nalik ocu i sinu.</s><s>Vodili su zajedničku politiku, što potvrđuju izvori i istoriografija.</s><s>Vukovo se učešće u okršaju sa Osmanlijama na Pločniku ne može utvrditi ali je on sigurno učestvovao u bici sa Osmanlijama na Kosovu 1389. godine, koja i danas nije do kraja razjašnjena.</s><s>Vuku je narodno predanje pripisalo izdaju u ovom sukobu što je zastupano u narodnim pesmama, prema kojima Vuk povuče svoju vojsku u kritičnoj fazi bitke, a motivisan je mržnjom prema junaku Obiliću kao i željom da se domogne Lazarevog položaja.</s><s>Većina kritičkih istoričara odbacivala je mit o izdaji, međutim Vukova vernost ne može se sigurno utvrditi.</s><s>Razloge za portretisanje Vuka kao izdajnika istoričari su nalazili u nespremnosti naroda da prihvati vojničku nadmoć protivnika, u srednjevekovnom shvatanju da ratnici moraju poginuti uz gospodara (Lazara) i u samoj činjenici da je bio najpoznatiji i najugledniji preživeli vlastelin ove bitke.</s><s>Najzastupljeniji stav istoričara jeste da je krivo Vukovo političko uzdizanje i pokušavanje nasleđivanja Lazara te preuzimanje njegove uloge posle bitke što nisu pozitivno prihvatili Lazarevi naslednici i crkva.</s><s>Vukovo dalje protivljenje Turcima i smrt u turskom zarobljeništvu idu u prilog vernosti, a ne izdaji, koje geneza se naslućuje u ranim tekstovima, no prvi put je spomenut kao izdajnik u Kraljevstvu Slovena iz 1601. godine.</s><s>Nijedan turski izvor Vuka ne tereti za izdaju, a nijedan hrišćanski pre 1601. kad je kosovska legenda već u završnim fazama.</s><s>Najnovija saznanja ne odbacuju Vukovo mitsko povlačenje s vojskom kao deo ratne taktike možda i uobičajene među srpskom vlastelom tog doba.</s><s>Koncept Vukove izdaje mogao je biti stvoren i zbog političkog motivisanja srpskog stanovništva jer se on u ključnim momentima borbe za oslobođenje sve češće javlja.</s><s>Ključne reči: Vuk Branković, Kosovska bitka, izdaja, srednji vek, knez Lazar, narodne pesme 2 Uvod</s>
<s>U ovom ćemo radu, pokušati osvetliti život i delo vlastelina te oblasnog gospodara Vuka Brankovića te pokušati izmeriti upotrebnu vrednost narodnih pesama kao potencijalne istorijske građe, kontrastivnim predstavljanjem Vuka kroz narodne pesme i istorijske izvore te literaturu.</s><s>Većina će naših upotrebljenih pesama biti iz knjige skupljenih i u celinu povezanih narodnih pesama kosovskog ciklusa Srete Stojkovića takozvane Lazarice sa prvim izdanjem iz 1901.</s><s>Ove smo pesme odabrali jer prema mišljenju struke predstavljaju najbolji pokušaj spajanja odvojenih pesama kosovskog ciklusa u celinu.</s><s>U njima se mnogo češće pojavljuje ime Vuka Brankovića nego u kultnim i prema struci poetski najkvalitetnijim pesmama, u knjigama Vuka Stefanovića Karadžića.</s><s>Osvetlićemo i one delove Vukovog života kojih se narodne pesme ne dotiču s namerom da stvorimo što kvalitetniju sliku ovog srednjevekovnog plemića.</s><s>Predstavićemo poznate pretke Vuka Brankovića i njihovo doba, kao relevantan uvod u razumevanje perioda i situacije u kojem je delovao Vuk Branković.</s><s>Proverićemo tačnost narodnih pesama u kojima je zapažen stav da su Brankovići srodnici Nemanjića kao i često naglašen ugled i gospodstvo Vuka Brankovića.</s><s>Predstavićemo kraći politički razvoj srpske srednjevekovne države koji je doveo do takozvanog doba oblasnih gospodara, perioda delovanja i života Vuka Brankovića.</s><s>Osvetlićemo svu složnost ondašnjeg doba te pokušavali razjasniti ulogu kneza Lazar sa ostalim oblasnim gospodarim sa posebnim osvrtom na specifičnost odnosa sa njegovim zetom Vukom Brankovićem.</s>
<s>Budući da su mnoga pitanja vezana za Vuka Brankovića nerazjašnjena, predstavićemo različite istoriografske stavove i njihove argumente kojima se približavamo odgovorima na određena pitanja.</s><s>Tu valja spomenuti odnos sa knezom Lazarom pre svega u političkom i državnopravnom smislu kao i u privatnom.</s><s>Kasnije ćemo objasniti Vukovo uzdizanje i izgrađivanje oblasti koje takođe prate nedoumice.</s><s>Budući da je lik Vuka Brankovića u narodnim pesmama najviše vezan za Kosovsku bitku u kojoj se pojavljuje kao lik izdajnika odgovornog za poraz i posledično propast srpske države posvetićemo posebnu pažnju nekim od pitanja vezanim za tu temu.</s>
<s>Nećemo se baviti rekonstrukcijom Kosovske bitke, već ćemo samo kratko naglasiti najutvrđenije činjenice.</s><s>Pokušaćemo razjasniti postanak mita o izdaji Vuka Brankovića te ponovo evaluirati istorijske stavove o mogućem držanju Vuka Brankovića bez potpuno slepog poverovanja većinskom delu istoriografije koja odbacuje Vukovu izdaju na osnovu kasne pojave koncepta Vukove nevere u izvorima.</s><s>Predstavićemo različita objašnjenja za postanak mita o izdaji i hronološki predstaviti hrišćanske i turske izvore sa namerom da proverimo koliko se u njima može naslutiti ili uočiti koncept izdaje.</s><s>Na kraju ćemo posvetiti pažnju i Vukovim poslednjim godinama života.</s>
<s>Na osnovu dosad pronađenih izvora, istorijska nauka nije mogla da sastavi potpunu i zaokruženu sliku srpskog velmože i gospodara Vuka Brankovića na šta ćemo kroz naš tekst i obratiti pažnju.</s><s>Nedostatak izvora nije retkost, kad se govori o srpskom srednjem veku, izuzetak predstavljaju pre svega osobe koje je kanonizovala pravoslavna crkva, to su najčešće vladari iz dinastije Nemanjića i crkveni dostojanstvenici na najvišim položajima srpske pravoslavne crkve.</s><s>S namerom utvrđivanja kulta oko ovih kanonizovanih ličnosti, nastali su tekstovi nazvani hagiografije ili žitija.</s><s>Vuk Branković uprkos svojoj važnoj ulozi u određenom razdoblju srpske istorije nije ušao u krug svetitelja srpske pravoslavne crkve i za to su mnoga pitanja vezana za njegov život do danas nerešena.</s><s>Međutim čitajući naš rad, a pogotovo poglavlje u kojem se osvetljava odnos Lazarevića i Brankovića posle Kosovske bitke, postaće ubrzo jasno zašto o Vuku Brankoviću nije napisana nijedna hagiografija.</s><s>Rekonstrukcija Vukovog života moguća je pre svega na osnovu diplomatske zaostavštine, gde značajnu ulogu ima ćirilična građa dubrovačkog arhiva te povelje Vuka Brankovića i njegove braće, koja nam približava vladarsku ideologiju, način vladanja te, obim Vukove oblasti.</s><s>Dokumenti dubrovačkog arhiva, ključni su izvor za razumevanje kompleksnog odnosa Vuka Brankovića i njegovog tasta kneza Lazara.</s><s>Dubrovačka građa, ćirilična i latinička, važna je i za razumevanje šireg istorijskog zbivanja u zaleđu Dubrovačke republike.</s><s>Manje praznine ovog istorijskog mozaika popunjuju i srednjevekovni književni zapisi kao i letopisi, međutim oni češće otvaraju nova pitanja nego što nam pružaju odgovore.</s><s>Nekoliko informacija, pogotovo o razdoblju samostalnog delovanja Vuka Brankovića može se naći i u arhivima Mletačke republike.</s>
<s>Kao što je rečeno, bez dubrovačke građe tako ćiriličke kao i latiničke ne bismo mogli da sastavimo sliku Vuka Brankovića koju poznajemo danas.</s><s>U vezi sa time trebamo spomenuti sakupljeno gradivo pod naslovom Odluke veća Dubrovačke Republike I (1959) i II (1964) te Iz Dubrovačkog arhiva III (1967) koje je sakupio i objavio Mihailo Dinić.</s><s>Nezaobilazni su i dokumenti koji svedoče o radu dubrovačkih veća, koje je objavila Nella Lonza u knjigama Odluke dubrovačkih vijeća 1390–1392 (2005) i Odluke dubrovačkih vijeća 1395–1397 (2011).</s><s>Važnije kompilacije istorijskih izvora objavio je Ljubomir Stojanović pod naslovom Stare srpske povelje i pisma (1934) te Stari srpski zapisi i natpisi (1926), dok je jedan od prvih pokušaja skupljanja istorijskog materijala južnoslovenskog prostora obavio slovenački lingvista i naučnik Fran Miklošič u delu Monumenta Serbica spectantiam historiam Serbice, Bosnae, Ragusii (1858).</s>
<s>Što se tiče Kosovskog boja i turskih izvora rad Turski izvori o kosovskom boju objavio je Olesnicki (1934).</s><s>Važne turske izvore koji se osvrću na prostor bivše Jugoslavije skupljao je Gliša Elezović: Turski izvori za istoriju Jugoslovena (1932), Dva turska hroničara iz 15. veka (1932), Turski spomenici (1940) te Boj na Kosovu 1389 god. u istoriji Mula Mehmeda Nešrije (1957) u kojima se takođe nalaze važne informacije o osmanskom razumevanju Kosovskog Krajem 19. veka u srpskoj istoriografiji suočavala i sukobljavala su se dva istoriografska pravca, romantičarski, kojem su pripadale starije generacije i kritičke škole, koju su činili mlađi istraživači, upoznati sa modernim metodama istraživanjima.</s><s>Romantičarski se oslanjao pre svega na narodnu umetnost i crpeo je svoje poglede na istorijska zbivanja iz bogatog korpusa narodnih umotvorina ne mareći za stručni pristup ka istorijskoj građi.</s><s>Prvak srpske kritičke škole, koji se borio sa konzervativnim i tradicionalnim pogledima romantičarske škole, bio je Ljubomir Kovačević.</s><s>Uspeo je da otvori novo poglavlje srpske istoriografije, kad je krajem 19. veka održao predavanje Vuk Branković (1888) na kojem nije samo hteo da opere Vuka Brankovića svih grehova koje mu je pripisala narodna tradicija, a moderna kritička nauka ga rehabilitovala, već je hteo da izbavi srpsku istoriografiju iz romantičarskih okova te da razreši i razbije srednjevekovne mitove, koji su se zadržali u narodu.</s><s>Ovaj period ne predstavlja samo goli sukob između dva metodološka principa, već između dva različita viđenja istorijske sudbine srpskog naroda, koji je do tog vremena svoje viđenje prošlosti bazirao na istorijskim zabludama.</s><s>Predavanje Ljubomira Kovačevića zajedno sa istoimenim delom, istog autora, znači prekretnicu srpske istoriografije.</s><s>Sa jedne strane znači pobedu kritičke škole.</s><s>Sa druge strane autor je na osnovu istorijskih izvora uspeo da dokaže da Vuk Branković nije izdajnik Kosovskog boja kao što mu to pripisuju Mavro Orbini i narodna umetnost.</s>
<s>Arhimandrit Ilarion Ruvarac koji je podjednako odolevao napadima tradicionalističkih i konzervativnih krugova, u monografiji O Knezu Lazaru (1887) nezavisno od Ljubomira Kovačevića dolazi do sličnih zaključaka, da Vuk Branković nije izdajnik Kosovskog boja.</s><s>Bio je prvi koji je isticao veliku vremensku udaljenost između samog Kosovskog boja i prvih naznaka Vukovog izdajstva.</s><s>A oba autora bili su prvi koji su došli do saznanja da je Mavro Orbini u svom delu Kraljevstvo Slovena (1601) bio taj koji je prvi u izvorima osudio Vuka Brankovića za izdajstvo.</s><s>Utvrdivši da u najranijim izvorima nema ni reči o Vukovom izdajstvu Kovačević je počeo da se bavi pitanjem, zašto je uopšte došlo do toga da u narodnom sećanju Vuk ostaje upamćen kao najveći izdajnik.</s>
<s>Generacije pre Drugog svetskog rata i kasnije počele su produbljeno na osnovu Kovačevićevih saznanja istraživati određena nedoumice vezane za Brankovića.</s><s>U tom periodu nastaju mnogi temeljni radovi koji osvetljavaju pitanja poput zemljišnih poseda, političkog delovanja, vojnih događaja i izgradnje vlasti Vuka Brankovića.</s><s>Nekoliko decenija posle Kovačevićevog rada ponovo je pitanje izdaje pokrenuo Ivan Božić u raspravi Neverstvo Vuka Brankovića (1975).</s><s>Pokušavao je pronaći razlog za stvaranje narodne tradicije koja je osudila Vuka, koncentriravši se pre svega na izvore koji nude informacije o odnosu između Lazara i Vuka pre Kosovske bitke te kasnije Lazarevića i Brankovića.</s><s>Za tog autora ključ formiranja mita oko izdaje bio je politički odnos i status Lazarevića i Brankovića pre i posle bitke, odnosno gubitak primata Lazarevića među srpskim oblasnim gospodarima, koji je posle bitke pripao vuku Brankoviću koji se tad istakao kao najjači.</s><s>Od važnijih radova valja spomenuti Vuk Branković i Kosovska bitka (1996) Momčila Spremića, poglavlje Oblast Brankovića u knjizi Srpske zemlje u srednjem veku (1978) Mihaila Dinića te O izdaji ili neveri Vuka Brankovića (2009) Miloša Blagojevića.</s><s>Osim nekoliko kvalitetnih članaka, rasprava, kraćih osvrta na određena pitanja u vezi sa Vukom Brankovićem, do nedavno, osim Kovačevićeve monografije, nije postojala moderna, produbljena monografija koja bi sva naučna dostignuća tog područja spojila, produbila i povezala u zaključenu celinu.</s><s>Ovakva preko potrebna monografija, Vuk Branković, izašla je 2014. godine i delo je autora Marka Šuice.</s><s>Nema sumnje da je ovaj naučni rad jedan od najvažnijih ako ne i najvažniji na tom području s obzirom da je najobimniji i najsavremeniji naučni tekst, koji se bavi životom i delom Vuka Brankovića te pri tom spaja sva dosadašnja saznanja i pored toga daje neke nove moguće odgovore na određena pitanja.</s><s>Što autoru daje poseban autoritet i legitimitet jeste brojnost stručnih radova u vezi sa Vukom Brankovićem, koje je krunisao ovom monografijom.</s><s>Članci poput Vuk Branković u delu Ljubomira Kovačevića (2009), Povelja Vuka Brankovića Dubrovčanima (2010), O mogućoj ulozi Vuka Brankovića u Kosovskoj bici (2011), Vuk Branković i sastanak u Seru (2008), Odnos kneza Lazara i Vuka Brankovića u svetlu Dubrovačkih isprava iz 1387. godine (2010).</s><s>4 Poreklo i preci Vuka Brankovića</s>
<s>U razdoblju srednjeg veka pripadnost određenom društvenom sloju bila je od velikog značaja.</s><s>Među vlastelom bile su rodbinske veze kojima se neka plemićka kuća ponosila od ključnog značaja za uspešnu karijeru, bilo u svetovnoj ili religioznoj sferi.1 Bliskost ili povezanost sa najvažnijim i najuglednijim plemićkim porodicama, vlastelinima je omogućavala da se domognu do boljih funkcija unutar feudalnog poretka.</s><s>Pre svega su bliskost vladarskoj rodbini te značajni odnosno veliki feudalni posedi, približili određenog vlastelina vladaru unutar takve hijerarhije.</s><s>Mnoge su funkcije u službi vladara, omogućavale plemstvu život na dvoru i potencijalno uzdizanje te povezivanje sa ostalim porodicama što je posledično značilo jačanje ugleda i važnosti određene plemićke kuće i veći uticaj u samoj državi.</s><s>Zato je i poreklo porodice Vuka Brankovića od velikog značaja, koliko je isto njegova životna priča važna za sudbinu njegovih potomaka.2 Da bismo bolje razumeli Vuka Brankovića i njegove pretke moramo osvetliti i istorijski kontekst koji je u mnogočemu određivao živote ove vlasteoske porodice.</s><s>14. vek u kojem se odvila i priča Vuka Brankovića, bio je za srpsku srednjovekovnu državu veoma buran, pun promena i dramatičnih događaja.</s><s>»Kao da su početak, sredina i kraj stoleća pripadali različitim istorijskim epohama, a ne jednom istom veku.</s><s>«3 Kraj 13. i početak 14. veka obeležila je relativno složna uporedna vladavina kralja Milutina i Dragutina, koji su vladali svako svojim delom srpske države.</s><s>U tom periodu sve više se isticala uloga vlastele u politici srpskih vladara.</s><s>Pa je tako posle povrede 1282, a najverovatnije i zbog pritiska vlastele, sa prestola smenjen kralj Dragutin, kojeg je nasledio njegov brat Milutin.</s><s>Dragutin je nastavio da vlada u severnim delovima srpske države a očigledno i nekim područjima koji se nisu nalazili u sklopu srpske države.4 Milutin je uspeo da zaposedne veći deo Vizantijske teritorije i tako pomerio državne granice sve do Ohrida, Prilepa i Štipa.</s><s>Što ne bi uspeo bez podrške vlastele koja je bila ključni faktor u vojnim pohodima.</s><s>Posle perioda mirnog zajedničkog vladanja unutar srpske države došlo je do otvorenog sukoba.</s><s>Rat koji se vodio zbog nasledstva, budući da su i jedan i drugi vladar računali, da će njihovi potomci postati srpski vladari, posle decenije borbi okončan je 1312, pobedom Milutina.</s><s>Milutinu je pobedu donela njegova iskusna i sa borbom upoznata vlastela.</s><s>Jačanje države i proširivanje teritorije davalo je mogućnost vlasteli da još uveća svoj ugled, proširi vlastite baštine i da se uzdiže na hijerarhijskoj lestvici.5</s>
<s>Kad je krajem 19. veka objavljen čuveni naučni rad Ljubomira Kovačevića, Vuk Branković, postojalo je nekoliko zabluda o poreklu Vuka Brankovića, po mišljenju samog autora.</s><s>Kako Kovačević kaže, u njegovo doba utvrdilo se mišljenje u književnosti da je Vuk Branković 1 Marko Šuica, Vuk Branković (Beograd, 2014), 17. 4 Rade Mihaljčić, Kraj srpskog carstva (Beograd, 1989), 124. potomak Vukana Nemanjića, pripadnika najmoćnije srpske vladarske dinastije.6 U srpskoj narodnoj poeziji tačnije u ciklusu pesama koje tematizuju zbivanja pre, za vreme i posle Kosovske bitke, naknadno nazvanom i Lazarica, više puta se kao jedna od elementarnih ličnosti pojavljuje i Vuk Branković.</s><s>U jednoj pesmi, čija se fabula vrti oko kneza Lazara i njegovog uzdizanja posle pogiblje Mrnjavčevića na Marici, skupili su se najugledniji vlastelini na saboru, da bi odlučili ko će po smrti kralja Vukašina vladati srpskom državom.</s>
<s>U narodnom sećanju, Vuk Branković je ostao upamćen kao srodnik svetorodne dinastije Nemanjić.</s><s>Da li sa pravom ili ne, pitanje je na koje nije jednostavno odgovoriti.</s><s>U prilog narodnom predanju išlo je nekoliko dokumenata, Kovačević je u svojoj monografiji izneo tri.</s><s>Prvi dokument bio je opis života i prenošenja tela Kneza Lazara u manastir Ravanica gde je zapisano da Vuk proizlazi od »plemena Nemanjina, sevastokratora Branka sin a Mladenov unuk«.</s><s>Prema jednom letopisu otac Vojvode Mladena (ded Vuka Brankovića) bio je Đurđic, koji je bio sin Zavide a sam Zavida bio je prema tom tekstu sin Vukana Nemanjića.</s><s>I biografija despota Stefana, kao i jedna od povelja Vukove unuke Mare iz 1479. svedoče o navodnom srodstvu porodice Brankovića sa Nemanjićima.</s><s>Svi se ovi na prvi pogled vrlo jaki dokazi prema rečima autora mogu oboriti.</s><s>Ako počnemo od teksta koji opisuje život kneza Lazara, postojalo je troje ovakvih tekstova ali se prema rečima Ilariona Ruvarca u najstarijem od tekstova o srodstvu Lazara i Vuka sa Nemanjićima ne govori.</s><s>Već je to u kasnijim tekstovima dodato verovatno zbog utvrđivanja vlasti Vukovih naslednika, koji su u periodu od 1404. do 1427. imali vlastitu državu odvojenu od Stefana Lazarevića.</s><s>Sličnu nameru, to jeste dovođenje Brankovića u vezu sa Nemanjićima zbog ugleda i vladarskog legitimiteta nosi i genealoško stablo koje smo malopre spomenuli.</s><s>Ne samo da je stablo nastalo krajem 15. veka ako ne čak i kasnije već su pogrešna čak imena Vukanovih sinova, koji su se zvali Đurađ i Stefan a ne Dmitar i Zavida kako to navodi genealoško stablo.</s><s>Ovakva greška prema Kovačeviću mogla se desiti isključivo ako se radi o namernom prekrajanju istorije da bi se Brankovići doveli u vezu sa Nemanjićima.</s><s>Kad Carica Mara naziva 6 Ljubomir Kovačević, Vuk Branković (Beograd, 1888), 9. 7 Lazarica ili Boj na Kosovu: Narodna epopeja u 20 pesama (Beograd, 1903), 40–41.</s><s>Nemanjiće svojim precima može se opet raditi o pokušaju dovođenja Brankovića u vezu sa Nemanjićima ili se pak radi o njezinoj prababi kneginji Milici, koja istinski potiče od Vukana Nemanjića.8</s>
<s>Kovačević dalje navodi nekoliko argumenata koji idu u prilog teorije o rodbinskoj nepovezanosti Nemanjića i Brankovića.</s><s>Činjenica da car Uroš u svoјoj povelji iz 1365. gde potvrđuje priloge Hilandaru, Brankoviće ne naziva rođacima, kao što je to u nekim drugim tekstovima činio sa Vojislavom Vojinovićem može nas navesti na pomisao da mu nisu bili rod.</s><s>Svi srodnici su zahvaljujući ugledu i slavi dinastije Nemanjić ponosno isticali svoje srodstvo sa ovom dinastijom što nije slučaj sa Vukom Brankovićem koji se nikad u svojim dokumentima nije pohvalio sa ovim srodstvom dok je u jednoj povelji sa ponosom isticao da je sin sevastokratora Branka i unuk vojvode Mladena kako bi se pohvalio sa ugledom svojih predaka.</s><s>Za vreme vladavine despota Đurđa opisao je život despota Stefana, Konstantin Filozof.</s><s>U tom tekstu autor pokuša dovesti Nemanjiće u srodstvo sa carom Konstantinom Velikim dok docnije navodi i potomke Vukana Nemanjića, gde među ostalima navodi i kneginju Milicu a nigde Brankoviće iako je to razdoblje vladavine Brankovića.</s><s>Posle ovih argumenata Kovačević navodi i fakt da su Vukanovi potomci nosili kneževsku i župansku titulu dok se Vuk Branković i njegova braća spominju samo po imenu a nikad sa ovakvom titulom.</s><s>Ma da je ovaj argument problematičan budući da i sam Kovačević navodi da je Mladen nosio župansku titulu a i Šuica u svom radu navodi kako je vojvoda Mladen, Vukov predak, nosio titulu župana.</s><s>Opet Kovačević ne isključuje mogućnosti da je sevastokrator Branko bio oženjen ženom iz ogranaka Nemanjića, pre svega jer se titula sevastokratora davala najčešće srodnicima vladarske dinastije.9 Šuica ne odbacuje mogućnosti da je vojvoda Mladen mogao biti u srodstvu sa Nemanjićima pre svega jer je u jednom dokumentu navedeno kako je kao župan u sudskom sporu presudio Petru, sinu župana Toljena.</s><s>Budući da je župan Toljen bio u srodstvu sa Nemanjićima a prema srednjovekovnim zakonima sudija i porotnici morali su biti najmanje ravnopravni sa optuženom stranom po hijerarhiji jeste moguće da je vojvoda Mladen ipak bio neki daljni potomak iz loze kneza Vukana, sina Stefana Nemanje.10 Ipak starije poreklo ne može se pouzdano znati jer je najstariji poznat predak Vuka Brankovića, vojvoda Mladen.11 Imamo dakle nekoliko argumenata na svakoj strani a nijedan dovoljno čvrst koji bi jasno presudio da li je Vuk bio u srodstvu sa Nemanjićima.</s><s>Kovačević je uspeo oboriti mnoge dokumente koji su na izgled bili jaki dokazi te ih smestio u pokušaje prikazivanja navodne srodnosti sa nekadašnjom vladarskom dinastijom.</s><s>Svrha prikazivanja srodnosti može se pre svega razumeti kao pokušaj uvećanja ugleda.</s><s>Možda ključan razlog treba tražiti u braku ćerke kneza Lazara i Vuka Brankovića.</s><s>Milica, žena kneza Lazara bila je potomak Nemanjića.</s><s>Od svih mogućih veza između Brankovića i Nemanjića, ova je istorijski potvrđena.</s><s>Potomci Vuka Brankovića, sasvim sigurno su dakle imali krvi 11 Kovačević, 13.</s>
<s>Da bismo ocenili koliko su narodne pesme iz ciklusa Lazarice pouzdan izvor informacija, možemo uporediti kako se ostale informacije koje nam pruža skladaju sa dosadašnjim naučnim saznanjima.</s><s>Ako analiziramo nastavak pesme dobijamo zanimljivu predstavu narodnog predanja o društveno političkim profilima i prestižu pojedinih istorijskih ličnosti.</s>
<s>Narodno predanje verovalo je da su Vojinovići bili sestrići cara Dušana a braća Dragaš i Kostadin pri kojima se najverovatnije misli na Jovana i Konstantina Dragaša, šurevići cara Dušana.</s><s>Ovi se versi delimično pokrivaju sa istorijskim činjenicama.</s><s>Braća Dragaši jesu bili najbliži preostali srodnici Nemanjića, jer je njihova majka bila rođena sestra cara Dušana14 Već smo ranije spomenuli, da je Car Uroš, Vojinoviće smatrao rodbinom, pa možemo zaključiti da je i ova informacija narodnog predanja istinita.</s><s>Utvrđeno je, da je »kraljev sine Marko« stvarno bio kraljev sin, njegov je otac Vukašin Mrnjavčević bio krunisani kralj i savladar cara Uroša, dok je posle njegove pogiblje njegov sin Marko, kao naslednik krunisan za kralja i savladara caru Urošu.</s>
<s>Dakle narodno predanje sačuvalo je veoma precizno pozicije i političke uloge, koje su protagonisti tadašnjeg doba imali.</s><s>Ipak narodno predanje izostavilo je, zaboravilo ili namerno prećutalo da je „Stevan bosanski“ (misli se na prvog krunisanog kralja Bosne i Srba, Tvrtka I Kotromanića) takođe imao krv Nemanjića, ta činjenica bila je jedan od temelja njegovog krunisanja za kralja Bosne i Srba.15 Ivan Božić istaknuo je da korene narodnog 12 Andrija Veselinović, Radoš Ljušić, Srpske dinastije (Novi Sad; Beograd, 2001), 84. 13 Lazarica ili Boj na Kosovu, 41.</s>
<s>14 Rade Mihaljčić, »Doba oblasnih gospodara«, Istorija srpskog naroda vol.</s><s>2 (Beograd, 1982), 22. 15 Sima Ćirković, Istorija srednjevekovne bosanske države (Beograd, 1964), 137. predanja o Kosovskom boju u kojeg možemo staviti i ovaj isečak moramo tražiti u najvišim svetovnim i pre svega duhovnim krugovima a ne u širokim narodnim masama.16 S toga možemo ovo prećutkivanje razumeti, kao posledicu odnosa srpske pravoslavne crkve tadašnjeg perioda prema Tvrtku I Kotromaniću, naime ova institucija nije priznavala Tvrtka I Kotromanića kao naslednika i nastavljača nemanjićke tradicije, pa je očigledno uticaj crkve koja je prema Božiću jedan od glavnih stvaralaca Kosovskog narodnog predanja vidljiv i u ovoj narodnoj pesmi, koja prećutkuje njegovo srodstvo pa i kasnije krunisanje za kralja Srba.17</s>
<s>Ako verujemo narodnom predanju, za koje smo utvrdili da relativno precizno svedoči o političko društvenoj situaciji, Vuk Branković je dakle bio u rodbinskim vezama sa nekadašnjom vladarskom dinastijom Nemanjić.</s><s>Sa sigurnošću na osnovu dosadašnjih naučnih saznanja, ne možemo utvrditi ovih srodstvenih veza.</s><s>Da je Vuk Branković stvarno bio u srodstvu sa »svetorodnom dinastijom« zašto to nikad nije spomenuo u svojim ispravama?</s><s>Sa druge strane kako je moguće razumeti, da je Vukovom ocu, Branku bila dodeljena veoma prestižna funkcija sevastokratora, koja se, kao što smo spomenuli, davala skoro isključivo samo srodnicima vladarske porodice?</s><s>Prema našem mišljenju moguće je da je u okviru odnosa, koji su nastali među knezom Lazarom i ostalim oblasnim gospodarima, Vuk Branković možda namerno prećutkivao ovakve veze, ne bi li poremetio hijerarhijski poredak, prema kojem je knez Lazar, među svojim zetovima – ostalim oblasnim gospodarima imao vrhovnu ulogu.18</s>
<s>Svakako je ovo pitanje treba detaljnije istražiti, da bismo mogli doći do sigurnijih odgovora ali zbog kontradiktornosti izvora i neujednačenih interpretacija koje smo gore naveli ne možemo naći pouzdanih zaključaka.</s><s>Moguće je isto tako, da je upravo veliki ugled koji su stekli Vukovi preci vojvoda Mladen i sevastokrator Branko, u sinergiji sa Vukovim usponom i ulogom njegovih naslednika, omogućio da se dovede Vuka Brankovića u vezu sa Nemanjićima.</s>
<s>A možda i najverovatnija mogućnost jeste da je Vuk zbog braka sa Lazarevom ćerkom, preko koje su i njegova deca nosila krv Nemanjića doveden u vezu sa njima.</s><s>Pa se zbog činjenice da su potomci Vuka Brankovića nosili krv Nemanjića interpretiralo kao da je Vuk a i njegovi preci pripadao nekom ogranku Nemanjića.</s>
<s>4.3 Odjek ugleda Vukovih predaka u narodnoj književnosti Pored navodnog srodstva sa Nemanjićima na više se mesta u Kosovskom ciklusu ističe gospodstvo, i slavno poreklo Vuka Brankovića.</s><s>Kad se izdvajaju vrline Vuka Brankovića i Miloša Kobilića, Lazarovih zetova, Vuk je hvaljen zbog svog gospodstva odnosno porekla a Miloš zbog junaštva.</s>
<s>Prema narodnoj poeziji kad se srpska vlastela skupila oko kneza Lazarа pred Kosovskim bojem opet je knez Lazar istaknuo među brojnim ostalim plemićima, »gospodstvo Vuka Brankovića«:</s>
<s>Ovu perspektivu narodne poezije o navodnom slavnom i prestižnom poreklu lakše ćemo proveriti od navodnih rodbinskih veza sa Nemanjićima.</s><s>Iako bi ovo »gospodstvo« i »slavno koleno« opet moglo proizlaziti iz pretpostavke, da su Brankovići poreklo vodili od Nemanjića, kao što je verovalo i narodno predanje.</s>
<s>Najstariji poznat predak Vuka Brankovića, Mladen prvi put se spominje u izvorima u doba poodmakle vladavine Kralja Milutina, u vremenu kad se kralj Dragutin zamonašio a Milutin nastavio da vlada još nekoliko godina.21 Kao što smo već spomenuli, o poreklu samog Vojvode Mladena pouzdano se ne može govoriti; svoje je baštinske posede imao na teritoriji Kosova ali se pretpostavlja da su njegovi preci poreklom bili sa područja između Neretve i Dubrovnika, poznatog kao Hum.</s><s>Noseći titulu župana ispočetka se nije ubrajao među najvišu vlastelu budući da su župani bili predstavnici lokalne uprave, pre svega su obavljali sudske i upravne poslove u unutrašnjosti s namerom sprovođenje zakona i obezbeđivanja stabilnosti države.22</s>
<s>Kao kraljevi činovnik obavljao je posao u zapadnim oblastima tadašnje srpske države u župama Trebinja i Dračevice.23 Prema Ljubomiru Kovačeviću, župan Mladen u 1323. godini bio je gospodar Trebinja.</s><s>Već je ranije spomenuto svedočanstvo o Mladenovom suđenju ostavilo utisak da se radi o osobi koja ipak nije bila samo običan župan ili je barem imala važnije poreklo.</s><s>Mesto gde je Mladen obavljao svoje administrativne poslove bilo je od velikog značaja, kao namesnik u krajevima u zaleđu Dubrovnika koji je bio od velike ekonomske i trgovačke važnosti, mogao je sticati samo sve veću moć i ugled.</s><s>Neki Pave Ivanović u dokumentima zabeležen je kao Mladenov čovek, što samo potvrđuje misao da je Mladen bio više od običnog namesnika koji je mogao uopšte imati »svog čoveka«.24 Već se u delu Ljubomira Kovačevića spominje da je župan Mladen ista ličnost sa vojvodom Mladenom.25 Istina je da je zahvaljujući svojoj vernosti kralju Stefanu Dečanskom i svome umeću, upravnim i očigledno i ratnim veštinama, Mladen napredovao u vojvodu.</s><s>Posle smrti srpskog kralja Milutina26 Mladen je stao na stranu Stefana Dečanskog prilikom borbi koje su se vodile oko nasleđa srpskog prestola oko 1321. godine.27 Kad govorimo o Vojvodi, treba naglasiti da se radi o visokoj tituli koja je krajem srednjeg veka dobivala sve veći i veći ugled zahvaljujući militarizaciji ondašnjeg društva.</s><s>Ovakva titula osigurala je Mladenu, veliki ugled i važno mesto među vlastelom o čemu govori i sama činjenica da se u vojničkom smislu u tadašnje doba, vojvoda nalazio odmah iza vrhovnog vojnog starešine to jeste samog vladara.</s><s>Još jednu potvrdu ugleda ovog Vukovog pretka naći ćemo u činjenici da se on nalazio među svedocima u dokumentu kojim je srpski kralj Stefan Dečanski potvrdio trgovačke povlastice Dubrovniku.</s><s>Prisustvo svedoka prilikom stvaranja dokumenata značilo je saglasnost sa sadržajem.</s><s>Iz samog reda navedenih svedoka možemo saznati ponešto o njihovoj važnosti i ugledu, budući da je Vojvoda Mladen naveden kao prvi to jeste najvažniji, samo pojačava misao da je stekao velik ugled.</s><s>Ova povelja Stefana Dečanskog poslednji je istorijski trag posle kojeg 22 Miloš Blagojević, »O izdaji ili neveri Vuka Brankovića« Zbornik matice srpske za istoriju vol.</s><s>79–80 (Novi Sad, 24 Blagojević, »O izdaji ili neveri«, 44–46. 27 R. Mihaljčić, Kraj srpskog carstva, 141. gubimo bilo kakve informacije o životu i radu ovog Vukovog pretka.28 Vojvoda Mladen imao je brata Nikolu koji je vršio vlast negde u severnoj Albaniji, verovatno je slično kao i njegov brat izvršavao službu župana odnosno upravljao nekim tamošnjim oblastima.29 Više od toga ne znamo jer je brat gotovo nepoznat u istorijskim izvorima, spominje se samo jednom prilikom 1329. godine.30 O vojvodi Mladenu dakle gubi se trag, kasnije će se u istorijskim izvorima članovi njegove porodice opet pojaviti ali tek kad će u srpskoj državi opet doći do smene vladara i posledično velikih društvenih, teritorijalnih i ekonomskih promena.</s><s>4.5 Sevastokrator Branko Mladenović</s>
<s>Stefana Dečanskog zbacio je sa prestola 1331 godine njegov sin Stefan Dušan.</s><s>»Ponovo su ambicije vlasteoskog staleža pogurale mladog vladara ka nasilnoj promeni na srpskom kraljevskom prestolu.</s><s>«31 Srpska se država za vreme Dušanove vladavine znatno proširila pre svega na jug, na račun Vizantije.</s><s>Opet je od velikog značaja bila uloga vlastele, u kojoj je oslonac potražio kralj Stefan Dušan.</s><s>Tako su se u okviru srpske države našli Ohrid, Prilep i Strumica i jedan od najvažnijih vizantijskih gradova Ser.</s><s>Ambiciozan Stefan Dušan iskoristio je svoje velike ratne uspehe i sebe 1346. proglasio carem dok je pre toga srpskoj arhiepiskopiji dodelio status patrijaršije.</s><s>Proglasivši sebe carom Srba i Grka preuzeo je državničke tradicije Vizantije.</s><s>To je značilo i velike promene u sistemu vlastele.</s><s>Domaćoj vlasteli, počeo je vladar dodeljivati i vizantijske titule poput despota, sevastokratora i despota.</s><s>Ovakvi plemićki naslovi postali su uobičajeni unutar hijerarhijskog sistema srpske srednjevekovne države i ponekad je nošenje ovakvih titula podrazumevalo i stupanje u rodbinske odnose sa vladarskom porodicom.</s>
<s>Ovakve mogućnosti koje su se nudile srpskom srednjevekovnom plemstvu, uticale su i na porodicu Brankovića.</s><s>Od potomaka vojvode Mladena poznajemo samo dve osobe, što ne isključuje da je vojvoda imao više dece.</s><s>Poznati su nam sin Branko po kome se naziva ova porodica i njegova sestra Ratoslava koja se u nekim izvorima zbog pogrešne interpretacije tekstova naziva i Vitoslava.32 Ratoslava se udala za jednog jako uglednog vlastelina velikog župana Altomana, sina vojvode Vojina, koji je upravljao teritorijom oko Dubrovnika.</s><s>Braća župana Altomana doživeli su uspon za vreme Stefana Dušana noseći dvorsku titulu stavioca.</s><s>Njihov sin Nikola Altomanović postaće sedamdesetih godina 14. veka jedan od najuticajnijih velikaša posle završetka vladavine poslednjeg Nemanjića.</s><s>Porodica Vukovih predaka, po ženskoj liniji uspela je da se poveže te utvrdi svoj ugled, kroz brak sa Vojinovićima, dok je Mladenov sin Branko nastavljao da se kao i njegov otac pre njega, probija ka najuticajnijim vlastelinima srpske srednjovekovne države.</s><s>Jačanje srpske države, teritorijalna ekspanzija te preuzimanje vizantijskih tradicija otvarali su mogućnost sinu vojvode Mladena, da se domogne važnijih titula.</s><s>Ova ekspanzija nije osnažila samo srpskog vladara već su povećanje vlastite baštine te posledično i ekonomsko pojačanje osetili 29 Mihailo Dinić, Srpske zemlje u srednjem veku (Beograd, 1978), 148. i vlastelini.</s><s>Jedan od važnijih procesa koji karakterizira ovo doba srpske države jeste i preseljenje određenog dela vlastele iz starijih krajeva srpske države u novo usvojene teritorije gde su u službi vladara obavljali različite upravne poslove.</s><s>Najčešće je preseljenje išlo od Huma i Trebinja ka nekadašnjim vizantijskim posedima.</s><s>Jačanjem vlastele, centralna vlast je polako gubila na snazi.33</s>
<s>Branko Mladenović se prema Kovačeviću prvi put u izvorima spominje u okviru rata Stefana Dečanskog sa Dubrovčanima od 1326. do 1328., gde je navodno u Župi naneo štetu Dubrovčanima.</s><s>I novija saznanja potvrđuju da se Branko Mladenović prvi put spominje u dokumentu iz 1328 godine.34 Branko Mladenović stekao je jedno od najviših zvanja unutar hijerarhije koju je srpska država preuzela od Vizantije.</s><s>Nosio je titulu sevastokratora, jednog od četiri carska dostojanstva koju je dodeljivao isključivo car, najčešće istaknutoj vlasteli koja je sa carskom porodicom delila i rodbinske veze.</s><s>Sevastokratorska titula Branka Mladenovića zabeležena je u izvorima tek 1365. godine u darovnici Cara Uroša kojom je vladar potvrdio poklone sinova Branka Mladenovića manastiru Hilandaru.</s><s>Nije poznato kad i gde je Branku dodeljena ova prestižna titula.</s><s>U svakom slučaju posledica je velikih osvajanja te posledičnih političkih i ekonomskih promena unutar srpske države kao što smo već spomenuli.35 Branko je uoči osvajanja novih grčkih teritorija postao i poglavarem grada Ohrida.</s><s>U ovom važnom verskom i administrativnom centru države obavljao je namesničku službu.36 Dok za vreme vojvode Mladena, nemamo konkretnih informacija o posedima njegove porodice, imamo dovoljno istorijskih izvora da približno nacrtamo moguće posede Branka Mladenovića.37 U jednom psaltiru koji je napisan po zapovesti Branka Mladenovića u mestu Borač, koji je kako zaključuje Kovačević ležao u Drenici a zapisan je 1346. »u dane blagovernog i bogočastivog i samodršca svih srpskih zemalja i pomorskih kralja Stefana i sina mu kralja Uroša«.38 Kovačević zaključuje da je po svemu sudeći Drenica sa gradom Borčem »bila postojbina Vuka Brankovića, kojom je praded njegov gospodovao.« Teško je u potpunosti razrešiti pitanje šta je od teritorija Vuka Brankovića bilo nasleđeno od oca a šta je posledica Vukovog delovanja.</s><s>U jednoj povelji Vuka Brankovića gde Grgur i Vuk Branković daruju posede Hilandaru, kao zaostavština Branka Mladenovića spomenuta je crkva sv. Arhangela sa selom Trstenikom, Tušilj, selo Hudince i selo Bežaniče.</s><s>Ne može se utvrditi da li su i ostali darovani posedi koji su spomenuti u ovoj povelji takođe nasledstvo njihovog oca ili su kasnije dobijeni ali su svakako to sela u okolini Drenice.39 Tačno vreme smrti Branka Mladenovića nije poznato, najraniji izvori u kojima se ne spominje kao živ potiču iz 1365., prema tome otac Vuka Brankovića umro je oko 1365. godine ili ranije.40 Ako rezimiramo i uporedimo informacije narodne tradicije i poznatih istorijskih činjenica mogli bismo naivno zaključiti da se one podudaraju.</s><s>Time ne mislimo čitaoca navesti na 36 Kovačević, 14.</s>
<s>38 Kovačević, 14. misao o redudantnosti istorijske nauke u vezi sa problematikom koju obrađuje narodna poezija.</s><s>Tek sa dobrim poznavanjem istorijske gađe i obimnom podlogom istorijskih saznanja, narodna se tradicija može lakše razumeti, no narodna poezija ne može zameniti istorijsku nauku Na osnovu svih sakupljenih informacija možemo reči da su Vukovi poznati preci, bili jako ugledni i uticajni ljudi, koji su obavljali najvažnije funkcije u određenom periodu i društvu.</s><s>Ovo potvrđuju i rodbinske veze sa uglednim plemićkim porodicama tadašnjeg vremena.</s><s>Narodna tradicija nije sačuvala imena Vukovih predaka ali je ugled kojeg su akumulirali njegovi preci kroz narodne pesme odjekivao kao često isticanje Vukovog ugleda i visokog porekla.</s><s>Narodne umotvorine uspele su da sačuvaju samu esenciju iako su zaboravile protagoniste Vukovog genealoškog stabla ali se svakako podudaraju sa istorijom po ovom pitanju.</s>
<s>Složeni proces propadanja kratkovremenog srpskog carstva, formiranje oblasti na teritoriji nekadašnjeg carstva i uspon oblasnih gospodara događaji su koji su obeleželi vreme Vuka Brankovića, odnosno njegovih poznatih predaka.</s><s>Ovaj je proces iznimno važan za razumevanje života i perioda u kojem je delovao Vuk Branković.</s><s>Budući da ova složena tema nije pitanje kojim ćemo se baviti u našem radu ali je važna kao polazište, mi ćemo navesti ključnu literaturu.41</s>
<s>Branko je imao tri sina: Nikolu Radonju, Grgura, najmlađeg Vuka i jednu ćerku.</s><s>Ćerka Teodora se udala za Đorđa Topiju, vlastelina koji je gospodario Dračem i njegovom okolinom.</s><s>Najstariji sin Nikola Radonja oženio se sa Jelenom sestrom Vukašina Mrnjavčevića oko 1350 godine kada su Brankovići dobivali sve značajniju ulogu među najkrupnijom vlastelom.</s><s>Mrnjavčevići će i kasnije za vreme Cara Uroša odigrati mnogo važnu ulogu i nametnuti se kao naslednici srpskog prestola, jer će car Uroš već za života pristati na savladarstvo sa tada najuticajnijem velikašem unutar države, Vukašinom Mrnjavčevićem.</s><s>Dakle radilo se o veoma uticajnoj i jakoj porodici koja će kasnije pritisnuti na cara Uroša da započne proces prenosa vlasti na novu dinastiju to jeste njih.</s><s>Činjenica da se porodica Brankovića putem ženidbe vezala za ovako uticajnu vlastelu govori o ugledu kojeg je tada uživala.</s><s>Kuga je odnela živote žene Jelene i dece Nikole Radonje.</s>
<s>Ova porodična tragedija usmerila je najstarijeg Brankovog sina u monaški život.</s><s>Tako se kao monah Roman spominje već 1365. godine.</s><s>Velika posvećenost monaškom životu i duhovnim idealima otvorili su monahu Romanu put, da oko 1376. godine primi shimu i dobije ime 41 Period propadanja srpskog carstva donekle je istražen u istoriografiji.</s><s>Kapitalni rad: Mihaljčić, Rade, Kraj srpskog carstva (Beograd, 1989).</s><s>Ostala literatura: Blagojević, Miloš: »Savladarstvo u srpskim zemljama posle smrti cara Uroša«, Zbornik radova Vizantološkog instituta (1982), 21: 183–212, Blagojević, Miloš; Medaković, Dejan, Istorija srpske državnosti 1, Ogranak SANU (Novi Sad, 2000), Blagojević, Miloš: Srpska državnost u srednjem veku, Srpska književna zadruga (Beograd, 2011), Ostrogorski, Georgije: Serska oblast posle Dušanove smrti (Beograd, 1965), Sedlar, Jean W.: East Central Europe in the Middle Ages, 1000–1500, University of Washington Press (Seattle, 1994), Soulis, George Christos: The Serbs and Byzantium during the reign of Tsar Stephen Dušan (1331–1355) and his successors, Dumbarton Oaks Library and Collection (Washington, 1984), Ćirković, Sima: Srbi u srednjem veku, (Beograd, 1995), Fine, John Van Antwerp Jr.: The Late Medieval Balkans: A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest, University of Michigan Press (Michigan, 1994), Mihaljčić, Rade: »Doba oblasnih gospodara«, Istorija srpskog naroda vol.</s><s>2, (Beograd, 1982), Ljubomir Maksimović: »Srpsko carstvo od 1355. do 1371. godine«, Srpski narod u drugoj polovini XIV i prvoj polovini XV veka (Beograd, 1989), Dimitrije Bogdanović: »Oživljanje nemanjičkih tradicija«, Istorija srpskog naroda, vol.</s><s>2 Gerasim.</s><s>Imao je vrlo važnu ulogu u delovanju manastira Hilandar na Svetoj Gori brinući o ekonomskom i političkom statusu ovog srpskog manastira na Svetoj Gori, bio je jedna od najzaslužnijih ličnosti za opstanak ovog manastira u nesigurnim vremenima nakon raspada srpskog carstva.</s><s>Svoju monašku aktivnost produbio je kad je 1380. godine osnovao srpsko kaluđersko bratstvo u manastiru Sv. Pavla kojeg je otkupio od nekog drugog svetogorskog manastira.</s><s>Svome bratu Vuku bio je oslonac i zaslužan za Vukovo jačanje uticaja u Hilandaru posle Kosovske bitke.</s><s>O drugom Vukovom bratu, Grguru ne postoji mnogo informacija, spomenut je u povelji potvrđenoj od cara Uroša, gde je zajedno sa mlađim bratom Vukom darovao posede manastiru Hilandar.</s><s>Prema zapisu iz 1371.</s><s>Grgur je držao oblast Pologa u severozapadnoj Makedoniji.</s><s>Za Grgura je vezana i jedna preljubnička priča, naime njegovu ženu Teodoru je prema jednom tekstu preoteo Marko kraljević ali se ona kasnije vratila svom mužu.</s><s>Ranija istraživanja jednačila su kesara Grgura i Grgura Brankovića ali se u savremenoj istoriografiji utvrdilo mišljenje da se ne radi o istoj ličnosti.</s><s>Odrastanje i delovanje Vuka Brankovića odvijalo se u turbulentnim vremenima za srpsku državu.</s><s>I za vreme njegovih predaka, srpska država doživljava krupne promene ali će te promene za vreme Vuka Brankovića postati kobnije i odrediti dalju budućnost srpske srednjovekovne pa i docnije istorije.</s><s>Proces sloma carstva i nestajanja sa političke mape Evrope, nije doživeo Branko Mladenović ali će se ove promene desiti za života Vuka Brankovića.42</s>
<s>6.1 Život i delo Vuka Brankovića do 1371. godine Zbog nedostataka dokumenata istorijska nauka nije u stanju da odgovori na određena pitanja vezana za Vuka Brankovića.</s><s>Posebno se to odnosi na život ovog vlastelina do 1371. godine.</s><s>Postoje neki izvori koji nam posredno mogu dati odgovore ili pažljivom analizom možemo doći do približaka ali nas oskudnost izvora sprečava da bismo mogli sa sigurnošću odgovoriti na mnoga pitanja.</s><s>Ne poznajemo tačan datum njegovog rođenja ali se on može približno odrediti na osnovu nekih drugih indicija, to jeste njegove ženidbe sa Lazarevom ćerkom Marom i na osnovu njegovog rekonstruiranog ali oštećenog portreta u crkvi Bogorodice Perivlepte u Ohridu.43 Tako je prema nekim autorima Vuk Branković rođen 1345. godine, za vreme najvećeg procvata srednjevekovne srpske države.</s><s>Vuk je rođen u Ohridu gde je proveo i svoje mlađe dane.</s><s>Zbog pritiska dinastije Mrnjavčević, koja je nastavljala sa svojom agresivnom ekspanzijom, Vuk je sa svojom braćom bio prinuđen, da se vrati na svoje baštinske posede u Drenici na Kosovu.44 Narodna tradicija ne pamti Vukov postepen uspon i izgrađivanje oblasti.</s><s>Prema njoj Vuk je posle pogiblje Vukašina i smrti cara Uroša dakle 1371. predstavljen kao gospodar Kosova.</s>
<s>Nije potpuno jasno da li je u sastavu teritorije Brankovića u to vreme bilo i neko drugo imanje osim Drenice.</s><s>Svakako je baština u Drenici postala temelj za izgrađivanje Vukove oblasti i uspon na političkoj mapi.46 Prema mišljenju Ljubomira Kovačevića, Brankovići su do 1371. godine uspeli znatno proširiti svoja imanja.</s><s>Jedan od ključnih razloga ove ekspanzije bila je prema autoru zahvalnost cara Uroša, koji je sklonivši se od Mrnjavčevića našao utočište kod Vuka i njegovog brata.</s><s>Kovačević tvrdi da je za vreme Uroševe smrti (1371) pored brojnih sela, u sastavu Vukove »države« bilo i nekoliko važnijih gradova i utvrđenja, kao što su Priština, Vučitrn i Trepča te tvrđave Borač, Zvečan i Petrč kod Nerodimlja.47 Ovo se ne može utvrditi, najverovatnije veći deo Kosova do 1365 još nije bio u sastavu oblasti 46 Dinić, Srpske zemlje, 148–149.</s>
<s>Brankovića s obzirom da je car Uroš u Prištini te godine izdao jednu povelju, ali to nije apsolutan argument jer je car Uroš mogao boraviti i na Vukovoj teritoriji.</s><s>Na ovakav stav navela je Kovačevića pogrešna datacija određene povelje prema kojoj je Vuk Branković darovao manastiru Hilandaru neka sela oko Prištine.</s><s>Međutim tek je kasnije utvrđeno, da se radi o pogrešnoj dataciji ovog dokumenta s toga ovaj argument nema više vrednosti.48 Svakako se u to vreme u »državi« Brankovića nije nalazio Prizren koji je zaposeo Vukašin Mrnjavčević.</s><s>Kovačevića je na ideju da je Vuk znatno proširio svoju teritoriju došao na osnovu jednog izvora u kojem se opisuje prenos tela kneza Lazara i gde je spomenuto, da je navodno Lazar odvojio deo svojih poseda i darovao ih Vuku.</s><s>Kovačević je verovao, da taj koji je darovao posede nije bio Lazar, jer nije bio u mogućnosti da to čini.</s><s>Po njegovom mišljenju car Uroš je odstupio posede Vuku Brankoviću.49 Ipak najverovatnije je da je Vukovo proširivanje ovakav mah uzelo tek kasnije, kad su uslovi bili pogodniji.</s><s>Do 1371.</s><s>Vuk Branković najverovatnije nije vidljivo uvećao svoju baštinu u Drenici, već je kasnije iskoristio posledice tri važnija događaja.</s><s>Bitku na Marici, poraz Nikole Altomanovića i gubljenje snage Balšića.50</s>
<s>Ranije od ratnih i ekspanzionističkih akcija Vuk je počeo sa delatnostima na religioznom polju, naime već je u svoje mlađe dane započeo sa ktitorstvom.</s><s>Zajedno sa bratom Grgurom i najstarijem bratom monahom Romanom, koji je verovatno barem ispočetka bio inicijator, započeli su svoju epohu darivanja i pomaganja manastirima ranije od mnogih uticajnih velmoža tog perioda.</s><s>Ktitorstvo je značilo podizanje, obnavljanje i darovanje manastirskih kompleksa u svrhu dobivanja političke naklonosti crkve kao i duhovnog ispunjenja.</s><s>Time je jedan vlastelin jačao svog ugled te dobivao neophodnu podršku crkve, kao i večni pomen u hramovima.</s>
<s>Već ranije spomenuta povelja iz 1365., svedoči o darivanju Brankovića manastiru Hilandaru i ubrzo posle prvog poklona Hilandaru na inicijativu najstarijeg brata Romana, Grgur i Vuk uvećali su dar te dodali još četiri sela.</s><s>Iz povelje se vidi da je reč o Vukovom prilogu manastiru iako se navodi da povelju izdaje Grgur.</s><s>Ktitorsku delatnost nastavljali su i kasnije pa je tako 1370. prema jednom dokumentu zabeleženo da su braća Vuk i Roman darovali i manastir Kutlumuš.</s><s>Vuk će godinama nastavljati sa ovim delatnostima pa će s toga biti nagrađen privilegijom davanja pomena još za njegovog života što je svakako bilo znak velikog prestiža.51</s>
<s>Kao ključni događaj ovog razdoblja Vukovog života možemo označiti njegovo rodbinsko povezivanje sa knezom Lazarom.</s><s>Istorijska nauka nema preciznog datuma tog događaja ali se on obično smeštava u 1371. godinu.</s><s>Tim je kako smo i ranije naglasili Vuk ušao u krvno srodstvo s Nemanjićima.52 A Lazar se tim činom povezao sa pripadnikom jedne od najuglednijih plemićkih porodica čime je sebi još uvećao ugled.</s><s>Ovaj brak bio je temelj 48 Dinić, Srpske zemlje, 149.</s>
<s>52 Andrija Veselinović, Radoš Ljušić, Srpske dinastije (Novi Sad; Beograd, 2001), 84. uspona i stabilnosti za oba vlastelina.</s><s>Oba su uspeli unovčiti ovaj savez koji je vremenom prerastao u prijateljski odnos.53</s>
<s>Dok su šezdesetih godina južnim srpskim oblastima vladali Mrnjavčevići, na severu srpske države izdvojile su se dve ličnosti, koje će igrati važnu ulogu na pozornici srpske istorije.</s><s>Nećak kneza Vojislava Vojinovića, župan Nikola Altomanović i knez Lazar Hrebeljanović koji su se našli u opoziciji ambicioznih osvajanja Vukašina Mrnjavčevića.54 Posle smrti Vojislava Vojinovića, Nikola Altomanović uspeo je da prigrabi sebi veliki deo njegove nekadašnje teritorije.</s><s>Među svim oblasnim gospodarima najveći je nemir stvarao upravo mladi Nikola Altomanović.</s><s>Bio je u konfliktu gotovo sa svim susedima umešao se i u konflikte u Bosni, napao je Dubrovnik, maltretirao građane i tražio danak koji se davao srpskom vrhovnom vladaru.55 Najverovatnije je tražnje saveznika protiv moćnih Mrnjavčevića zbližilo Lazara Hrebeljanovića i Vuka Brankovića; očigledno je Lazar u vernom podaniku srpskog cara i sinu uglednog sevastokratora Vuku Brankoviću video sigurnog saveznika.</s><s>Posedi Vuka Brankovića nalazili su se pored Lazarevih, pa je verovatno da je Lazar u svojoj okolini hteo sigurnost pa je tako od svoga suseda zbog stabilnosti i bezbednosti vlastitih poseda napravio prijatelja.56 6.3 Odnos Kneza Lazara i Vuka Brankovića prema Kosovskom boju Uloga i pozicija kneza Lazara za vreme oblasnih gospodara te njegov odnos prema ostalim vlastelinima istraženi su u istoriografiji.57 Bilo koji ćemo istorijski stav zauzeti po pitanju Lazareve političke pozicije u odnosu na ostale oblasne gospodare, ovaj se problem ne sme proučavati bez analize odnosa Lazara i kao što ga naiva Šuica »njegovog prvog zeta, gospodina Vuka Brankovića«.58 Zbog fragmentarnosti informacija i ovo pitanje istorijske nauke nije potpuno rešeno.</s><s>Savremena istorija nije potpuno jedinstvena po pitanju odnosa između kneza Lazara i Vuka Brankovića.</s><s>Kroz godine istraživanja neki su istoričari počeli da se intenzivnije bave ovim pitanjem, jer je sve snažnija postajala teza, da se okrivljenje Vuka Brankovića za izdaju na Kosovu u narodnoj tradiciji ne može razumeti bez dublje analize odnosa Brankovića i Lazarevića pre i posle Kosovske 53 Marko Šuica, »Odnos kneza Lazara i Vuka Brankovića u svetlu dubrovačkih isprava«, Stari srpski arhiv, vol.</s><s>9 55 Sima Čirković, The Serbs, 78.</s>
<s>57 Gledati: Franjo Barišić, »Vladarski čin kneza Lazara«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975), Dimitrije Bogdanović, »Oživljanje nemanjičkih tradicija«, Istorija srpskog naroda vol.</s><s>2 (Beograd, 1982), Sima Ćirković, Stare i nove kontroverze o knezu Lazaru i Srbiji uoči Kosovske bitke., Dušanka Dinić Knežević, »Srpske zemlje od maričke do kosovske bitke«, Srpski narod u drugoj polovini XIV i prvoj polovini XV veka (Beograd, 1989), Božidar Ferjančič, »Vladarska ideologija u srpskoj diplomatici posle propasti Carstva«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975), Rade Mihaljčić »Knez Lazar i obnova srpske države«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975), Ivan Božić, »Neverstvo Vuka Brankovića«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975).</s><s>58 Marko Šuica, »Odnos kneza Lazara i Vuka Brankovića u svetlu dubrovačkih isprava«, Stari srpski arhiv, knj.</s><s>9 bitke.59 Uspeh kneza Lazara ne može se zamisliti bez rodbinskog povezivanja sa Vukom Brankovićem.</s><s>Brak Lazareve ćerke Mare i Vuka Brankovića sklopljen je za vreme početka širenja države kneza Lazara.</s><s>Lazar je sebi svakako podigao ugled, vezavši se za pripadnika starog srpskog plemstva a uz to ovaj je brak postao jedan od temelja kneževe državničke politike jer je u Vuku Brankoviću našao vernog saveznika.60 Radilo se o pažljivo odabranom političkom savezu, jer je Vuk Branković dolazio iz jedne veoma ugledne porodice kao sin sevastokratora i unuk vojvode sa prestižnim porodičnim vezama koja je više generacija verno služila na dvoru Nemanjića.61 Korist ovog povezivanja bila je naravno obostrana, u ovako složenim vremenima nestabilnosti i nepredvidljivosti, te potpunog kolapsa centralne vlasti, saveznici su bili preko potrebni.</s><s>Tako su i Vuk Branković i knez Lazar sebi obezbedili međusobne granice, mogli bismo reći da su jedan drugome štitili leđa.</s><s>Kad se u obzir uzme činjenica, da je sa raspadom jedinstvene države formirano više manjih oblasti koje su bile u stanju da se zarate jedna sa drugom a sa druge strane pretila je veličanstvena ratna snaga osmanske imperije, ovakvo povezivanje bilo je logično i politički mudro.</s><s>Sa ovim brakom genealoško stablo nije oplemenio samo Lazar već je putem stupanja u brak sa Lazarevom ćerkom Marom i Vuk stekao krvno srodstvo sa Nemanjićima.</s><s>Šuica dalje osvetljava jednu potpunu novu perspektivu povezivanja ova dva vlastelina.</s><s>Budući da se Vuku Brankoviću rodio prvi sin mnogo ranije nego starijem knezu Lazaru moguće je (verovatno da je već 1371. dobio prvog sina) da je Lazar putem ovog braka sebi obezbedio naslednika u slučaju da sam ne bi nikada dobio sina.</s><s>Lazar je kasnije ipak dobio sina Stefana Lazarevića, koji je rođen 1377. što je odbacilo ovakav rasplet događaja.62 Važnost Lazarevog povezivanja sa Vukom već je isticao autor prve monografije o Vuku Brankoviću, Ljubomir Kovačević, koji je istakao par pogleda na odnos ova dva vlastelina.</s><s>Prvo, da je upravo brak Lazareve ćerke Mare i Vuka Brankovića, Lazaru obezbedio južne granice, što mu je omogućilo, da se je okrenuo osvajanjima u drugim pravcima.</s><s>Vuk Branković i Lazar tako su prema Kovačeviću vodili zajedničku politiku; zajedničko su ratovali protiv Nikole Altomanovića, Vuk je pomagao Lazara u osvajanju Braničeva, a ujedinjeni su bili i u spoljnoj politici – prema Ugarima i Turcima.63 Prema izvorima, može se zaključiti, da su odnosi kneza Lazara i Vuka Brankovića bili veoma bliski.</s><s>Beleška na hronografu svetogorskog manastira sv. Pavla iz 1387. svedoči o zajedničkom delovanju.</s><s>Knjiga koja je napisana po Vukovoj zapovesti u Prizrenu kazuje da su oni »u slozi i ljubavi pobeđivali neprijatelje svoje«.</s><s>Mnogo nam govori i misao da je dokument napisan za vlade »blagovernog i hristoljubivog i bogom prosvećenog gospodina kneza Lazara i ljubaznog mu sina gospodina Vuka«64.</s><s>Ove reči idu u prilog mogućeg jako prisnog i tesnog prijateljstva i toplog odnosa između Vuka i kneza Lazara.</s><s>Pitanje koje se može pojaviti jeste da li su ove reči prisne i odraz realnog stanja ili je njihova namera stvoriti idealiziranu sliku.</s><s>U istorijskim izvorima nećemo naći nijedan trag koji bi svedočio o 59 Blagojević, O izdaji ili neveri Vuka Brankovića, 8–9. 63 Kovačević, Vuk Branković, 16–17.</s>
<s>64 Fran Miklosich, Monumenta Serbica spectantiam historiam Serbice, Bosnae, Ragussi (Wienna, 1858), 301. neprijateljstvu između ova dva vlastelina.65 Sa druge strane činjenica da je Vuk jednog od svojih sinova nazvao po Lazaru i da je knez Lazar jednog od svojih sinova nazvao po Vuku Brankoviću, pre će potvrditi da se ne radi u pukoj »propagandi« niti o političkom sarađivanju, koji bi se zasnivao samo na zajedničkoj koristi, već o prisnim i duboko prijateljskim odnosima.66</s>
<s>Ovakva bliskost, kneza Lazara nije ispričana sa ostalim zetovima.</s><s>Već smo spomenuli da je Vuk kovao svoj novac nezavisno do Lazara.</s><s>S obzirom na numizmatička saznanja, Vuk je kovao čak 17 različitih tipova novaca ali je najviše pažnje posvećeno jednom tipu novca u kojem se na jednoj strani nalazilo Vukovo ime a na drugoj Lazarevo.</s><s>Kao i brojni ostali dokazi i ovaj novac razdvajao je istoričare.</s><s>Miloš Blagojević u ovom novcu video je dodatnu potvrdu teze o zavisnom položaju Vuka Brankovića, dok je interpretacija Šuice išla više u smeru potvrde tesnih prijateljskih veza, sloge i političke ujednačenosti.67 S obzirom na političku situaciju i istorijski kontekst u kome su se našli knez Lazar i Vuk Branković, politička složnost dvaju oblasna gospodara i nije iznenađenje.</s><s>Osmanska imperija nezadrživo je širila svoje granice pa i uticaj na balkanskom poluostrvu.</s><s>Dok su Vuk Branković i knez Lazar tek sagrađivali i utvrđivali svoje oblasti, brojni su srpski gospodari južnih oblasti postali vazali osmanskog carstva.68</s>
<s>Osmanska država uspela je da konsolidira i proširi svoju vlast u Maloj Aziji do kraja osme decenije 14. veka.</s><s>Time su se stvorili pogodni uslovi da osmanska imperija predvođena sultanom Muratom nastavi sa osvajanjima srpskih oblasti.69 U ovakvim okolnostima, gde su teritorije Vuka i Lazara bile ugrožene znatno većom vojnom silom, jedina mogućnost je bila jedinstvena politika.</s><s>Mavro Orbini, Vuka Brankovića portretiše kao poslušnog prema knezu Lazaru.</s><s>Pojam poslušnosti koji koristi autor Kraljevstva Slovena možemo tumačiti na više načina.</s><s>Može se razumeti kao priznavanje vodećeg položaja kneza Lazara od strane Vuka Brankovića ali možemo razumeti i kao međusobno razumevanje političke realnosti te s toga jedinstveno delovanje dvaju nezavisna oblasna gospodara.</s><s>Poslušnost možemo razumeti i kao simbol odnosa oca i sina, odnos kojeg nam prepričavaju i ranije spomenuti izvori.</s><s>Prema autoru Kraljevstva Slovena, Vuk Branković i knez Lazar živeli su »u miru sa svim svojim susedima«70.</s>
<s>Mada je ova konstatacija svakako problematična, budući da je knez Lazar ratovao sa Nikolom Altomanovićem i sebi priključio teritorije Radića Brankovića, a Vuk mu je verovatno u tim ratovima i pomagao.</s><s>Ali ova konstatacija jeste tačna ako se odnosi na period kad su teritorije kneza Lazara i Vuka Brankovića već bile zaokružene.</s><s>Sa tom se rečenicom naravno misli na politiku mira i saradnje zbog mnogo opasnijeg spoljnjeg neprijatelja koju je promovisao knez Lazar što je bilo poznato i Mavru Orbiniju, naime i on je kao glavnog pokretača ovakve politike naveo strah od Turaka.71</s>
<s>69 Inaldžik, Osmansko carstvo, klasično doba 1300–1600 (Beograd, 1974), 80. 70 Mavro Orbini, Kraljevstvo Slovena (Beograd, 2016), 379.</s><s>Prijateljstvo i bliskost opisani u istorijskim izvorima, podudaraju se sa slikom epskog narodnog stvaralaštva.</s><s>Narodne pesme koje opisuju zbivanja pre Kosovskog boja, slikaju nam ljubazan, blizak i prisan odnos kneza Lazara i njegovih zetova Miloša Obilića i Vuka Brankovića:</s>
<s>U ovim versima saznajemo da je knezu Lazaru »milo« u društvu njegovih zetova Miloša i Vuka.</s><s>Da su odnosi Vuka i kneza Lazara strogo formalni i politički, ne bismo mogli biti svedoci ovakvoj poetskoj slici.</s><s>Ovi versi nam pričaju o skladnosti, o milini i ljubavi među troje vlastelina.</s><s>U njima se jasno vidi, da je knez Lazar središnja figura, koja je zbog rodbinskih odnosa – ipak su oni njegovi zetovi pa i zbog očigledno višeg hijerarhijskog statusa – ističe se naime da je on gospodar, iznad Vuka Brankovića i Miloša Obilića.</s><s>Slično gore spomenutim izvorima i ovi versi narodne pesme svedoče o tome da je odnos između Vuka i kneza Lazara bio nalik odnosu sina i oca, naime knez se Lazar ponosi Vukom, kao što se otac ponosi vlastitim sinom, a takođe knez Lazar se šeta i priča sa svojim zetovima i u tvome uživa, kao što bi se otac družio sa svojim sinovima.</s><s>I u narednim versima u kojima knez Lazar šalje pismo kojim poziva Vuka da se pridruži njegovoj vojsci u borbi protiv Osmanlija dobivamo sličan utisak: Treću šalje, a četvrtu piše,</s>
<s>Ovde je opet spomenuto da je Vuk Branković u kneževim očima mio ali i da se u njega uzda.</s><s>Istorijska je nauka utvrdila kako smo gore spomenuli, da su knez Lazar i Vuk Branković vodili 72 Lazarica, 51.</s>
<s>73 Lazarica, 117. skladnu i ujedinjenu politiku odnosno je Vuk prema rečima Mavra Orbinija bio poslušan prema Lazaru.</s><s>Za to i ne čudi da je za kneza Lazara, Vuk Branković, bio uzdanica, jer je verno sledio kneževoj političkoj delatnosti.</s><s>Knez je Lazar u Vuku Brankoviću video čoveka od časti, slavnog i plemenitog porekla, vernog njegovoj političkoj ideji, prema kojem se odnosi kao prema sinu.</s><s>Istina je, da se knez Lazar u narodnim pesmama ovako u svojim obraćanjima delimično odnosi i prema drugim zetovima.</s><s>I svog drugog zeta, Đurađa Balšića, koji je u narodnim pesmama nazvan Zečanin Balša naziva »mili zete«.74 Ipak Zečanin Balša, u ovom korpusu narodnih pesama, nije portretisan u Lazarevom intimnijem krugu kao što su to Miloš Obilić i Vuk Branković.</s><s>Sa njim se ne šeta i ne »besedi«.</s><s>Zečanin Balša iako zet kneza Lazara, nije prikazan kao osoba sa kojom knez Lazar provodi vreme, druži se, jede i slično.</s><s>Jasno je, da mu je kao zet »mio« ali njegov odnos nije dubok i blizak kao što je na primer odnos Lazara i Vuka ili Lazara i Obilića.</s><s>U narodnoj poeziji, opisano je i kako, Lazar, Vuk i Miloš Obilić, zajedno idu u lov, dok »carica Milica« sa svojim ćerkama, ženama Obilića i Brankovića, čeka na njihov povratak.75 Na ovaj način stvara se nekakva stereotipna porodična slika određenog razdoblja.</s><s>6.4 Zavisnost ili nezavisnost Vuka Brankovića Ljubomir Kovačević, autor prve monografije o Vuku Brankoviću nije sumnjao u nezavisnost Vuka Brankovića i njegovo potpuno autonomno upravljanje u vlastitoj »državi« ali je i on smatrao da je knez Lazar u sebi video vrhovnog gospodara budući da je imao jaču i veću državu od svojih zetova, međutim, Vuku Brankoviću nikad nije osporavao nezavisnost.</s><s>Prema Kovačeviću, Vuk je na neki način priznavao Lazarevu vrhovnu vlast, jer nije »zadržao sebi za pravo da se zarati s Dubrovčanima a to je mogao i kao vazal činiti«76.</s><s>Može biti da se radi o vrhovnoj Lazarevoj ulozi, ali mogli bismo reći, da se radilo o vrlo ujedinjenoj spoljnoj politici, kao što je i sam Kovačević naveo ranije.</s><s>O Vukovoj nezavisnosti svedoči i činjenica, da Lazar u svojim ispravama nije spomenuo drugog grada osim Novog Brda kad je reč o zabaštinjanju Dubrovčana, koji su živeli i u drugim gradovima poput Prizrena, Prištine i Trepče koji su tada već bili u okviru Vukove države.</s><s>Dakle nije se usudio uređivati odnose sa Dubrovčanima koji su se nalazili izvan njegove oblasti tačnije na Vukovim posedima.</s><s>Činjenica da je Vuk Branković kovao vlastiti novac naterala je Kovačevića da još više poveruje u Vukovu nezavisnost ali kao što smo i ranije spomenuli, novce su kovali brojni vlastelini u to vreme pa i neki gradovi i patrijarh, čak više neki manje poznati vlastelini za koje se zna, da su kovali vlastiti novac verovatno su se nalazili upravo na području Vukove oblasti.77 Stoga ne možemo kovanje novca u potpunosti smatrati indikatorom nezavisnosti.</s><s>Na drugoj strani, dubrovačka politika i postupanje prema određenim srpskim velmožama toga vremena, može biti od izuzetnog pokazatelja realnog stanja toga vremena.</s><s>Dubrovčani koji su kao i u prošlosti i u ovim nemirnim vremenima i periodu stalne opasnosti od 74 Lazarica, 116.</s>
<s>77 Kovačević, Vuk, 20–21, i Sima Ćirković, Stare i nove kontroverze o knezu Lazaru i Srbiji uoči Kosovske bitke, 12. osmanskih sila želeli da regulišu svoja prava u srpskim zemljama, poslali su svoje poslanstvo da obnovi stare privilegije, koje su imali već od razdoblja Nemanjića.</s><s>Hijerarhijsku razliku, u kojoj je Lazar očigledno bio stepen više od Vuka Brankovića, dubrovački poslanici potvrdili su, kad su 1386. prvo otišli na dvor kneza Lazara a tek posle posetili i Vuka Brankovića.78 Ali pored hijerarhijskih razlika koje nam otkriva čin dubrovačkih dostojanstvenika, potvrđuje se da Vuk Branković nije bio vazal kneza Lazara nego je samostalno vladao na prostoru svoje države, jer u suprotnom Dubrovčani ne bi zasebno od njega tražili potvrdu privilegija.79 Još nam više otkrivaju povelje, koje su svako za sebe Dubrovačkoj republici potvrdili Vuk i Lazar.</s><s>Iz isprava možemo iščitati Lazarevo nastavljanje nemanijćke prakse i propagiranje vlastitog prvenstva.</s><s>Dobija se utisak da su i jedan i drugi oblasni gospodar pokušavali da jasno ukažu na međusobne razlike, Vuk skromnošću koja odlikuje njegove dokumente a Lazar elementima unutar isprave, koji jasno ukazuju na njegov pokušaj pokazivanja vrhovnosti ili čak de facto prvenstveni položaj.</s><s>Lazareva je isprava uočljivo svečanija, u njoj se nalaze formule i elementi koji odgovaraju vladarskim poveljama.</s><s>Vukovi su dokumenti mnogo jednostavniji i skromniji, njegova povelja više liči na otvoreno pismo nego na vladarske isprave.</s><s>Razlike u uvodnim delovima isprava svedoče o određenoj političkoj i starešinskoj gradaciji između Lazara i njegovog zeta.</s><s>Delovanje Dubrovačkih poslanika sklada se sa formom i sadržajem isprava, gde je uočljivo Lazarevo prvenstvo.</s><s>Najverovatnije da je skromnost Vukovih isprava rezultat svesnog postupanja Vuka Brankovića, koji je namerno izostavio ceremonijalno naglašavanje vlasteo-vladalačkih obeležja u svojoj povelji u nameri da jasno ukaže na hijerarhijsku razliku između njega i njegovog tasta Lazara.</s><s>Ovakva razlika u pozicijama nije dovoljna podloga da bismo razmišljali o nekakvom vazalnom odnosu.</s><s>Ove razlike više svedoče o spremnosti Vuka Brankovića da radi stabilnosti i jedinstvenosti potpuno odstupi prvenstvo Lazaru i svojom skromnošću pokuša da ne poremeti ovo sistematsko građenje Lazarevog središnjeg položaja.</s><s>To nas samo može podsetiti na više puta spomenut odnos oca sina i na poslušnost Vuka Brankovića, kojom je Mavro Orbini opisao odnos zeta prema tastu.</s><s>Vukove isprave potvrđene Dubrovniku, nemaju arenge.</s>
<s>Njegova povelja počinje intitulacijom dok je upravo u arengi Lazareve povelje, sačuvana vladarska ideologija koju je promovisao knez Lazar.</s><s>Arenga kneza Lazara sadrži isticanje dometa njegove vlasti zajedno sa pretenzijama do određenih teritorija.</s><s>Prema toj povelji i ostalim dokumentima, Lazar je bio vladar Srpske zemlje, Pomorja i podunavskih oblasti.</s><s>Koristeći vladarsko ime »Stefan«, Lazar jasno pokazuje svoje namere da postane nastavljač nemanjićke tradicije.</s><s>U intitulaciji jasno je izraženo da je Lazar pravo da koristi vladarsko ime »Stefan« dobio po »milosti božijoj«.</s>
<s>Ovo smo takođe spomenuli u prošlom poglavlju, ovakva formulacija bila je ključna da natera određene istraživače na misao da je nekim crkvenim obredom Lazar potvrđen za vrhovnog vladara i da je barem na simboličkom nivou to i bio.</s><s>Intitulacija Vuka Brankovića sasvim je skromna, ni svoju nisku titulu gospodina on nije istaknuo, već je ona spomenuta tek na kraju isprave.</s><s>Vukova isprava izdata je posle Lazareve a sadrži i informacije o prethodno donetoj tastovoj povelji.</s><s>Vuk Lazara naziva gospodinom knezom, čime potvrđuje poštovanje Lazarevog državno-političkog primata i opšte međusobno poštovanje u okviru relacije otac i sin.80</s>
<s>Božidara Ferjančića to je navelo na ideju da je Vuk Branković priznavao kneza Lazara za vrhovnog gospodara nekih delova nekadašnje jedinstvene srpske države ali ni on nije sumnjao da Vuk potpuno samostalno vlada u svojoj oblasti.81 Miloš Blagojević zastupao je stav da je zbog postepenog jačanja Lazarevog položaja Vuk Branković postao njegov vazal.82 Rade Mihaljčić izdvojio je bitne razlike u odnosu između dokazanih vazala i kneza Lazara te na drugoj strani kneza Lazara i Vuka Brankovića.</s><s>Vazalima poput Obrada Dragoslavića, čelnika Muse i drugima, Lazar je potvrđivao i izdavao isprave, što nije slučaj sa Vukom Brankovićem pa ja s toga još teže poverovati da je Vuk Branković bio vazal svoga tasta.83 Kako je Šuica naglasio treba razumeti da se ne radi o običnim odnosima, budući da je i sama istorijska situacija u kome su se snašli ovi vlastelini bila vrlo složena, pa je od ovih vlastelina zahtevala netipično postupanje.84</s>
<s>Otkrivaju još jednu perspektivu narodnog shvatanja istorijskih zbivanja.</s><s>Naime, ovi versi čiji je hronološki kontekst smrt Cara Uroša, pretpostavljaju da je u to vreme, dakle oko 1371. godine, Vuk Branković zaključio izgrađivanje svoje oblasti, odnosno je ovako zaokruženu dobio u nasledstvo, pa ga nazivaju „gospodarem Prizrena grada i Kosova polja širokoga“.</s><s>U poglavlju gde se bavimo najranijim životom Vuka Brankovića, utvrdili smo da Vuk svakako nije nasledio sve ove spomenute posede odnosno celo Kosovo, koje je na vrhuncu svoje političke snage imao.</s><s>Već smo spomenuli da je Ljubomir Kovačević 1888. godine utvrdio da se baština Brankovića nalazila u Drenici na Kosovu.</s><s>81 Božidar Ferjančić, »Vladarska ideologija u srpskoj diplomatici posle propasti Carstva (1371)«, O knezu Lazaru 82 Blagojević, Medaković, Istorija srpske državnosti, 250–251. 83 Rade Mihaljčić, Lazar Hrebeljanović, istorija, kult, predanje (Beograd, 2001), 98. 85 Lazarica, 41.</s>
<s>Dakle Vuk nije nasledio izgrađenu i obimnu oblast, već je ona plod njegove političke i vojne delatnosti.</s><s>U vreme kad je Vukova oblast bila zaokružena i relativno obimna, Vuka bismo stvarno mogli smatrati gospodarem Kosova a nesumnjivo se u toj oblasti nalazio i grad Prizren.</s><s>Mihailo Dinić konstatovao je »Kad je Vuk Branković dostigao svoj najveći uspon njegova oblast je bila vrlo prostrana: držao je Prištinu, Vučitrn Trepču, Zvečan, Peć, Prizren, Skoplje, Sjenicu i Komorane na Limu« i posle toga postavio je sasvim legitimno pitanje, šta je od toga nasleđeno a šta je njegova tekovina.86 Blagojević nije sumnjao u zaključke Dinićeve analize ali je istaknuo da su Vuku u proširivanju oblasti išli na ruku i događaji posle Kosovske bitke.87 Dakle, ako je Vuk stvarno iskoristio posledice Kosovske bitke da uveliča svoju državu, da li je on pre ovog događaja gospodario celokupnim Kosovom?</s><s>Istoričari sa kraja 19. veka bili su takvog mišljenja; prema njihovim shvatanjima Vuk je uspeo u svoju oblast uključiti Kosovo u celini, izvan njegovih granica ostalo je samo Novo Brdo i nekoliko manjih poseda koje je držao njegov tast knez Lazar.88</s>
<s>Do danas u istorijskoj nauci nije osporavano saznanje Ljubomira Kovačevića da se baština Brankovića nalazila u Drenici na Kosovu.</s><s>Ipak može biti da zbog nedostatka izvora ne poznajemo svu njegovu baštinu.</s><s>Međutim kao što nismo u mogućnosti da potpuno precizno odredimo celokupnu njegovu baštinu, ne možemo ni u potpunosti pratiti kako je išlo njegovo izgrađivanje oblasti.</s><s>Razlog je u tome da su izvori koji svedoče o obimu njegove oblasti docniji i najčešće posredno govore o tome da se neki grad našao u Vukovoj oblasti.</s><s>Ne možemo dakle hronološki jasno pratiti a nažalost ni utvrditi uvek sa sigurnošću koji su događaji doprineli tome da se odjednom neki komad zemlje nalazi u Vukovoj »državi«.</s><s>Neki izvori bi nas mogli navesti na ideju da je ipak Vuk Branković relativno rano postao gospodar Kosova, pa bi se s toga istorijska saznanja mogla poklapati sa narodnom tradicijom, koja vidi Vuka kao gospodara Kosova već za vreme smrti Cara Uroša.</s><s>Ljubomir Kovačević smatrao je da je već 1365. godine, Vuk znatno proširio svoju oblast te da je pre smrti Cara Uroša u svojoj oblasti imao brojne važnije gradove poput Prištine, Vučitrna i Trepče.</s><s>Svoju tezu crpeo je iz jedne pogrešno datirane povelje u kojoj Vuk Branković daruje manastiru Hilandar sela Gornju i Donju Galimlju kod Prištine dok je Car Uroš još bio živ.</s><s>Kasnije je utvrđeno da je ova povelja izdata posle 1371. godine svakako posle smrti Cara Uroša.</s><s>Sa druge strane, Car Uroš je i sam izdavao povelje pre svoje smrti u Prištini, što najverovatnije govori u prilog tome, da se tamo njegova vlast još zadržala, pa ćemo lakše poverovati da je do Vukove ekspanzije moralo doći kasnije.</s><s>Istorijska nauka danas je više privržena konceptu da je ključan period izgrađivanje Vukove oblasti tek posle smrti Cara Uroša.</s><s>Ključni događaji koji su Vuku išli na ruku u uzdizanju i teritorijalnoj ekspanziji bili su propast Mrnjavčevića posle katastrofalnog poraza na Marici, poraz Nikole Altomanovića i padanje moći Balšića.89 Ipak treba naglasiti da za ove pretpostavke nemamo drugo nego posrednih dokaza.</s><s>Da je Vuk iskoristio spomenute političke situacije zaključujemo na osnovu činjenice da su se u sastavu Vukove države u 86 Dinić, Srpske zemlje u srednjem veku, 149. 87 Blagojević, O izdaji ili neveri…, 22. 89 Dinić, Srpske zemlje…, 153.</s>
<s>I Kosova polja širokoga;85 određenom momentu našli krajevi kojima su nekad vladali Altomanović, Balšići i Mrnjavčevići.</s><s>Jedan od važnijih faktora koji su doprineli uspehu, svakako je Vukovo povezivanje sa knezom Lazarom.</s><s>Savez sa najsnažnijim vlastelinom regiona sigurno je omogućivao Vuku da se zaštiti od potencijalnih protivnika i sa druge strane iskoristi tastovu vojnu snagu za vlastitu ekspanziju.</s><s>U okviru dubokog međusobnog poštovanja moglo se desiti i da je knez Lazar odstupio deo svoje teritorije Vuku Brankoviću pa je moguće da je i to jedan od načina kojima se uvećala država Vuka Brankovića.</s><s>O tome vrlo eksplicitno svedoči jedno Slovo o knezu koje smo više puta u raznim kontekstima već bili spomenuli i kaže: „Tada i ovome dovoljno zemlje odvoji, a naročito se desiše velike varoši na delu države njegove.</s><s>“90 Za neke je autore bilo i nesporno da se na putu uzdizanja Vuk koristio i silom.91 Prema Mavru Orbiniju, Vuk se nikad nije posluživao rata kao sredstva širenja svog uticaja već se zadovoljavao vlastitim posedima.</s><s>Naravno, iako je politika međusobnog mira u određeno vreme postala promovisana od Vuka i kneza Lazara, i jedan i drugi koristili su silu kad su zaokruživali svoje oblasti.92 Izvori ne beleže da je Vuk učestvovao u prvom talasu zaposedanja teritorija, kad je propala snaga Mrnjavčevića.93 Vukovo korišćenje sile u izvorima nije osvedočeno, on se ne spominje ni kao saveznik kneza Lazara i bana Tvrtka u ratu protiv Nikole Altomanovića.</s><s>Vukova se teritorija nije ni graničila sa posedima Nikole Altomanovića u to vreme, međutim to ne znači da nije učestvovao u ovom ratu a još manje da se nije koristio posledicama toga rata.94 Iako je Vuk najverovatnije unovčio i situaciju posle Kosovske bitke za svoje uzdizanje, jasno je da je jezgro svoje oblasti formirao u periodu od 1371. do 1389. godine.</s><s>Tad su se pod njegovom vlašću već našli brojni važni gradovi nekadašnjega carstva, trgovi, manastirska središta i mnogobrojne plodne župe.</s><s>Među važnijim gradovima možemo izdvojiti Prizren, Prištinu i Skoplje.95 Najverovatnije da je od važnijih gradova Vuk u ovom periodu zaposeo i Vučitrn.</s><s>Prizren bio je mnogo važan grad u nekadašnjoj oblasti Mrnjavčevića te docnije Balšića koji se na kraju našao u oblasti Vuka Brankovića.</s><s>Jasno je iz ovog primera da je dugoročno propast ovih velikaša bila od koristi za Vuka Brankovića.</s><s>Direktnih svedočenja o Prizrenu kao Vukovom gradu nema, ali je ipak Dinić uspeo putem posrednih izvora zaključiti, da je Vuk zauzeo ovaj grad za vreme smrti Đurađa I Balšića (1378) ili čak ranije.</s><s>Smrću Đurađa Balšića, Vuk je osim Prizrena sebi priključio i Prizrensku kotlinu, šire područje Orahovca, Đakovice i manastir Dečane.</s>
<s>Ovim događajem Vuk je zagospodario gotovo celokupnoj južnoj Metohiji, koja je predstavljala bogato agrarno područje.96 I Skoplje, takođe nekada u državi Mrnjavčevića, koju godinu ranije verovatno od 1376. do 1377. postalo je deo Vukove oblasti.</s><s>Na području Vardara osim Skoplja i okoline, ništa drugo nije bilo Vukovo, budući da su se samo nekoliko 92 Orbini, Kraljevstvo Slovena (2016, Beograd), 379. 96 Blagojević, 21–22.</s>
<s>I Kosova polja širokoga;85 kilometara jugozapadnije, nalazili posedi Andrijaša Mrnjavčevića.97 Da je Vuk stvarno gospodario Skopljem, zaključujemo iz darovnice, odnosno povelje, kojom svetogorskom manastiru Hilandar poklanja manastir Svetog Đorđa kod Skoplja.98 Spomenuli smo da se Vuk ne spominje kao saveznik Tvrtka I i Lazara u okršaju sa Nikolom Altomanovićem iz 1373., kojim je Altomanović uklonjen sa istorijske pozornice.</s><s>Ipak se krajevi Sjenica i Zvečan, nekada u vladanju Altomanovića, docnije spominju kao Vukovi posedi.</s><s>Nije potpuno jasno da li je do zauzimanja ovih teritorija došlo pre ili posle Kosovske bitke ali je svakako sad moguće zaključiti da su propast Altomanovića i Mrnjavčevića te slabljenje Balšića pridoneli Vukovom uzdizanju.</s>
<s>Od važnijih gradova, Vuk je prema Diniću držao i Peć.</s><s>Dinića su na to navele posredne informacije ali opet nije uspeo da razjasni, kad se tačno ovo versko središte našlo u oblasti Vuka Brankovića.99 Mi smo u ovom radu već spomenuli, da je 1375. sabor u Peći na kojem se izabrao novi patrijarh zajedno sa svojim zetom Đurađem Balšićem, sazvao knez Lazar.</s><s>I kasnije kad je biran 1379. patrijarh Spiridon, inicijator novog sabora bio je samo knez Lazar.</s><s>Dakle, da je Vuk u to vreme gospodario ovim krajem, sigurno bi bio barem spomenut u jednom ili drugom slučaju, stoga veoma je sigurno da do 1379. godine, Peć sigurno još nije bio grad u sastavu Vukovih poseda.</s>
<s>Miloš Blagojević bio je mnogo oprezniji po pitanju Vukovih poseda, prema njegovoj oceni, Vuk pre Kosovskog boja nije osvojio ni Peć, Zvečan, Trepču, Gluhavicu, Sjenicu ni Komaran.100 Peć sa pećkom patrijaršijom prema ovom autoru pripala je posle slabljenja moći Balšića knezu Lazar, dok je Vuk iskoristio gubitak snage ove plemenite porodice da zaposedne Prizren, prizrensku kotlinu i južne delove Metohije.101 Dešavanja unutar crkve potpuno se poklapaju sa ovim potencijalnim razvojem događaja.</s><s>1375. godine, knez Lazar i Đurađ Balšić zajedno su sazvali crkveni sabor; knez Lazar mogao je to činiti zbog svoje središnje političke uloge u srpskoj pravoslavnoj crkvi, a Đurađ jer je jednostavno bio gospodar Peći.</s><s>Kad je moć Balšića počela da slabi i kad je Peć ušla u sastav Lazareve države, više nije bilo prepreka da knez Lazar sam sazove crkveni sabor, što je i učinio 1379.</s><s>Veoma važno je naglasiti da je mišljenje istoriografije 19. veka o Kosovu kao oblasti kojoj u potpunosti gospodari Vuk Branković prevaziđeno.</s><s>Prema savremenim shvatanjima za života kneza Lazara, Vuk Branković svakako nije bio gospodar celokupnog Kosova.</s><s>Verovatno da je kontrolirao većinski deo Kosova, pa je s toga nazvan u narodnim pesmama »gospodarem Kosova« međutim već je Mihailo Dinić u izvorima našao informacije, koje svedoče o tome da je knez Lazar, pa kasnije i njegovi naslednici na području Kosova imao posede.</s><s>Naime knez Lazar je 1380-81. darovao crkvu Spasovu u Hvosnu svetogorskom manastiru Sv. Pantelejmona.</s><s>U Dinićevom radu ostalo je nerešeno da li je reč o malom klinu teritorije unutar Vukove oblasti ili je Lazar držao više enklava unutar oblasti svoga zeta.102 98 Stojan Novaković, Zakonski spomenici srpskih država srednjeg veka (Beograd, 1912), 451. 100 Blagojević, O izdaji ili neveri…, 22.</s><s>Dinić je zanemario neke od izvora, koje je izdvojio Blagojević i na osnovu kojih veoma izvesno možemo zaključiti da je pre Kosovske bitke, Lazaru pripadala cela severna Metohija a ne samo manji klin kako je predviđao Dinić.103 Kao što nam nije potpuno jasan put Vukovog izgrađivanja oblasti, ponekad su i neizvesne granice između njegove države i njegovih suseda.</s><s>Ovakvo pitanje predstavlja poseban napor, budući da su granice bile podložne relativno brzim promenama.</s><s>U poređenju sa ostalim granicama, Vukova je granica na istoku bila relativno stabilna.</s><s>Nju je sačinjavao pojas ovih krajeva: Skopska Crna Gora – Žegovac – Koznica – Prugovac – donji tok Laba.104 Istočno od ove linije nalaze se veoma važni gradovi poput Novog Brda i Gnjilana, koji su već ulazili u sastav Lazareve oblasti.</s><s>I severnije teritorije gde se nalazila župa Lab nazvana i »Malo Kosovo« bile su deo Lazareve države a ova teritorija nije pripala Vuku ni posle Kosovskog boja.105 Ranije spomenuta severna Metohija koja se nalazila u Lazarevoj oblasti, graničila se je sa Vukovim posedima na gornjem toku reke Kline, koja teče sa severa prema jugu.106 Na zapadnim granicama Vukove države, gde su se nalazili posedi oslabljenih Balšića, Vukove su teritorijalne ambicije išle sve do mora ali se to odnosi na razdoblje posle Kosovske bitke.</s><s>Njegove su realne granice na zapadu bile na Koritniku i Paštriku.107 Pod okriljem svoga tasta, Vuk je uspeo da izgradi snažnu oblast, koristeći kao i ostali oblasni gospodari slabljenje velikaša u okolini.</s><s>Njegovo je uzdizanje došlo kasnije od ostalih oblasnih gospodara ali je ipak uspeo uz svoga tasta postati najuticajnija politička figura srpske istorije poslednje dve decenije 14. veka.108 Vukova država bila je relativno bogata.</s><s>Već smo spomenuli da su se unutar Vukove oblasti nalazili bogati plodni posedi južne Metohije.</s><s>Ono što je pridonelo jakoj privredi svakako su bili rudnici na Kosovu, više puta spomenuti razvijeni gradovi poput Prizrena, Vučitrna, Trepče, Skoplja i Prištine te razgranata mreža puteva u državi koja je obezbedila nesmetanu trgovinu unutar granica te također sa drugim oblastima odnosno državama.109</s>
<s>Grad Prizren koji se takođe našao u sastavu Vukove države, bio je u periodu jedinstvene države dakle za vreme dinastije Nemanjić jedan od najvažnijih trgovačkih središta čije je privredno značenje nastajalo da raste.</s><s>Zato i ne čudi da je tamo bilo stalno sedište dubrovačkog konzulata.</s><s>Bio je i prvi grad u okviru srpske države gde je znatno narastao broj domaćih trgovaca.</s><s>Ipak ovaj grad je posle propasti centralne vlasti počeo da gubi nekadašnju ulogu.</s><s>To se opet odgledalo u odlasku dubrovačkih trgovaca koji su pronašli pogodnije krajeve za svoje trgovačke aktivnosti.</s><s>Razlog za napuštanje grada nije bio toliko u naglim teritorijalnim i političkim promenama zbog kojih se i gospodar Prizrena u relativno kratkom vremenu više puta zamenio a ni potencijalna opasnost turskih napada.</s><s>Opadanje značaja Prizrena povezano je pre svega sa određenim privrednim promenama koje su u velikoj meri 103 Blagojević, 27.</s>
<s>108 Marko Šuica, Nemirno doba srpskog srednjeg veka, vlastela srpskih oblasnih gospodara (Beograd, 2000), 24uticale ne samo na privredu već posledično i na druge sfere života, možemo slobodno zaključiti da su te promene značajno uticale i na oblasne gospodare.110 U jednom trenutku poskupela je cena srebra, pa se zanimanje za ovaj dragoceni metal jako uvećalo.</s><s>Pošto je narasla potražnja srebra shodno tome, srebro se u granicama postojeće tehnologije počelo masovnije proizvoditi.</s><s>U razdoblju oblasnih gospodara pogotovo u poslednjoj deceniji pre Kosovske bitke, srebro pa i ostali metali javljaju se daleko više nego ranije u trgovačkom prometu.</s><s>Dubrovačke trgovce počeli su naravno sve više privlačiti rudnici poput Rudnika, Trepče, Janjeva i Novog Brda.111 O unutrašnjem delovanju Vukove oblasti pa čak i ostalih oblasnih gospodara nemamo mnogo informacija.</s><s>Svakako da su ovi procesi promene u privredi uticali i na Vuka Brankovića i njegovu oblast.</s><s>Razvoj rudnika vidljivo je promenio ne samo infrastrukturu nego i društvo srpskih oblasti.</s><s>Države oblasnih gospodara u kojima su se nalazili rudnici, zahvatio je proces urbanizacije.</s><s>Zbog izuzetnog značenja rudnika, stanovništvo počelo je donekle napuštati posede stoga je broj neagrarnih delatnosti narastao a posledično povećao se i broj gradskih naselja.</s><s>Proširio se i specifičan oblik urbanih naselja – trgova.</s><s>Ovakva su se naselja nalazila i u oblasti Vuka Brankovića, njihova je karakteristika bio danak »gospodareve carine« ali su takođe uživala visok stepen autonomije.</s><s>Ovakav se tip naselja najčešće formirao pored rudnika sli su status trga uživali i Priština i Vučitrn, dakle dva grada koja se u Vukovoj oblasti nalaze pre Kosovske bitke.</s><s>Ekonomska snaga koju su rudnici metala pružali pojedinim vlastelinima, bila je od ključnog značaja u borbama oblasnih gospodara, pa je Ćirković112 zaključio da ne čudi da su se po snazi u toj regiji izdvojili baš knez Lazar, kralj Tvrtko I i Vuk Branković budući da su upravo ovi vlastelini posedovali važna aktivna rudna središta, koja su mogla podržati finansiranje vojnih jedinica.</s><s>Novac koji su donosili rudnici, oblasni gospodari koristili su ne samo za izdržavanje vojnih jedinica, već i za podizanje i obnavljanje fortifikacija, nabavku oružja i naravno za više puta spomenuto ktitorstvo i mecenstvo.</s><s>Oblasni su gospodari svoj deo prihoda od rudničke produkcije zarađivali na osnovu regalnih prihoda.</s><s>Ovakve privredne i ekonomske promene nanovo su prekrojile i postojeće društvene odnose, formirane su nove društvene kategorije i relacije, što je nateralo oblasne gospodare da stvore adekvatne mehanizme za rešavanje novih sporova.</s>
<s>Prema skromnoj građi oblasni su gospodari u ovakvim situacijama bili uspešni.</s><s>U oblastima kneza Lazara i Vuka Brankovića od organa vlasti u izvorima se spominju samo kefalije vladarevi namesnici sa sudskim i upravnim ovlašćenjima.</s><s>U administracijama oblasnih gospodara nije zabeležena bilo kakva reforma odnosno inovacija, ovaj će proces pravnih promena zahvatiti ova područja tek za vreme vladanja Stefana Lazarevića, državna organizacija bazirala je na sistemu koji je postojao još za vreme centralne vlasti.</s><s>Ono što je uočljivo u ovom periodu jeste raznovrsna produkcija novca koju smo više puta spomenuli.</s><s>Ona više nije vezana na centralnu vlast jer ona ne postoji pa je svaki oblasni gospodar za 110 Mihaljčić, Propast srpskog carstva, 266–267. 111 Sima Ćirković, »Srbija uoči bitke na Kosovu«, Kosovsko metohijski zbornik vol.</s><s>1 (Beograd, 1990), 8–9. sebe kovao novac pa čak i pojedini vlastelini.</s><s>Treba posebice naglasiti da je upravo oblast Vuka Brankovića specifična, po tome što je zapažen broj vlastelina unutar njegove oblasti, koji su kovali svoj novac.</s><s>Takva monetarna situacija nije u ovakvoj meri specifična ili barem dokazana kod ostalih oblasnih gospodara.</s><s>Oblast je Vuka Brankovića dakle bila manje ujednačena, verovatno da je i njegova centralna vlast bila slabija budući da su u njegovoj državi neki vlastelini uživali ovako važne privilegije.113 6.6 Vuk i Lazar uoči Kosovske bitke</s>
<s>Već smo spomenuli da je sudbonosni poraz Mrnjavčevića veoma olakšao proširivanje i utvrđivanje osmanskih sila na Balkanu.</s><s>Baš u periodu kad su oblasti Brankovića i Lazara bile zaokružene i stabilizirane, na širokom području balkanskih oblasti i zemalja došlo je do lančanog potpadanja teritorija pod osmanski protektorat.</s><s>Mnogi su hrišćanski vladari i oblasni gospodari morali priznati vrhovnu vlast sultanu Muratu, među njima vizantijski car Jovan V Paleolog, bugarski car Jovan Šišman, braća Dragaši i nominalni srpski kralj Marko.</s><s>Korišćenjem vazalnih hrišćanskih vlastelina u vidu uzimanja harača i pomoćnih vojnih jedinica, Osmani su sebi obezbedili veliku snagu koja je omogućila olakšanu ekspanziju kako u Evropi tako i u Anadoliji.</s><s>Posledice ovih procesa Šuica opisuje ovako: »Pojava koja je ostavila dubokog traga u mentalitetu srednjevekovnih hrišćana bez obzira na društvenu, kulturnu ili etničku pozadinu i koja je u drugoj polovini XIV veka od individualnog osećanja prerasla u opšte društvenu klimu na Balkanu, ostala je zabeležena kao ’strah izmailjčanski’, ili Ovi su procesi zahvatili područje srpske države u vreme kad je vladavina Nemanjića počela da slabi odnosno kad je započeo proces dezintegracije nekada jedinstvene srpske države.</s><s>U tom kontekstu možemo razumeti da je strah od osmanske ekspanzije, koji nije bio fiktivan postao elementarni pokretač politike Vuka Brankovića i kneza Lazara.115 Budući da je turska opasnost postajala sve realnija za Vuka i Lazara, ovi su oblasni gospodari pokušavali da se što bolje pripreme za potencijalni okršaj sa tadašnjom vojnom silom.</s><s>Način odbrane koji je organizovao knez Lazar, imao je korene u razdoblju vladavine cara Dušana.</s><s>Pogranični krajevi dobijali su status krajišta – posebne zone, odnosno teritorije specifično usmerene ka odbrani granica i sprečavanju upada neprijateljskih vojnih jedinica.</s><s>Po ovom uzoru, Lazar je poverio odbranu istočne granice jednom od najodanijih vlastelina u njegovim redovima, Crepu Vukoslaviću.116 Upravo je ovaj Lazarev vlastelin vezan za prvi poznati sukob sa osmanskim jedinicama.</s>
<s>Pre nego što se uđemo u problematiku vojnih okršaja Osmanlija i kneza Lazara, Vuka Brankovića i Tvrtka I Kotromanića, treba skrenuti pažnju na nekoliko činjenica.</s><s>Činjenica je da osmanska država do Kosovske bitke nije proširila svoje teritorije do te mere da bi uspostavila granice sa bilo kojom državom spomenutih vladara.</s><s>Do Kosovske bitke između osmanske 113 Sima Ćirković, ibid., 9–11, i Mihaljčić, Propast srpskog carstva, 228–231. 114 Marko Šuica, »Pripovesti o srpsko-turskim okršajima i 'strah od Turaka' 1386. godine«, Istorijski časopis vol.</s><s>116 Marko Šuica, Nemirno doba srpskog…, 117–119. države i teritorija Lazara i Vuka nalazio se pojas država, odnosno oblasti, koje je Sima Ćirković podelio u dve zone na osnovu toga koliko su se u tim regijama uopšte zadržale državničke tradicije nekadašnjeg srpskog carstva.</s><s>U ovom radu to i nije važno, ali je za nas važno napomenuti da ni na jednom mestu u periodu do Kosovske bitke dodirivanja granica među ovim zemljama nije bilo.</s><s>Zemlje na južnim granicama oblasti Lazara i Vuka bile su u vazalnom odnosu prema Osmanlijama, među njima zemlje kralja Marka i Konstantina Dragaša, te će teritorije Turci inkorporirati u svoju državu tek nekoliko godina posle Kosovske bitke.117 Nije prošlo mnogo vremena od Lazarevog zaokruživanja oblasti, kad su se njegove sile prvi put sukobile sa osmanskim odredima.</s>
<s>Ovaj prvi poznati sukob između Osmanlija i Lazarevih sila, bio je okršaj manjih razmera.</s><s>Najverovatnije se ovaj sukob odigrao 1380. ili 1381. godine.</s><s>Kao vojskovođe Lazarevih sila u izvorima spomenuti su Vitomir i Crep, kome je Lazar poverio odbranu istočnih granica.</s><s>Kratke i rečima šture savremene obavesti ovog događaja sažete su u kratke rečenice poput »Crep i Vitomir razbili Turke na Dubravnici« ili da se dogodio »Crepov boj na Dubravnici«118.</s><s>Iako sukob manjih razmera ovaj događaj potvrdio je, da su uprkos malom teritorijalnom obimu, Lazar i Vuk bili dobro organizovani i ratno pripremljeni.</s><s>Najverovatnije se u ovom slučaju radilo o zalutalom pljačkaškom odredu osmanskih jedinica a ne većoj vojsci predvođenoj nekim važnijim vojskovođama.</s><s>Sasvim je moguće, da je ovakav nalet pljačkaških trupa bio samo način proveravanja ratnih snaga i vojne organizacije, kojima su raspolagali knez Lazar i Vuk Branković.119 Ćirković je saglasno sa ovim što smo do sad napisali zaključio da se radilo o sukobu lokalnog karaktera čija politička pozadina nije potpuno jasna ali je ovaj okršaj teško povezati sa kasnijim bitkama poput one na Kosovu.120 Sledeći sukob sa osmanskim jedinicama nije bio na teritoriji Srbije, već se on odigrao na onom delu nekadašnje Dušanove države gde je vladao Balša II Balšić.</s><s>Iako se ni u ovom napadu na čelu turske vojske nije nalazio sultan Murat, bio je to okršaj mnogo većih razmera u poređenju sa onim na Dubravnici.</s><s>Osmanska vojska predvođena vojskovođom Hajredinom, potukla se sa četama Balše II.</s><s>Ćirković ni ovaj okršaj nije označio kao deo ratne predigre, koja će dovesti do Kosovskog boja.</s><s>Ipak imala je političkih posledica, koje će se odraziti i na Lazara i na Tvrtka I pa posledično i na Vuka Brankovića.</s><s>U ovoj je bici izginuo oblasni gospodar Balša II pa je posle njegove pogiblje u njegovoj oblasti zavladao Đurađ Stracimirović , koji je uspeo da se pomiri sa Turcima a sa druge strane povezao se putem braka sa knezom Lazarom.121 Do 1385. godine pod osmansku su vlast pali Sofija, veliki deo Trakije, južna Bugarska te gradovi Ser, Kastorija, Bitolj i Prilep.</s><s>Ova ekspanzija pružila je opsežno teritorijalno zaleđe na osnovu kojeg su bili mogući prodori u oblast kneza Lazara.</s><s>Ispunivši ove strateške uslove nije proteklo mnogo vremena kad je došlo do susreta ozbiljnijih snaga kneza Lazara i sultana Murata.</s><s>Ovo zbivanje desilo se 1386. godine kod Pločnika, mesta jugozapadno od Niša 117 Sima Čirković, »Kosovska bitka u međunarodnom kontekstu«, Glas CCCLXXVIII Srpske akademije nauka i umetnosti (Beograd, 1996), 52–53.</s>
<s>XVI (Sremski Karlovci, 1927), 214. između Prokuplja i Kuršumlije, zapadno do reke Toplice.</s><s>Ovaj događaj kod Pločnika najčešće se dovodi u vezu i sa turskim zauzimanjem Niša.</s><s>Možda bi na osnovu dostupnih izvora stvarno bilo najadekvatnije da zbivanja kod Pločnika nazovemo susretom.</s><s>Naime, glavna tačka u kojoj su suglasni manje više svi srpski i turski izvori pa i neki drugi jeste da do okršaja, odnosno boja kod Pločnika nije došlo.</s><s>Teško je na osnovu rečima skromnih srpskih izvora doneti neke sigurne zaključke.</s><s>Izvori koji se svode na pojedinu rečenicu ipak se međusobno razlikuju po količini informacija koje nam prenose.</s><s>Prema jednoj beleški srpskog letopisa, ne saznajemo više nego to da je sultan Murat došao do Pločnika.</s><s>Drugi izvor, sličan je prvom, ipak kazuje da se sultan Murat vratio od Pločnika.</s><s>Ni prvi ni drugi izvor ne spominju konflikt, odnosno borbu.</s><s>Treća varijanta opet donosi slične vesti ali zajedno sa pričom o dolasku Murata kod Pločnika vezuje i informaciju o osmanskom zauzimanju Niša.</s><s>Na osnovu toga, istoriografija pretpostavlja da su ovi događaji povezani i spadaju u okvir iste vojne kampanje.</s><s>Jedan od interesantnijih izvora, šalje nam veoma neobičnu poruku prema kojoj bi knez Lazar i sultan Murat oboje pobegli od Pločnika te izbegli ratni okršaj.</s><s>Ove zbunjujuće informacije nisu nam ponudile nikakvo objašnjenje šta bi moglo vojskovođe sukobljenih strana naterati da se oboje povuku.</s><s>Uprkos siromašnim vestima u srpskim izvorima, Pločnik je predstavljao određenu tačku u ratnoj kampanji Osmanlija usmerenoj prema severnim srpskim oblastima.</s><s>Ipak ovakvi izvori neopravdano u srpskoj su istoriografiji predstavljeni kao Lazarevo zaustavljanje napredovanja osmanskih trupa.</s><s>Povlačenje Osmanlija nije toliko sporno koliko je problematično pitanje razloga a još je veći problem ovo opisivati kao srpski uspeh budući da su u okviru ovog pohoda uspeli zauzeti Niš, što je strateški vrlo važna pobeda, koja je znatno smanjila logističke teškoće Osmanlija, budući da se Niš nalazio na vrlo važnom putu sagrađenom već za vreme rimske imperije, takozvane vie militaris, koja je povezivala Balkansko poluostrvo.</s><s>Ovi događaji opisani su i u turskim izvorima koji nam pružaju drugačiju sliku ali se naracija kao što smo već naglasili ipak u određenim delovima pokriva sa srpskim letopisima.</s><s>O ovom je događaju pisao Mehmed Nešrija, turski istoričar sa kraja XV i polovine XVI veka.</s><s>Pri analizi njegovih opisa događaja treba imati u vidu da je Nešrija, pišući sa određene vremenske distance bio pod uticajem ideologije perioda u kojem je živeo.</s><s>U delu Nešrije Ogledalo sveta nalaze se detaljniji podaci o tome kako je sultan Murat skupljao vojsku, ko je od njegovih vojskovođa pošao sa njim i kakav je bio pravac vojske koja se usmerila prema srpskim zemljama.</s><s>Prema Nešriji, Murat je u svom logoru kraj Pločnika čekao četrnaest dana da mu u susret dođe knez Lazar, što on prema ovom autoru nije učinio.</s><s>Nešrija je Lazarevo nepojavljivanje tumačio jačinom i brojem Muratove vojske.</s><s>Posle toga sledila je priča o tome kako su Osmanlije zauzele Niš.</s>
<s>Iako se Nešrija i srpski izvori slažu u tome da do sukoba nije došlo, Nešrija tvrdi da se srpska vojska uopšte nije pojavila dok postojeći srpski letopisi pričaju o susretu i obostranom povlačenju.</s><s>Još jedan turski izvor koji se zasniva na prepisci između sultana Murata i njegovih vojskovođa prenosi da su se srpske vojne jedinice povukle u nedostupna brda i tvrđave kad su uvidele snagu osmanske vojske.</s>
<s>Oba se turska izvora slažu u tome da je knez Lazar uvidevši da nema drugo rešenje, zatražio za milost sultana Murata I i tako postao njegov vazal priznavši sultanov suverenitet.</s><s>Ovaj je događaj spomenut i u čuvenom radu Mavra Orbinija Kraljevstvo Slovena.</s><s>Prema ovom autoru osmanski vladar krenuo je iz Anadolije sa trideset hiljada ratnika sa namerom napada na oblasti kneza Lazara i Vuka Brankovića.</s><s>Ovo je jedini izvor gde se kao protagonist spominje i Vuk Branković.</s><s>Budući da su prema Orbiniju, Turci ugrožavali i Vukovu oblast, ovaj je vlastelin zajedno sa svojim tastom skupio mnogo pešaka i konjanika s namerom da se odbrani od protivničkih prodora.</s><s>Srpska se vojska držala po brdima i sigurnim mestima, što je Murata sprečavalo da se s njom udari, stoga je prema Orbiniju, okrenuo svoju vojsku prema Prištini i pokušao da je osvoji.</s><s>Neuspešan u svojim poduhvatima Murat I se sa svojom vojskom vratio nazad u svoju državu.122</s>
<s>6.7 Događaji kod Pločnika u narodnoj poeziji Učešće Vuka Brankovića u susretu kod Pločnika, zabeleženo je samo u radu Mavra Orbinija.</s><s>Da li je dovoljno na osnovu jednog svedočanstva verovati da je Vuk bio protagonist Lazarevog okršaja sa Turcima?</s><s>Ćirković u svome radu osporava mogućnost da su čete Murata I posle povlačenja pokušavale da zauzmu Prištinu, grad u oblasti Vuka Brankovića, budući da Priština u to vreme nije imala fortifikacije koja bi sprečila Osmanlijama ovakav poduhvat.</s><s>Ipak autor daje indicije da se ovaj pokušaj možda desio u blizini Prištine na nekom dovoljno utvrđenom mestu.123 I da su Orbinijeve informacije o napadu na Prištinu pogrešne, mi bismo na osnovu svega što smo do sad o odnosu Vuka Brankovića i kneza Lazara napisali jako teško poverovali da Vuk Branković nije nudio pomoć svome tastu.</s><s>Politička ujednačenost i na više načina dokazan prisan odnos između ova dva vlastelina, koji je probio tipične okvire vlastelinskih savezništva i očigledno stvarno u mnogočemu bio nalik na odnos pravog oca i sina, verovatno bi nas mogli naterati da poverujemo da je u ovoj epizodi osmanlijskih prodora, u pomoć svome tastu došao i Vuk Branković.</s><s>Da se radilo o okršaju manjih razmera poput spomenutog na Dubravnici, koji je izgleda bio iznenađenje a ne planirana kampanja, mogli bismo verovati da Vuk Branković nije bio ni u stanju da pravovremeno dođe u pomoć svome tastu.</s>
<s>Ako polazimo od stava kojeg kako smo spomenuli u svojim radovima zagovara Miloš Blagojević da je Vuk bio u vazalnom odnosu prema Lazaru onda je još izvesnije da je Vuk Branković sa svojim trupama došao u pomoć svom tastu.</s><s>Iskustvo južnijih oblasti nekadašnjeg Dušanovog carstva, koje su po određenoj shemi stupale u vazalne odnose sa Osmanlijama i kasnije bile integrisane u ovu imperiju, te ranija ratna iskustva sa Osmanlijama poput Dubravnice i okršaja Balšića i Turaka, sigurno je uticao na političku viziju tasta i zeta.</s><s>Sve smo ovo utvrdili izvorima, literaturom te argumentacijom.</s><s>Čim su procesi izgrađivanja oblasti kod ovih vlastelina bili završeni oni su svoje ekonomske i političke snage usmerili ka odbrani od Osmanlija.</s><s>Znajući da kao pojedinci ne raspolažu sa resursima koji bi ih odbranili protiv mnogo snažnije sile ovi su vlastelini vodili zajedničku politiku u kojoj nije bilo mesta za sebične ciljeve.</s>
<s>122 Marko Šuica, »Pripovesti o srpsko-turskim okršajima i 'strah od Turaka' 1386. godine«, Istorijski časopis vol 123 Sima Ćirković, »Srbija uoči bitke na Kosovu«, 19.</s><s>Događaje kod Pločnika i zauzimanje Niša pamti i narodna poezija.</s><s>Priča počinje sažetim opisom postupnog osmanskog osvajanja balkanskih zemalja, Bugarske, Albanije i Makedonije te postepenim potčinjavanjem raznih oblasnih gospodara, koji su se nalazili na južnim granicama Vukove i Lazareve oblasti.</s><s>Osmanska se sila u tim versima predstavlja kao zmija, ljuta, kao personifikacija neke zle sile.</s><s>Podsetimo da je zmija kao simbol zla u okvirima hrišćanstva predstavljena već u tekstovima Starog zaveta, gde je upravo zmija životinja koja je Adama i Evu navela na istočni greh.</s>
<s>Osvajanje Niša prema ovim stihovima prethodilo je okršaju na Pločniku.</s><s>Posle srditog boja, Turci su prema narodnoj interpretaciji zbog mnogobrojnosti uspeli zaposesti grad Niš.</s>
<s>Posle zauzimanja Niša, »Cara Lazara« pozvala je vila da skupi svoju gospodu i da se brani od zle sile, koja je bila zauzela ovaj grad.</s><s>Lazar je pozvao svu gospodu da mu se pridruži u borbi protiv Murata.</s><s>Lazar je slao »knjige« brojnim vlastelinima, među kojima se mogu prepoznati mnoge istorijske ličnosti.</s><s>Ipak među svim ovim ratnicima i plemićima ne nalazi se Vuk Branković.</s><s>Čak je Bošnjaninu kralju (Tvrtku I Kotromaniću) poslao pismo da mu se u ratu pridruži, a Vuk Branković u celoj priči nije ni jednom spomenut.</s><s>Osobe koje je Lazar pozvao u borbu protiv Turaka, dvaput se po šablonu nabrajaju.</s><s>Prvo kad vila Lazaru savetuje kome da pošalje poziv i kasnije, kad Lazar slušajući viline upute, učini to i pošalje pisma raznim vlastelinima, da mu dođu u pomoć protiv Osmanlija.</s><s>Kao što je rečeno, pojavljuju se razni narodnoj pesmi poznati likovi poput Kraljevića Marka, Ljutice Bogdana, Zećanina Balše, bana Kostadina i Bošnjanina kralja.</s>
<s>U pesmi se jasno ističe da je reč o golemoj sili koja stoji nasuprot Lazaru, ipak izostavljen je kao saučesnik okršaja kod Pločnika, Vuk Branković.</s><s>U ovim pozivima ne spominju se ni Miloš Obilić i neki drugi poznati junaci, koji su u okviru predstava narodne poezije bili uvek uz kneza Lazara.</s><s>Ipak kad dolazi do samog sukoba, oni su spomenuti kao protagonisti koji svojim natprirodnim ratnim sposobnostima nadmašuju mnogobrojnije a takođe ratu vešte Turke.</s>
<s>Naravno da se ovde po junaštvu izdvaja Miloš Obilić, koji se u celokupnom korpusu pesama vezanih za kosovske događaje ionako postavlja na središnje mesto u »panteonu« ratnika i junaka srpske narodne pesme.</s><s>Opet se ni u opisu konkretnog ratovanja i pobede srpskih 126 Lazarica, 37–38.</s>
<s>Ljutom zmaju Ljutici Bogdanu126 snaga ne nalazi Vuk Branković.</s><s>Srpska pobeda se naravno ne slaže sa informacijama, koje nam pružaju istorijski izvori.</s><s>Istorijski izvori osim Mavra Orbinija, takođe ne spominju Vuka Brankovića kao učesnika ovog »okršaja«.</s><s>Ali osim kneza Lazara na hrišćanskoj strani nije spomenut ni jedan drugi srpski protagonist.</s><s>U turskim izvorima, spomenutim u prošlom poglavlju, ime se Vuka Brankovića takođe ne pojavljuje.</s><s>Vuk Branković kao da ne postoji iako je spomenut u nekim drugim pesmama kao gospodar Kosova i Prizrena grada a u nekim drugima pored Miloša Obilića kao osoba najbliža knezu Lazaru.</s><s>Da je okršaj lokalnog karaktera, Lazar ne bi zvao kralja Bošnjanina i nekih drugih oblasnih gospodara sa kojim svakako nije bio u tako tesnom odnosu kako što je bio sa Vukom.</s><s>Verovatno je činjenica da su se Turci povukli iako je to učinila i srpska vojska, bila presudna da je iz nepoznavanja stvarnog zbivanja odnosno najverovatnijeg izbegavanja okršaja kao kontrapunkt kasnijem porazu na Kosovu, postojala i velika srpska pobeda u kojoj pevaju narodne pesme.</s>
<s>Naše je mišljenje da Vuk Branković nije uključen u ovu »pobedu« jer bi to sprečilo njegovu potpunu demonizaciju u narodnom sećanju.</s><s>Zašto je ta demonizacija bila potrebna i kako je do nje došlo objasnićemo u narednim poglavljima.127 127 Poglavlja: Razlozi za stavranje mita o izdaji Vuka Brankovića i Geneza izdaje.</s><s>7 Kosovska bitka</s>
<s>Kosovska bitka predstavlja jedan od najznačajnijih događaja srpske istorije koji zbog mešanja narodnog predanja i istorijskih vesti godinama izaziva kontroverze.</s><s>Bogato narodno predanje koje se razvilo na osnovu tog događaja ušlo je u srpsko kulturno nasleđe i velikim delom potisnulo istorijske činjenice u drugi plan.</s><s>Putem narodnog stvaralaštva i i njegovog bogatog opusa epske poezije postepeno se izgrađivao nacionalni identitet i čvrst moralni kodeks.</s><s>Tokom razvijanja kosovske legende određene ideje personalizovane su u formi junaka i antijunaka Kosovskog mita.</s><s>Mitski lik kneza Lazara postao je simbol svesnog žrtvovanja za državu i hrišćanstvo te zaštite srpskog carstva i države Nemanjića pa je od istorijskog kneza postao car.</s><s>Simbol herojstva i vernosti, važnijih od vlastitog života, postao je Miloš Obilić.</s><s>Kao antiteza pozitivnih vrlina stvoren je i negativni lik, koji postaje krivac za poraz u bici a time i kraj srpske srednjevekovne države.</s><s>Odvajanje istorijskih činjenica od mitske vizije predstavljalo je ozbiljan zadatak, pitanje Kosovske bitke bio je središnji problem oko kojeg su se u Srbiji krajem 19. veka sukobila dva istoriografska pravca.</s><s>Romantičarski, koji je svoje uporište tražio u narodnoj tradiciji, te kritički, utemeljen na savremenoj naučnoj metodologiji.128 Jedan od prvaka kritičke istoriografske škole Ljubomir Kovačević u radu Vuk Branković, upozorio je na kompleksnost Kosovske bitke.</s><s>Kritičkim pristupom ne samo problematici Vuka Brankovića već i same Kosovske bitke, bijući bitku sa dotadašnjim romantiziranim predstavama srpske istorije, utemeljene pre svega na obimnom korpusu narodnih pesama, priča i legenda pokušavao je odvojiti istorijske činjenice od tvrdokornih mitoloških predstava.</s><s>Posle nabrajanja i analize elementarnih istorijskih izvora Kovačević zaključuje: »Kosovska je bitka pokrivena gustom tamom neizvesnosti«129 Pokušajem da razjasni stvari i da razdvoji narodnu fikciju od istorijske istine naišao je na mnogobrojne probleme o kojima će još biti reči u ovom poglavlju.</s>
<s>Čitav vek kasnije ovaj problem Kosovske bitke ostaje živ.</s><s>Ne samo što nije razjašnjen već je kroz godine istraživanja, prema Ćirkoviću utvrđeno da ovaj istorijski problem predstavlja paradoks, budući da je kroz produbljeno istraživanje umesto širenja i bogaćenja znanja, nauka smanjila količinu pouzdanih informacija.</s><s>Iako je kako kaže Ćirković danas količina pouzdanih informacija znatno smanjena, napredak je u kvalitetu znanja kojeg donose nova istraživanja.130 Međutim nesaglasnost i neujednačenost u informacijama Kosovsku bitku prate od samog početka, davno pre nego što su započete naučne analize i čak i pre samog stvaranja mita, jedan od najranijih izvora nekoliko sedmica mlađi od bitke kazuje »da su se o sukobu Lazara i Murata razne stvari govorile«.131 128 Marko Šuica, »O mogućoj ulozi Vuka Brankovića u Kosovskoj bitci«, Spomenica akademika Sime Ćirkovića, Istorijski institut, zbornik radova knj.</s><s>25, (Beograd, 2011) 226–228. 129 Lj.</s><s>Kovačević, Vuk Branković, 74.</s>
<s>131 Sima Ćirković, »Kosovska bitka u svetlosti novih istraživanja«, 29.</s><s>Kasniji će izvori preuzeti i ideološku ulogu kako je vidljivo iz svedočenja Laonika Halkokondila, što će između hrišćanskih i turskih viđenja stvoriti, a istoriografiji dodatno otežati istraživanja.</s><s>O Kosovskoj bici nema mnogo događaju bliskih vesti.</s><s>Najranije svedoče o srpskoj pobedi, dok one malo mlađe govore o nerešenom ishodu.</s><s>Docnije vesti sa mnogo većom uverenošću govore o srpskom porazu i čak katastrofi nestvarnih razmera.</s><s>Obimna građa tekstova i narodnog stvaralaštva o Kosovskoj bici stvorila je mišljenje o važnosti i sudbonosnosti ovog okršaja.</s><s>Ostrogorski je odavno istaknuo neodrživost ovakve teorije i za najvažniju prekretnicu u srpsko-turskim sukobima i opštim osmanskim osvajanjima označio bitku na Marici.132 Međutim prema narodnom predanju, Kosovska je bitka ključni događaj propasti srpskog carstva:</s>
<s>U svom savremenom istraživanju Sima Ćirković pokušavao je svesti informacije na one najpouzdanije.</s><s>Nije sporno da se bitka odigrala na Kosovu polju, čije je ime spomenuto i u najstarijim izvorima.</s><s>Mesto na kojem se dogodilo ovo krvoproliće označava i mesto sahrane Muratove utrobe.</s><s>Zbog moguće promene pejzaža, tačno kretanje i pozicije vojski teže je odrediti, ali se bitka sigurno odigrala u blizini reke Sitnice i Prištine dok je mesto turskog logora bilo negde u blizini spomenute Muratove sahranjene utrobe.</s><s>Nije sporan ni datum.</s><s>Neki turski izvori neprecizno određuju datum, međutim nesporno je da se bitka odigrala na dan svetog Vita, 15. juna po julijanskom kalendaru, što je verno prenosila i narodna tradicija.</s><s>Većina izvora spominje bitku kao okršaj Lazara i Murata, međutim, važan su deo činili i ratnici iz Bosne Tvtrtka I Kotromanića, kao i Vuk Branković sa svojim vojnim jedinicama, čije se učešće retko dovodi u pitanje, budući da se bitka odigrala u njegovoj oblasti, iako rane vesti prećutkuju učešće ovog vlastelina.</s>
<s>Moguće je da su u bici učestvovali i hrvatski odredi bana Ivaniša Horvata koji je bio blizak saveznik Tvrtka I i Lazara, ali je malo verovatno da se na hrišćanskoj strani našao Đurađ II Stracimirović, ogorčeni protivnik Tvrtka I koji je pre bitke turske snage koristio protiv svog suparnika.</s><s>Naime Đurađ je godinu dana ranije naveo Turke da napadnu tvrtkovu državu što je dovelo do bitke kod Bileće.</s><s>Srednjevekovni izvori ne odlikuju se pouzdanim brojevima ratnika u svojim izveštajima.</s><s>Broj učesnika na hrišćanskoj i turskoj strani teško se može razrešiti zbog nepreciznog zapisivanja brojeva vojnika u srednjevekovnim izvora, kao i određenih tendencija jedne i druge strane da uvećaju brojnost protivničkih snaga.</s><s>Međutim, nijedna strana u tom sukobu nije mogla da raspolaže sa više od 15 000 vojnika.</s><s>O hrišćanskim vojnim potencijalima svedoče vojne obaveze bosanskih i srpskih teritorija prema Osmanlijama 50–60 godina kasnije.</s><s>Ujedinjeni vojni potencijal teritorija iz kojih se podizala ratna snaga hrišćana za Kosovsku bitku, 60 godina kasnije iznosio je 17 000 konjanika.</s><s>Ovi brojevi su za vreme Kosovske bitke trebali biti znatno manji jer je u 132 Božić, Neverstvo Vuka Brankovića, 223. 133 Lazarica, 188.</s>
<s>Propalo je na Kosovu carstvo.133 međuvremenu došlo do demografskog uspona i boljeg naseljavanja zemljišta, a treba napomenuti i da Tvrtko I nije poslao celu svoju vojsku u pomoć hrišćanima, pa možemo pretpostaviti da je broj hrišćana bio znatno manji.</s><s>Prevaziđeno je pojednostavljeno mišljenje narodnog predanja da je ova bitka predstavljala borbu koja odlučuje o postojanju srpske države.</s><s>Hrišćanske države koje su učestovale u bici, nisu se ni graničile sa osmanskom državom već sa njihovim vazalima.</s><s>Najverovatniji politički cilj Osmanlija bio je da se Vuku Brankoviću i knezu Lazaru nametne vazalni odnos.134 O Kosovskoj bici postoji ogroman korpus narodnog stvaralaštva pa i pisane književnosti.</s><s>Ono što nazivamo pisanom književnošću o Kosovskoj bici, ne možemo potpuno odvojiti od istorijskih izvora, naime razni tekstovi koji problematizuju kosovske događaje obrađuju se iz ugla književnosti kao iz istorijskog ugla.</s><s>Dakle unutar tih tekstova koji se odlikuju neki više neki manje određenom estetikom i poetikom, kriju se i dragocene informacije, opet ponekad pouzdanije ponekad manje koje predstavljaju komadiće uz pomoć kojih se može sastaviti mozaik nazvan problemom Kosovke bitke.</s><s>Književnost o Kosovskoj bici kao što smo rekli ima dva toka: pisanog i usmenog.</s><s>Iako je usmeni najverovatnije čak i stariji od pisanog, o tome čvrstih dokaza nemamo, budući da je vekovima ostao nezapisan ali se on se ipak može naslutiti.</s><s>Tek krajem 17. i početkom 18. veka, kad je napisan tekst Priča o boju kosovskom dolazi do zapisivanja one materije koja čini zaključeni oblik kosovske legende i koja se godinama razvijala u narodu.</s><s>Tim činom došlo je do spoja nekada odvojenih književnih tokova.</s><s>Premda ovi tokovi u estetskom i poetskom smislu nisu bitno uticali jedan na drugog, dolazilo je do međusobnog uticaja na području motivike i kosovske etike.</s><s>Veći su uticaj imali određeni kosovski spisi na usmene pesnike, koji su na osnovu opštih ideja koje su do njih doprele, stvarali vođeni vlastitom poetikom.</s><s>Za usmenu književnost vrhunac u estetskom smislu predstavlja sakupljena građa Vuka Stefanovića Karadžića sa početka 19. veka, Mala prostonarodna slaveno-serbska pesnarica (1814), Narodna srbska pjesnarica, II deo (1815), Narodne srpske pjesme II i III (1823) itd.135 Spomenuta Priča o boju kosovskom predstavlja potpuni i završni oblik takozvane kosovske legende.</s><s>Mitske interpretacije Kosovske bitke, koja se u obliku koji je poznat u Priči o boju kosovskom izgrađivao postepeno kroz duži vremenski period.</s><s>Najverovatnije su najveći uticaj na ovo književno delo imale upravo narodne pesme.</s><s>Kosovska legenda svoje korene ipak nema u narodnim masama već je njene korene treba tražiti u staroj književnosti, u spisima posvećenima kultu kneza Lazara.136</s>
<s>Pitanjem razvoja i postanka kosovske legende počeli su se pre više od sto godina baviti razni istraživači poput Vatroslava Jagića, Armina Pavića, Stojana Novakovića, Ilariona Ruvarca, Ljubomira Kovačevića i Franja Račkog.</s><s>Kasnije su se ovom problematikom bavili i Aleksej Olesnicki, Rade Mihaljčić, Jelka Ređep i Miroslav Pantić.137 Mi smo u ovom radu posvetili 134 Sima Ćirković, »Kosovska bitka u svetlosti novih istraživanja«, Srpski narod u drugoj polovini XIV i prvoj polovini XV veka (Beograd, 1989), 30–40. 135 Vojislav Đurić, Kosovski boj u srpskoj književnosti (Beograd, 1990), 7. 136 Jelka Redžep, Priča o boju kosovskom (Zrenjanin, 1976), 161. pažnju epskoj narodnoj poeziji o Kosovu, ma da smo mogli uzeti i brojne druge radove tako narodnog i pisanog stvaralaštva.</s>
<s>Međutim budući da su upravo epske narodne pesme najupečatljivije i najpoznatije, odlučili smo da koristimo njih.</s><s>Ove se pesme ne smeju posmatrati bez osvrta na ostale usmene i pisane radove, jer se u njima razotkriva postepena geneza Kosovskog mita, kojeg u dovršenom obliku predstavlja epska poezija.</s><s>Budući da o Kosovskom boju postoji broj pesama koje obrađuju različite faze ovog istorijskog događaja, npr. zbivanja pre same bitke, ponašanje i odnose različitih protagonista ovog okršaja, neki su raniji istraživači bili mišljenja da je ispočetka postojala jedinstvena epska pesma koja je obuhvaćala celokupnu priču kosovske legende pa se ona tek kasnije razbila na više manjih zasebnih pesama.</s><s>Stoga su neki istraživači pokušavali da naprave rekonstrukciju celokupne epopeje, spajanjem pojedinih pesama u celinu koja se razvije kao jedinstvena i povezana priča.</s><s>Ipak prevladavajuće mišljenje koje je zastupao Stojan Novaković bilo je, da su ove pesme oduvek bile odvojene ali je i on kao i neki drugi naučnici njegovog doba nastojao da spoji ove pesme u što koherentniju celinu koristeći pri tome pesme lepšeg poetskog i estetskog izraza.</s><s>Novakovićev pokušaj takozvane »Lazarice«, odnosno kosovske epopeje prvi je put izašao 1871. godine ugledavši se na sličan pokušaj Francuza Adolfa d´Avrila (1868).</s><s>Nastojanja da se stvori jedinstvena epopeja, rezultiralo je u mnogobrojnim »Lazaricama« koje se razlikuju s obzirom na kvalitet samog rasporeda pesama i samog izbora pesama.</s><s>Prema mišljenju Jaše Prodanovića najuspešniji bio je pokušaj Srete Stojkovića sa naslovom Kosovska epopeja (1901), čije smo pesme i mi upotrebili u našem radu.138 7.2 Vuk Branković u narodnim pesmama Kosovskog boja Verovatno ne trebamo posebice utvrđivati da je Vuk Branković kao istorijska ličnost najpoznatiji po tome što ga narodno pamćenje tereti za najveću izdaju u srpskoj istoriji, on je prema predanju izdao kneza Lazara i sa svojom vojskom se povukao tokom bitke.</s><s>Sastavljeni ciklus kosovskih pesama, u određenim pesmama koje prethode samoj bici, Vuka Brankovića ne portretiše sasvim negativno.</s>
<s>Već smo u poglavlju koje se bavi pitanjem Vukovih predaka istakli, da je u narodnim pesmama često puta spomenuto Vukovo slavno poreklo.</s><s>Spomenut je kao potomak slavnih Nemanjića a njegovo gospostvo i plemenitost uvek se hvali kada se nižu pohvale i drugom zetu kneza Lazara, Milošu Obiliću, koji je slavan po ratnim veštinama i junaštvu.</s><s>U ovim se pesmama ne nagoveštava bilo kakva zla priroda Vuka Brankovića ali je potrebno istaknuti nešto.</s><s>Naime u onoj pesmi gde se posle smrti Mrnjavčevića i Nemanjića bira novog vladara koji će vladati »srpskom carstvu«:</s>
<s>Ipak lik Jug Bogdana u pesmi pokušava da opameti sve velmože koji se otimaju za krunu, te doziva protopopa Nedeljka koji ima »knjige carostavne« i koji veli: Neću vama govoriti krivo</s>
<s>U ovoj pesmi, mesto vladara nekom božjom odnosno nebeskom, mitskom silom predviđeno je za kneza Lazara, što je utvrđeno obredom bacanja krune »pod oblake«, gde kruna uvek sleti na glavu kneza Lazara.</s><s>Štaviše i »knjige carostavne« predviđaju kneza Lazara za naslednika, uprkos činjenici da i istorijski utvrđeno pa i u samim pesmama, knez Lazar nema poreklo koje bi moglo da se meri Vukovim pa i poreklom brojnih ostalih kandidata.</s><s>Već smo utvrdili da je srpska pravoslavna crkva čvrsto stala na stranu kneza Lazara kao nastavljača nemanjićke tradicije i posle njegove smrti ga uzdignula putem crkvenih spisova pa i ostalih tekstova kojima je kao što smo ranije naveli obrazovan kult kneza Lazara, kao prvi korak u stvaranju kosovske legende.</s><s>Zar se ne nazire negativnost Vuka Brankovića u tome što je on pokušao da se nametne kao vladar i pri tome pokušao da poremeti taj božji koncept odnosno plan prema kome je jasno, da je knez Lazar predviđen za vladara.</s><s>Dakle svaki je korak koji se protivi protiv ovakvom razvoju događaja, korak protiv božje volje i samim tim mogli bismo reći i greh.</s>
<s>Ako uporedimo narodne predanje sa stvarnom istorijskom situacijom videćemo da je knez Lazar, kao što smo ranije utvrdili istinski od srpske pravoslavne crkve prihvaćen za središnju ako ne i vrhovnu ličnost.</s><s>Zar ova pesma ne otkriva svu suštinu realnog istorijskog stanja u kome je srpska zemlja pred Kosovskim okršajem bila?</s><s>Realno stanje srpskih zemalja kosilo se sa crkvenom teološkom perspektivom; naime državnost podeljena na manje jedinice nikako se nije uklapala u kozmički red kojeg je tražila crkva, pa je ona nastojala da barem na simboličkom nivou interpretira stanje u skladu sa njenom dogmatikom.</s><s>Dakle kao što je crkva propagirala kneza Lazara kao naslednika Nemanjića tako i ove pesme reflektiraju nužnost Lazarevog nastupanja na prestolu koje je kozmički suđeno.</s><s>U toj situaciji svaki je od vlastelina pa i Vuk Branković na neki način kriv, što je svojim ambicijama želeo da zaustavi tok događaja koji je »trebao da se desi«.</s><s>Međutim ovakvo razumevanje ove pesme možemo steći tek kad pogledamo pesme koje opisuju hronološki docnije događaje.</s><s>Da smo posmatrali ovu pesmu odvojeno od celokupne Lazarice indicije Vukovog protivljenja kozmičkom planu u kojem je Lazarevo nastupanje na prestolu predodređeno božjom voljom, koja je suštinski više volja ovozemaljskih predstavnika a ne stvarne božje volje, ne bi mogli tumačiti nagoveštajem izdajstva.</s><s>Pogledajmo sad ključne verse koji su na Vuka Brankovića stavili stigmu najvećeg izdajnika.</s><s>Prema jednoj od narodnih pesama Vuk je Branković sa svojom vojskom sakriven trebao iza leđa napasti Turke što je navodno bio strateški plan kneza Lazara i njegovog zeta.</s><s>Ali Vuk se nije pojavio u kad je to bilo najpotrebnije, kad se lomila bitka.</s><s>Zbog njega srpska je vojska pretrpela poraz:</s>
<s>Dakle i izdaja ponekih drugih vlastelina poput Vladeta vojvode posledica je Vukovog postupanja.</s><s>Izgleda kao da se odgovornost za postupke drugih prebacuje na Vuka.</s><s>Versi dalje opisuju smrt pojedinih junaka i na kraju kneza, odnosno »cara« Lazara i zaključuju: Tako pade slavni car Lazare!</s>
<s>Još su možda poznatiji ovi versi narodne pesme u varijanti koju je zapisao Vuk Stefanović Karadžić.</s><s>Ovde se direktno krivi Vuka Brankovića za navodni poraz u Kosovskoj bici: Tad bi Srbi nadvladli Turke,</s>
<s>Vuk Branković je prema narodnom sećanju glavni krivac za poraz srpske vojske na Kosovu.</s><s>Profilisan je kao Juda kao arhetip verolomstva i izdaje kao antipol svim idealima patrijarhalne srpske sredine, postao je krivac ne samo za poraz na Kosovu polju već je na njega stavljen teret za svu patnju i za sve zlo koje je srpski narod doživeo posle Kosovske bitke.</s><s>Više od toga, Vuk je Branković postao personifikacija čoveka izdajnika.</s><s>Uprkos čvrstim rezervacijama 146 Vuk Stefanović Karadžić, Srpske narodne pjesme (Beč, 1875), 295. prema mitološkom liku Vuka Brankovića, koje su rezultat naučnog istorijskog istraživanja, Vuk Branković još uvek predstavlja simbol izdajstva.147 Krajem 19. veka ovakav stav nije bio popularan samo među običnim narodom već je uporište u narodnom sećanju imala i romantičarska istoriografija.</s><s>Ljubomir Kovačević želeo je istražiti život i delo Vuka Brankovića na osnovu naučnih metoda bez kontaminacije narodnog stvaralaštva.</s><s>Imajući u vidu romantičarsko patriotsko raspoloženje obrazovano na idealima epskih narodnih pesama, na mitskim i legendarnim perspektivama, koje je prevladavalo u tadašnjoj Srbiji, ovakav postupak bio je još izuzetniji.</s><s>Na osnovu svih savremenih metoda nauke nastala je jedna iznimno važna monografija Kovačevića Vuk Branković.</s><s>Godinu dana kasnije (1888) takođe važan rad, O knezu Lazaru objavio je Ilarion Ruvarac.</s><s>Zajedničko je ovim radovima da se po prvi put opširnije savremenom naučnom metodologijom bave problematikom Kosovske bitke i učesnika u njoj.</s><s>Oba su autora zaključila da je Vuk Branković neopravdano osuđen za izdajstvo u Kosovskoj bici.</s><s>Prema saznanjima Ruvarca ceo se prvi vek posle Kosovske bitke ni u pričama ni u pesmama nije govorilo o Vukovom izdajstvu odnosno se njegovo ime uopšte nje spominjalo.</s><s>Sa druge strane Kovačević je analizom istorijskih izvora kroz različita razdoblja osvetlio postepeno formiranje kosovske legende.</s><s>Od tad je postalo jasno da se ime Vuka Brankovića u kontekstu izdajstva ne spominje do objavljivanja knjige Kraljevstvo Slovena, Mavra Orbinija iz 1601. godine.</s><s>Za mnoge je istoričare bio to dovoljno čvrst oslonac, da odbace mit o izdaji Vuka Brankovića.</s><s>Ipak treba naglasiti da Kovačević i Ruvarac nisu bili prvi koji su posumnjali u Vukovo izdajstvo na Kosovu.</s>
<s>Ideju o pogrešnom osuđivanju Vuka Brankovića nalazimo već u radovima Konstantina Jirečeka Geshichte der Bulgaren (1876) i još ranijem Putovanju po Hercegovini Bosni i Staroj Srbiji (1859).148 Međutim nameće se pitanje da li je prećutkivanje imena Vuka Brankovića u ranim izvorima na osnovu kojih su ovi autori zasnivali svoje teorije dovoljno snažan argument da nas uveri da Vuk Branković nije izdajnik?</s><s>Ćutanje izvora može značiti mnogo šta.</s><s>Pitanje koje se nameće samo po sebi jeste da li je Vuk Branković uopšte učestvovao u ovoj bici, kad nije spomenut u najranijim izvorima.</s><s>Najraniji izvori ne spominju Vukovo izdajstvo ali takođe ne spominju ni Vukovo učešće u samoj bici.</s><s>Uprkos čvrstom stavu istoričara sa kraja 19. veka, neki su docniji autori bili oprezniji po pitanju držanja Vuka Brankovića; prema Momčilu Spremiću, postojećim izvorima ne može se utvrditi da li je Vuk Branković izdao kneza Lazara u bici ili ne.149 Mogućnosti za interpretaciju zahvaljujući raznovrsnim i kontradiktornim izvorima dovoljno su otvorene, pa je tako V. Mošin zagovarao stav da Vuk nije učestvovao u samoj bici jer je čuvao vojsku za buduće borbe protiv osmanskih snaga.150 Pitanje izdaje nije do kraja razrešeno, ali je istorijska nauka veoma sigurna da je Vuk Branković učestvovao u samoj bici.151 Ona se odigrala u središtu 147 Mihaljčić, Junaci kosovske legende, 185. 148 Blagojević, O izdaji ili neveri, 7–8. 149Momčilo Spremić, »Vuk Branković i Kosovska bitka«, Glas CCCLXXVIII Srpske akademije nauke i umetnosti knj.</s><s>151 Sima Ćirković, »Kosovska bitka u svetlosti novih istraživanja«, 74. njegove oblasti pa je teško verovati u njegovu odsutnost.</s><s>Intrigantna je činjenica da se u periodu posle Kosovske bitke Vuk prećutkuje u izvorima, čak i onima koji za Kosovsku bitku nisu vezani.</s><s>Izgleda ko da su istorijski tekstovi onoga vremena brisali uspomenu na njega.</s><s>Osim njegove smrti, politička delatnost Vuka Brankovića u tom periodu nije zabeležena.</s><s>Ne spominje ga Konstantin Filozof u Životu despota Stefana iako je ovaj tekst pisan za vreme vladavine Vukovog sina Đurađa Brankovića.</s><s>Njegov sin ne spominje ime oca Vuka ni u povelji Dubrovčanima iz 1428. godine kojom obnavlja trgovinski ugovor međutim, spominje Stefana Dušana, kneza Lazara, kneginju Milicu pa i svoga »roditelja« Stefana Lazarevića.</s><s>Tek u ugovoru iz 1445. godine spominje Vuka kao svog oca.152 Zanimljivo je da Đurađ ni jednog svoga sina nije nazvao po svome ocu ali je nazvao dvojicu po svojoj braći, Grguru i Lazaru.153 Ovakve bi nas informacija mogle uveriti da motiv izdaje nije potpuno fiktivan.</s><s>Međutim ne slaže se sa konceptom izdajstva činjenica da je Vuk prisustvovao svečanom prenosu mošti kneza Lazara, a Lazarevo telo ležalo je do prenošenja u Prištini, dakle na Brankovićevim posedima.</s><s>Stefan Lazarević za svoga je naslednika odredio Đurađa Brankovića, što bi verovatno teško učinio da se radilo o sinu izdajnika kako nam to predstavlja narodno predanje.</s>
<s>Činjenica je da je Vuk posle Kosovske bitke otvoreno pružao otpor Turcima.</s><s>Za razliku od Lazarevića Vuk nije priznao Bajazitovu nadvlast pa i kad je nominalno stupio u vazalni odnos, on je suprotno od brojne druge vlastele nastavljao sa odmetništvom.154 Vukova politička aktivnost bila je i dalje usmerena u borbu protiv Osmanlija pa se svaki istraživač može zapitati kakva je bila pragmatička politička korist od navodne izdaje kad je Vuk bio predvodnik dalje borbe protiv turske sile.</s><s>Navodni uzrok Vukove izdaje otkriva nam u knjizi Kraljevstvo Slovena Mavro Orbini.</s><s>Prema njegovom kazivanju sve je počelo sa sukobom Vukove i Miloševe žene koje su bile ćerke kneza Lazara.</s><s>Orbini kaže: »došlo je jednom do svađe.</s><s>Vukosava je naime hvalila i pretpostavljala vrednost svoga muža Vuku Brankoviću, a to je Vukovu ženu Maru jako uvredilo, pa je šamarila svoju sestru.</s><s>Kad je ona to ispričala svome mužu, on je smesta potražio Vuka i sasuo na njega mnogo uvreda, te ga pozvao na megdan da se vidi je li istina što je bila kazala njegova žena Vukosava«155.</s><s>Miloš je u tom megdanu zbacio Vuka sa konja ali su okolni velikaši prateći okršaj sprečili Miloša da dalje ponižava Vuka.</s><s>Iako su Vuk i Miloš na Lazarevu molbu prihvatili da se pomire to izmirenje nije bilo od srca.</s><s>Od tada prema Orbiniju »Vuk nije propuštao nijednu priliku da Miloša ocrni kod tasta.</s><s>Pošto se tada Lazar namerio udariti na Turke, njegov zet Vuk ga je upozorio da pazi na Miloša, jer treba da zna da on u tajnosti šuruje s Turcima kako bi ga izdao«156.</s><s>Orbinijevo prepričavanje predstavlja pozniju etapu razvoja Kosovskog mita.</s><s>U svom konačnom obliku narodne pesme svedoče o sličnom razvoju događaja.</s><s>Dok su knez Lazar i 152Ivan Božić, »O ulozi Vuka Brankovića«,Bitka na Kosovu 1389. godine, Galerija Srpske akademije nauka i umetnosti 65. sveska (Beograd, 1989), 66. 153 Spremić, 103.</s>
<s>154 Rade Mihaljčić, Junaci Kosovske legende (Beogradski izdavačko-grafički zavod, 1989), 117. 155 Mavro Orbin, Kraljevstvo Slovena, (Beograd, 2016), 380–381. njegovi zetovi Vuk i Miloš u lovu, Milica sa ćerkama čeka na njihov povratak i razgovara sa njima.</s><s>Kad je majka sa ponosom pričala o vrednostima svojih zetova istaknuvši gospodstvo Vuka i junaštvo Miloša:</s>
<s>U ovoj verziji, nisu okolni velikaši oni koji sprečavaju da se megdan završi smrću, već carica Milica uspeva sprečiti Miloša od toga da ubije Vuka Brankovića, istaknuvši njegovu veličinu, slavu i junaštvo:</s>
<s>Ovaj sukob postaje glavni motivator Vukovih kasnijih odluka pa i Vukove izdaje.</s><s>Utkivanjem ovog zapleta u kosovsku legendu, upotpunjuje se struktura te kosovske drame ali se u velikoj meri remeti pesnički sklad i protivreči se izvornoj ideji.</s><s>Zvuči naivno da je uzrok izdaje epskih razmera u privatnoj svađi.</s><s>Zvuči naivno i neuverljivo pa je prema nekim autorima, to i jedan od razloga što se ova pesma ne nalazi u sakupljenim pesmama Vuka Karadžića.163 Ipak koliko god se motiv svađe zetova činio neuverljiv, njegovi su koreni prema istorijskim tekstovima, veoma stari.</s><s>Motiv posvađanih zetova kneza Lazara nalazimo već u tekstu puškara Jerga iz Nurnberga, iz druge polovine XV veka.164 Ipak motiv izdaje ne krije se samo u Vukovoj mržnji prema Milošu, već je prema narodnoj tradiciji koja se reflektira i u Orbinijevoj knjizi »imao tajne pregovore s Muratom da izda (kako je i učinio) svoga tasta da bi se dokopao njegove države.</s><s>Tako je posle njegove smrti i ostao gospodarem jednog dela Raške«165.</s><s>Ova dimenzija svađe Miloša i Vuka opevana je i u najranije zabeleženim pesmama o Kosovu.</s><s>Već se u pojedinim bugaršticama iz XVIII veka pojavljuje opisani sukob Vuka i Miloša i njihovih žena sa pojedinačnim razlikama, međutim suština ostaje ista.166 Vukovo postupanje odnelo je prema narodnim pesmama i srpsku državu:</s>
<s>Nije teško utvrditi da legenda greši kad Kosovsku bitku predstavlja kao tačku nestanka srpske države.</s><s>Srpsko carstvo posle pogiblje Mrnjavčevića na Marici i smrti cara Uroša nije više postojalo ali je počelo da se raspada i pre toga.</s><s>Razlog da narodno predanje veruje u postojanje srpskog carstva uoči Kosovske bitke prema našem mišljenju leži u promociji kneza Lazara koji je nastavljao sa državnopravnom ideologijom Nemanjića i sebe predstavljao kao naslednik iste.</s><s>Crkveni krugovi podržavali su njegovo nastojanje i ujedno utvrdili privid o Lazaru kao vladaru celokupne Srbije pisanjem brojnih pohvala i žitija posle njegove smrti.</s><s>Sa druge strane ne čudi da se kompleksan proces propadanja u narodnoj tradiciji pojednostavio i vezao za jednu veoma važnu bitku.</s><s>Ali srpska je državnost uoči Kosovke bitke bila podeljena.</s><s>Čak su sva tri glavna hrišćanska protagonista mogli bismo reči bila nastavljača te tradicije na neki način.</s><s>Vuk i Lazar koji su se kako smo već utvrdili razlikovali po političkom statusu ali su ipak zasebno vladali svako svojom državom.</s><s>I Tvrtko I Kotromanović čije su čete takođe učestovale u bici i koji je bio krunisan kralja Srba što su priznavali i Lazar i Vuk.</s><s>Politički rezultat Kosovske bitke bio je prihvatanje vazalnog odnosa od Osmanlija kneginje Milice, koja je posle Lazareve smrti preuzela vođenje njegove države.</s><s>Za Tvrtka I Kotromanovića bitka na izgled nije imala tragičnih posledica, on je čak slao pisma određenim gradovima hvaleći se kako je pobedio u velikoj bici, dok je i sam primao čestitke za izvojevanu pobedu.</s><s>Posle bitke Vuk se Branković nije potčinio Osmanlijama već je sklopio mir s Turcima tek 1392. godine, što najverovatnije označava njegovo potčinjavanje Osmanlijama.168</s>
<s>Srpska država nije iščeznula na Kosovu, ona se kasnije preobrazila i obnovila kao despotovina i postojala do 1459. godine, ali kakvo je raspoloženje u zemlji bilo i koliko je ostalo vere u budućnost tokom despotovine ostaje pitanje.</s><s>Grad Smederevo još nije pao pod Turke kad su hroničari već spominjali da je na Kosovu propala srpska država.169 Prema Ćirkoviću postojanje despotovine pomera obrazovanje mita o nestanku srpskog carstva na period posle propasti despotovine.</s><s>Shvatanje bitke kao sudbonosnog poraza proizlazilo je iz docnije pozicije srpskog naroda, koji se našao bez svoje države pod vlašću osvajača.</s><s>Međutim Ćirković se osvrnuo i na sam pojam poraza vezanog za Kosovsku bitku.</s><s>Da se podsetimo, najranije su vesti ili verovale u hrišćansku pobedu ili bile neutralne, dok su docnije vesti sve sigurnije u poraz, odnosno katastrofu hrišćana.</s><s>Preispitivanjem pojmova poraza i pobede po srednjevekovnim merilima, Ćirković podseća na upečatljiv utisak kojeg ostavlja smrt vladara.</s><s>Međutim u ovoj su bici umrli knez Lazar i sultan 167 Lazarica, 188.</s>
<s>168 Sima Ćirković, Kosovska bitka u svetlu novih istraživanja, 39–41. 169 Radovan Samadržić, »Oko istorijskog i legendarnog u kosovskom predanju«, Bitka na Kosovu 1389. godine, Galerija Srpske akademije nauka i umetnosti, 65. sveska (Beograd, 1989), 109.</s><s>Murat.</s><s>Gospodarenje bojištem moglo se takođe smatrati kriterijumom pobede.</s><s>Iako je Bajazit u trenutku okončane bitke gospodario bojištem on se povukao nazad u svoju zemlju pa i ovde ne možemo naći tvrdo uporište.</s><s>Hrišćanski predvodnici bitke nisu delili istu sudbinu pa čiju onda možemo uzeti kao merilo pobede ili poraza?170 Najgora je sudbina zadesila Lazareviće, a kako ćemo pokazati, elitni crkveni krugovi skupljeni oko ove porodice, verni kultu kneza Lazara i njegovih naslednika, imali su snažan uticaj u obrazovanju samog mita, pa nije ni čudo što mu se pridodaje sudbonosnost, kad je upravo zemlju Lazarevića najviše pogodio.</s>
<s>7.3 Razlozi za stvaranje mita o izdaji Vuka Brankovića Ako je nauka odbacila mit o Vukovom izdajstvu zašto je onda u narodnom sećanju pa i u nekoj ranijoj literaturi osuđen i opterećen kao izdajnik?</s><s>Na ovo je pitanje među prvima pokušavao odgovoriti Kovačević, koji je naveo više mogućih razloga zašto je narodna tradicija osudila Vuka Brankovića: ponositost srpskih predaka koji nisu priznavali da su poraženi zbog junaštva i boljeg ratnog umeća osmanskih vojnika, desetogodišnji rat između Lazarevića i Brankovića, moguće mešanje imena sa Vlatkom Vukovićem ili je na Vuka Brankovića pao teret Vuka Lazarevića koji je sa Osmanlijama ratovao protiv Stefana Lazarevića.171 Giljferding je smatrao da se mitom o izdaji želela sakriti istina o srpskom porazu.</s><s>Mišljenje Franje Račkog bilo je da narod nije bio u stanju kolektivno prihvatiti odgovornost za poraz, pa je vremenom krivicu prebacio na određene velmože, dok se kasnije ona ustalila na jednom vlastelinu.172 Docniji autori kao Ivan Božić tražili su razloge u promeni odnosa između Vuka i Lazarevića posle bitke.</s><s>Božić je zanemario izvore koji govore o samoj bici jer se na osnovu njih teško može sa sigurnošću zaključiti kako se na Kosovu držao Vuk Branković.</s><s>Božić je u traganju za izvorom mita o izdaji skrenuo pažnju na ponašanje Vuka Brankovića posle kosovskog okršaja i nanovo formirane političke odnose.</s><s>U tom periodu uočljiv je nezavidan položaj Lazarevića, Milice i njenih sinova Stefana i Vuka te naglo uzdizanje Vuka Brankovića sa druge strane.</s><s>Vuk je Branković zauzeo stav suprotan onom za kojeg su se zalagali Lazarevići i nije lako i brzo prihvatio sporazum sa Bajazitom I kao što su to činili Lazarevići.</s><s>Vuk je Branković pokušavao da preuzme ulogu koju je pre bitke imao knez Lazar i koja se kosila sa svom dotad izgrađenom ideologijom o knezu Lazaru i njegovim naslednicima.</s><s>U slučaju da bi Vuk u potpunosti uspeo da se nametne kao Lazarev naslednik, Lazarevići koji su smatrali sebe legitimnim naslednicima kneza Lazara došli bi u podređen položaj.</s><s>Time bi upropastio aktivno izgrađivanje nove svetorodne dinastije koju je podržavala crkva.</s><s>Božić naglašava i Vukovo proširivanje oblasti, koje je prema njegovom mišljenju moglo biti i na štetu tada veoma slabih Lazarevića.173 170 Sima Ćirković, Kosovska bitka u svetlu novih istraživanja, 39–41. 171 Blagojević, 8–9.</s>
<s>173 Ivan Božić, Neverstvo Vuka Brankovića, 225, 228–229, 231.</s><s>Treba napomenuti da se i kasnija istraživanja u velikoj meri zasnivaju na temeljima Božićeve hipoteze, Blagojević i Spremić proširuju i detaljnije argumentuju, ali stoje na stajalištu da su politička delatnost Vuka Lazarevići su u tim kritičnim trenucima kad im je sa jedne strane pretila Ugarska na čelu sa kraljem Žigmundom i Turci sa druge strane bili prinuđeni da sklope vazalni odnos sa osmanskom državom.</s><s>Da je situacija za Lazareviće bila izvanredno neugodna svedoči obraćanje Dubrovčana kneginji Milici, koji je nazivaju samo »počtenom gospođom«, a sina kneza Stefana »počteni gospodin«174.</s><s>Društveni status predstavnika Lazareve oblasti bio je odjednom znatno smanjen.</s><s>Ponižena, opustošena i slaba država Lazarevića bila je prava suprotnost Vuku Brankoviću i njegovoj oblasti, koji je na izgled profitirao od posledica bitke.</s><s>Ovaj vlastelin nije samo razvio aktivnu političku delatnost kojom je uvećao svoju oblast, već je aktivno promenio i svoju vladarsku ideologiju.</s><s>Na ruku mu je išla i smrt patrijarha Spiridona, kog je zamenio Vuku veran monah Jefrem, koji je neprekidno delovao na teritoriji Brankovića.</s>
<s>Ovakva promena značila je još jednu političku pobedu na štetu Lazarevića.</s><s>Zbog ovakvog razvoja događaja sa sigurnošću možemo zaključiti da se u to vreme Pećka patrijaršija nalazila u Vukovoj oblasti i da je Vukov uticaj zahvatio i ovu vrhovnu crkvenu instituciju.</s><s>Došlo je do promene i u njegovoj državničkoj ideologiji gde je počeo nastupati mnogo smelije.</s><s>Blagojević koji je verovao u vazalnu obavezanost Vuka prema Lazaru verovao je da je u to vreme došlo do potpunog osamostaljenja Vuka Brankovića.</s><s>Ovo se pre svega reflektira u njegovom potpisivanju isprava.</s><s>Potvrdu trgovinske isprave iz 1387. godine, Vuk je potpisao kao »…ja gospodin Vuk…«, što je postalo uobičajena praksa a pre bitke nije zapaženo.</s><s>Da se ne radi o golom Vukovom promovisanju već o faktičkim promenama u snazi, svedoči i oslovljavanje Vuka od strane dubrovačkih veća, gde je redovno zabeležen kao »gospodin Vuk«, dok mu Dubrovčani u ćiriličkim pismima iskazuju još veću počast kad mu se obraćaju kao »Slavnom i velemožnom gospodinu Vuku Brankoviću«.</s><s>I Mletačka republika svojim providurima u jednoj ispravi iz 1392. nalaže da se obrate »gospodinu Vuku i ostalima«.</s><s>Dva spoljna posmatrača obično poznata po dobroj upoznatosti sa političkim situacijama, Dubrovnik i Mletačka republika, zemlje sa iznimno razvijenim diplomatskim aparatusom mogle su biti precizan indikator političke situacije u regionu.175 Grešni Mihailo, podanik Vuka Brankovića, svoga suverena naziva sa odrednicama »blagoverni« i »hristoljubivi« što svakako podseća na titulature Nemanjića, dok je u knjizi nekog drugog podanika nazvan kao »blagoverni Vuk Stefan«.</s><s>Uočljivo je nastojanje Vuka Brankovića da se nametne kao naslednik državnosti Nemanjića, kao što je godinama uz pomoć crkve radio knez Lazar.</s><s>U međuvremenu Vuk je prema Blagojeviću sebi priključio Hvosno i Peć što je predstavljalo tek početak njegove teritorijalne ekspanzije.</s><s>Njegovo je proširivanje išlo na račun Lazarevića u smeru zapada i severozapada sa krajnjim ciljem teritorijalnog povezivanja sa Tvrtkom I Kotromanićem sa kojim je Vuk utvrdio savezništvo utvrđeno na daljem odupiranju Osmanlijama.</s><s>Na ovaj način Vuk je prema Blagojeviću za tri puta uvećao svoju državu.</s><s>Za Blagojevića to je dovoljan dokaz Vukove nevernosti odnosno izdaje, jer nije samo otkinuo komade oblasti Lazarevića, već je otvoreno nastojao da se nametne kao naslednik kneza Brankovića pa i nanovo formirani politički odnosi u kojima Lazarevići gube dominantnu ulogu glavni uzrok profilisanja Vuka kao izdajnika u narodnom predanju.</s><s>174 Blagojević, 30.</s>
<s>Međutim kao što smo u ovom radu već utvrdili, pitanje širenja Vukove države nije do kraja razjašnjeno.</s><s>Iako postoji jaka verovatnost da je Blagojević u pravu, ostaje pitanje kakav je bio obim Vukovog proširivanja posle bitke i koliko je ono istinski išao na štetu Lazarevića, u šta ne sumnja Blagojević.</s><s>Vremenska bliskost bitke i »izdajničkih delatnosti« Vuka Brankovića mogla je biti povod da se njegova izdaja veže za samu bitku.176 Ova pretpostavka je veoma interesantna i opet specifičnim razumevanjem narodnih pesama odgovore svakako može pronaći u narodnoj tradiciji.</s><s>Mavro Orbini u Kraljevstvu Slovena Vukovu izdaju objašnjava time da je Vuk »imao tajne pregovore s Muratom da izda svoga tasta da bi se dokopao njegove države.</s><s>Tako je posle njegove smrti i ostao gospodar jednog dela Raške, dok je drugi deo dobila Lazareva žena Milica i Lazareva dva nejaka sina…</s><s>«177 Da podsetimo, Orbini je svakako kao istorijski izvor koristio i narodno predanje, u ono vreme bila je to još nedovršena varijanta kosovske legende.</s><s>Da su pokretač izdaje bile vladarske i teritorijalne pretenzije Vuka Brankovića nalazimo i u ranije spomenutoj pesmi: Nema l´otkud Brankovića Vuka</s>
<s>Motiv je jasan.</s><s>Vuk je sa bojišta utekao sa namerom da se dokopa države kneza Lazara i njegove krune.</s><s>Kruna u prenesenom značenju može značiti vladarski položaj, odnosno središnju ulogu među oblasnim gospodarima, ovo zavisi pre svega od našeg početnog polazišta da li je Lazar samo najistaknutiji oblasni gospodar ili istinski vrhovni vladar.</s><s>Ovde se reflektira perspektiva crkve koja ne sumnja u legitimnost Lazarevića kao naslednika i za koju je knez Lazar bio jedini gospodar Srbije uprkos činjenici da je realno stanje bilo drugačije.</s><s>Ako skrenemo pažnju na Vukovo proširivanje na račun Lazarevića, njegovu promenu u titulaturi i nastojanje da se nametne kao naslednik kneza Lazara što se kosilo sa već izgrađenom ideologijom Lazarevića kao nove svetorodne dinastije, narodno predanje pogodilo je suštinu.</s><s>Da li sa pravom ili ne, Vuk je postupao protiv nečeg što je postalo sveto i protiv nečeg što se ne sme dirati jer je ono predstavljalo poredak koji je božjom voljom formiran.</s><s>Vuk je širio svoju oblast na račun Lazarevih naslednika, dakle »ugrabio gospodstvo cara čestitoga«, 176 Blagojević, 32–35.</s>
<s>178 Lazarica, 184. takođe je sebe počeo da titulira »gospodinom« pa čak i »Stefanom«, čime je započeo posezati u delatnost koju je pre toga »monopolizirao« knez Lazar.</s><s>Na taj je način pokušavao da »ugrabi krunu Lazarevu«.</s>
<s>Da je Lazarevo mesto nedodirljivo i da ono pripada ekskluzivno potomcima Lazara potvrdila je kanonizacija kneza Lazara koju je sproveo novi patrijarh Danilo III, koji je zamenio kratko aktivnog Jefrema.</s><s>Kanonizacija Lazara bila je i politički čin kojom je uvećan legitimitet Lazarevića, te podignut ugled Lazarevih naslednika.</s><s>Bila je političko oružje odbrane od Vukovih pretenzija.</s><s>U tom kontekstu kratkovremeno kontrolisanje vrhova srpske pravoslavne crkve od strane Vuka Brankovića još više izgleda kao uklonjena smetnja i heretička devijacija, posle koje je opet nastavljeno negovanje već izgrađene ideologije.</s><s>Ona je zbog Lazareve smrti takoreći bila zapečaćena.</s><s>Lazarevo mučeništvo krunisano je mnogim žitijima, pohvalama i pohvalnim slovima, čiji je broj nadmašio one posvećene Nemanjićima.</s><s>Time je legitimitet Lazarevića bio potpuno obezbeđen pa su kneževi naslednici mogli naslediti državnost i uz to nastaviti sa započetim kultom, a ono što je najbitnije i Brankovići su morali voditi računa o tom kultu.179</s>
<s>Bilo je i istraživača koji su jako sumnjali u snažnost ili čak postojanje animoziteta između Vuka Brankovića i Lazarevića.</s><s>Donekle uverljiva teza o Vukovoj agresiji ne sklada se sa određenim delatnostima koje su zabeležene u izvorima.</s><s>Vuk je naime zajedno sa »ženom i svim blagorodnim svojim, dostojno ispratio mošti kneza Lazara«180.</s><s>Prema nekim mišljenjima za srednjevekovno shvatanje sveta sasvim dovoljno dobar motiv da se Vuk okrivi za izdaju bila je činjenica da on nije poginuo u bici.</s><s>U srednjevekovnoj imaginaciji ratnici ginu za gospodara, odnosno uz njega.</s><s>Dok je knez Lazar časno poginuo, Vuk je Branković ostao živ što je prema tadašnjem razumevanju sveta dovoljno da se na njemu nakupila »ljaga izdaje«181.</s><s>Štaviše, Mihaljčić je napomenuo da je Vuk bio najistaknutiji i najugledniji preživeli učesnik Kosovske bitke, time je postao najpovoljniji kandidat za mit u izgrađivanju, da se okrivi za izdajstvo.182</s>
<s>Jedan savremeniji rad Marka Šuice otkriva nam potpuno drugačiju perspektivu mogućeg postupanja Vuka Brankovića tokom Kosovske bitke.</s><s>Na osnovu Žitija despota Stefana Lazarevića dobivamo uvid u ratnu taktiku koju su u borbi protiv Turaka i Đurađa Brankovića primenili sinovi kneza Lazara, Stefan i Vuk.</s><s>U bici koja se takođe odigrala na Kosovu 1402. godine, braća Stefan i Vuk kao deo vojne strategije podelili su vojsku na dva dela.</s><s>Svrha ove podele bila je jednostavna, trebalo je obezbediti nastavak dinastije i sačuvati deo vojske.</s><s>Tako bi u slučaju smrti jednog od sinova drugi povukao svoju vojsku i otišao sa bojišta sa namerom da obezbedi budućnost dinastije i sačuva dovoljno vojnika za buduće vojne izazove.</s><s>Prema Šuici ovakva taktika mogla je biti i dosta uobičajena u sličnim situacijama.</s><s>Ako se samo setimo dubokog i bliskog odnosa sličnog relaciji oca i sina koji su prema svim raspoloživim informacijama imali Vuk i knez Lazar, može biti da je Lazar u Vuku video zaštitnika i privremenog naslednika koji zbog svojih političkih i državničkih sposobnosti može 180 Mihailo Dinić, Srpske zemlje u srednjem veku, 23–24. 181 Jovanka Kalić, Srbi u poznom srednjem veku (Beograd, 2001), 64. 182 Mihaljčić, Junaci, 182.</s>
<s>178 Lazarica, 184. preuzeti njegovu ulogu središnje ličnosti srpske politike.</s><s>Sinovi kneza Lazara bili su nepunoletni stoga još nisu mogli naslediti oca, a nisu imali ni iskustva u vođenju države.183 Ova teorija objasnila bi Vukovo povlačenje i njegovo dalje protivljenje Turcima.</s><s>Njome se lepo objašnjava i odvođenje vojske koje Vuku zamera narodna poezija.</s><s>Moguće je da je Vuk po naredbi Lazara ili u dogovoru sa njim odveo vojsku sa bojišta da je očuva za dalje borbe.</s><s>Međutim i da je to istina, ideologija koja je stvorena idealizacijom »umiranja za carstvo nebesko« nije mogla oprostiti ovakvog postupanja.</s><s>Vuk je u skladu sa strategijom očuvao vojsku te pokušavao kao zreo i iskusan državnik preuzeti središnju ulogu u borbi protiv Osmanlija.</s>
<s>Velika je verovatnost da je Vuk koristio vojnu slabost i politički nepovoljnu situaciju Lazarevića da uveća svoju oblast pa i politički status, ali je takođe istina da je on jedini nastavio sa politikom koju su vodili zajedno sa Lazarom.</s><s>Pre će biti da je Vuk izneverio očekivanja Lazarevića i njihovih privrženika.</s><s>Koreni kosovske legende nisu u širokim narodnim masama već u svetovnim, a pogotovo crkvenim vrhovima društva.</s><s>Ako znamo kako je crkveni deo elite bio politički usmeren ne čudi da je braneći političku poziciju Lazarevića, crkva uticala na negativno portretisanje Vuka Brankovića.184 Ipak Lazareve ideale pre su izneverili njegovi naslednici, prihvatanjem turskog vazalstva i pokoravanjem neprijatelju.</s><s>Ako je Vuk vođen političkim idejama koje su udružile njega i Lazara pre bitke stvarno uvećao svoju oblast na račun slabijih Lazarevića, usudićemo se da i to sagledamo u tom kontekstu.</s><s>Budući da je zemlja Lazarevića prihvatila vazalni odnos Turaka, a Vuk nije, svaki bi komad zemlje pripojen Vukovoj oblasti ostao pod vlašću hrišćanskog vladara a ne sultana.</s><s>Vuk je Branković više vremena posle kosovskog perioda pružao otpor Turcima nego što je proveo u vazalnom odnosu.</s><s>I posle formalnog prihvatanja vazalstva Vuk je odbio poslušnost nadmoćnijem Bajazitu.</s><s>Nepokoran i neposlušan Vuk svoje je poslednje dane proveo u turskom zatočeništvu.</s><s>Ironično ovakva se smrt više podudara sa vrednostima kosovske legende prema kojima je davanje života za slobodu, kolektiv, veru i ideale preča od očuvanja života.</s><s>Na kraju se i Vuk Branković opredelio za ono što je suština kosovskoga mita, carstvo nebesko.</s><s>Ali narodna tradicija to nije zapamtila.</s><s>Treba napomenuti da je Vuk Branković iz više razloga bio najpogodniji kandidat da se od njega stvori lik izdajnika.</s><s>On je kao što smo napomenuli najpoznatija preživela ličnost i osoba bliska Lazaru.</s><s>Teško bismo zamislili da je izdaja mogla imati ovakav uticaj na krajnji rezultat da je njen predvodnik bio neki nepoznati vitez ili manje uticajan vlastelin.185 Treba napomenuti da narodno predanje nije trebalo maštati mnogo u traženju motiva izdaje, zavađenosti braće, nejedinstva i nevere jer oni imaju čvrstu istorijsku podlogu i bez Kosovske bitke.</s><s>Na Kosovu se 1448. godine ponovo odigrala bitka sa sličnim ishodom za hrišćanske snage u kojima je istorijski potvrđeno došlo do izdaje.</s><s>Osvajačka politika osmanskog imperija često se koristila taktikom zavađanja i stvaranja atmosfere u kojoj je egoistička borba za 183 Marko Šuica, O mogućoj ulozi Vuka Brankovića u Kosovskoj bitci, 241–242. 184 Ivan božić, Neverstvo Vuka Brankovića, 224. 185 Mihaljčić, 183.</s>
<s>178 Lazarica, 184. privremeno uzdizanje postala modus operandi brojnih balkanskih oblasti.</s><s>U ovakvim okolnostima narodno predanje nije imalo teškoća sa inspiracijom u traženju motiva izdaje.</s><s>Motiv izdaje u narodnoj književnosti prema Mihaljčiću nije imao samo ulogu objašnjivanja poraza.</s><s>Motivika izdaje postala je pokretačka snaga naroda u borbi za samostalnost.</s><s>Samo verovanje da je elementarni razlog poraza na Kosovu bila izdaja, u narodnoj imaginaciji ostavljalo je mesta za nadu da je protivnik pobediv ako se složno postupa protiv njega.</s><s>Zato je prema Mihaljčiću motiv izdaje sve češći i češći u literaturi što se hronološki približava vreme ozbiljnih pokušaja za oslobođenje od osmanske vladavine.186 7.4 Geneza izdaje</s>
<s>Kosovska legenda rođena je odmah posle bitke.</s><s>Ona se postepeno uobličavala i razvijala.</s><s>Mnogo se ranije kroz književnost i istorijske izvore mogu uočiti obrisi pozitivnih likova, Lazara i Miloša.</s><s>Lik izdajničkog Vuka Brankovića vidljiv je kasnije, tek u početku XVII veka kad su legendarne priče počele da se srastaju u spojenu celinu.187 Najranija ličnost koja je počela poprimati legendarne dimenzije bio je knez Lazar.</s><s>Spisovima autora Danila Mlađeg, Ravaničanina III i brojnih drugih autora u kojima se neguje kult kneza Lazara i gde je naglašeno njegovo opredeljenje za »carstvo nebesko«, možemo pripisati ulogu kreatora mitskog kneza Lazara.188</s>
<s>Za najranije tekstove koncept je izdaje bio nepoznat.</s><s>Srednjevekovni su tekstovi reflektirali fatalističko shvatanje sveta, prema kojem je sudbina predodređena, pa su i posledice i ishod Kosovske bitke ispočetka objašnjavane božjom voljom.</s><s>I sam sukob sa Turcima bio je predodređen kao i kasnije stradanje hrišćana – Ismailčani su došli kao božja kazna.</s><s>Tek se u Pećkom letopisu (kraj 14. ili početak 15. veka) nagoveštava racionalno objašnjenje navodnog poraza hrišćana, autor koleba između dva potencijalna uzroka, božje kazne ili izdaje bližnjih.</s><s>U Studeničkom (prva polovina 15. veka) i Cetinjskom letopisu (16. vek) više se ne sumnja da li je izdaja bila prisutna u kosovskom okršaju: »a neki straha li radi ili neverstva svoga radi pobegoše«189.</s><s>Izdaja nije upitna, međutim autor koleba među mogućim motivima izdaje, strahom ili neverstvom.</s><s>Motiv izdaje širio se pre svega usmenim predanjem.</s><s>Osim spomenutih letopisa, on se ne nalazi u Životopisu Stefana Lazarevića (letnica) Konstantina Filozofa.</s><s>Sasvim je moguće da je on kao zvanični dvorski istoriograf Đurađa Brankovića morao prećutati ono što je moglo teretiti oca vrhovnog gospodara ali je najverovatnije Filozof samo ostao veran žanru za kojeg se opredelio u ovom tekstu.</s><s>Ipak ovaj tekst predstavlja iznimno važnu etapu obrazovanja kosovskog ciklusa jer oskudni podatak o tome da je neki ratnik mačem posekao Murata, pretvara u priču oklevetanog viteza.</s><s>Oklevetani vitez optužen izdaje svoju vernost dokaže tako što kao lažni prebeglica dođe u turski tabor i ubije Murata, a onda i sam pogine.</s><s>Time je naznačeno stvaranje i drugog mitskog junaka kosovske legende, u priči Filozofa još anonimnog ali kasnije poznatog pod 186 Mihaljčić, 184–185.</s>
<s>188 Jelka Ređep, Priča o boju kosovskom, 161. 189 Lj.</s><s>Stojanović, Stari srpski rodoslovi i letopisi, 95–96. raznim imena, Miloš Kobilić, Kobilović ili Obilić.190 Iako Vuka Brankovića ovde još nema, a nema ni koncepta izdaje, ipak se spominje oklevetani ratnik lažno optužen za neveru.</s><s>U završenom obliku kosovske legende koji se nalazi i u narodnim pesmama, Vuk će postati klevetnik tog ratnika, odnosno Miloša Obilića i optužiti ga nepravedno da će izdati kneza Lazara.</s><s>Kao što smo već objasnili do toga je došlo jer Vuk nije Milošu oprostio sukob kojeg su imali:</s>
<s>Motivi izdaje česti su u delu Konstantina Mihailovića iz Ostrvice napisanog krajem XV veka.</s><s>U njegovom delu Uspomene janičara ili Turska hronika bivši je janičar Mehmeda II Osvajača opisao primere izdajstva koje je crpeo iz narodnog predanja kao i vlastitog iskustva.</s><s>Njegovo delo može se shvatiti kao ratno-politički priručnik napisan za hrišćanske vladare iz perspektive ratnika koji veoma dobro poznaje tursku ratnu taktiku i politiku.</s><s>Oštro osuđuje nejedinstvo hrišćanskih snaga, koje nisu imale adekvatne političke vizije da se koncentrišu na obračun sa Osmanlijama već su se radije međusobno sukobljavale i time olakšale ekspanziju osmanske države.</s><s>U njegovom tekstu može se uočiti perspektiva patrijarhalne sredine koja najoštrije osuđuje izdaju.</s><s>Prema njemu nesloga i neujednačenost podjednake su izdaji.</s><s>Nesložnosti pripisuje propast srpskog carstva kao i navodni porazu u Kosovskoj bici.</s><s>Glavni krivac poraza na Kosovu je nedovoljna podrška vlastele knezu Lazaru koja bi uspela u svojim 190 Đurić, Kosovski boj u srpskoj književnosti, 41. 191 Lazarica, 57.</s>
<s>192 Vuk Stefanović Karadžić, Srpske narodne pjesme (Beč, 1875), 295. ciljevima »da bi car bio do noge potučen da su se svi bili zajedno sastali«193.</s><s>Kao što je u završenoj kosovskoj legendi srpske snage od pobede delila samo složnost koju je poremetio Vuk Branković, tako je u ovom tekstu Mihailovića širi krug sebične vlastele sprečio uspeh hrišćana.</s><s>U ovom tekstu se dakle jasno nazire elementarna ideja kosovske legende.</s><s>Setimo se objašnjenja Franje Račkog, koji je tvrdio da je narod kolektivnu odgovornost za poraz ispočetka prebacio na vlastelu, a u krajnjoj fazi na pojedinca.</s><s>Mihailovićev tekst predstavlja središnju fazu tog procesa u kojoj se između apstraktne vlastele još nije uobličio pojedinac koji će se okriviti za izdaju.</s>
<s>Tri vizantijska istoričara pišući o Kosovskoj bici, ne znaju za izdaju ni za Vuka Brankovića.</s><s>Georgij Frances u hronici Annales iz 1474. godine zna da je car Murat pošao na srpskog despota Lazara i vojsku mu rasuo, a potom je od Lazara na prevaru ubijen.</s><s>Jovan Duka čije se opisivanje Kosovske bitke delimično podudara sa tekstom Konstantina Filozofa, zna za hrabrog plemića koji se lažno predao Muratu pa ga posle probio mačem, ali to nije pomoglo hrišćanima jer za ovaj poduhvat nisu znali.</s><s>Lazar i njegove vojskovođe zarobljeni su i posečeni u Muratovom šatoru.</s><s>Duka ne navodi Miloševo ime, ali zna za hrabrog blagorodnog i odvažnog mladića i njegov podvig.</s><s>Vuk Branković se ni u ovom tekstu ne spominje kao ni elementi izdaje u bilo kakvoj formi.</s><s>Grčki pisac Halkokondil poznaje dve varijante pripovedanja o bici, grčku, odnosno hrišćansku, i tursku.</s><s>Prema turskoj varijanti Murat goneći neprijateljsku vojsku biva proboden kopljem od nekog pešaka, dok je prema grčkoj verziji Miloš kao prebegalac došao Muratu i ubio ga kopljem.</s><s>Prema turskoj varijanti bitka je završena kad umire Murat, dok je prema grčkoj priči Miloš svoje delo izvršio na početku ili tokom bitke.</s><s>Ni Vuk Branković ni izdaja ne spominju se u tom tekstu.194 Prvi put se ime izdajnika spominje u Italijanskoj preradi Dukine hronike nepoznatog autora.</s><s>U tom tekstu autor dopunjuje informacije iz Dukine hronike sa nekim nepoznatim tekstovima, izvori različitog porekla spojeni su u veoma nejasnu i nepovezanu celinu.</s><s>Prema ovom tekstu posle prvog uspešnog naleta hrišćana u hrišćanskom taboru dolazi do pometnje navodno izazvane vestima o izdaji.</s><s>Navodno se »kapetan despotov, pobunio i okrenuo protiv hrišćana«.195 »Izdajnik« se zvao Dragoslav Probišić (Dragossavo Probiscio), međutim saznavši za glasine o navodnoj izdaji, Vlatko Vlađević, vojskovođa kralja Tvrtka povukao se sa svojom vojskom.</s><s>Kao u nekim ranijim tekstovima autor nije uveren u izdaju.</s><s>Prema njemu moguće je da su vest raširili Turci da zaplaše hrišćane ili je takva bila sudbina hrišćana zbog njihovih grehova.</s>
<s>Nejasno ostaje da li je Dragoslav Probišić stvarno izdao kneza Lazara ili je to samo lažna glasina.</s><s>Jasnije je držanje Vlatka Vlađevića, koji je prema autorovom kazanju uspešno započeo sa borbom u prvom naletu ali se zbog glasina o izdaji povukao.196 Knez je Lazar bio »napušten od svojih vojskovođa« stoga ne možemo odbaciti mogućnosti da su i neki drugi vojnici napustili Lazara iako poimenice poznajemo samo Dragoslava i Vlatka.</s><s>193 Mihaljčić, Junaci, 131–135.</s>
<s>195 Dinić, »Dukin prevodilac o boju na Kosovu«, Zbornik radova Vizantološkog instituta vol.</s><s>VIII-2 (Beograd, 196 Dinić, »Dukin prevodilac o boju na Kosovu«, 65–66.</s><s>Prema Mihaljčiću izdajnici ovakvog formata zbog svoje kolebljivosti, nejasnog postupanja i nejasnog profila nisu mogli opstati u kosovskoj legendi.</s><s>Patrijarhalna sredina tražila je jasne opozicije u svojim likovima, koji su crni ili beli, odnosno dobri ili zli.</s><s>Međutim, treba se setiti misli iz prošlog poglavlja, ova su imena suviše nepoznata i svojim poreklom nedostojna uloge glavnog izdajnika.</s><s>Lik izdajnika trebao je biti uticajan i poznat velikaš.</s><s>Stoga i nije neobično što se osim ovog teksta, Dragoslav Probišić i Vlatko Vlađević ne spominju u nijednom tekstu kao krivci za kosovski poraz.</s><s>Ne možemo sa sigurnošću utvrditi da li je Dragoslav Probišić istorijska ličnost, ali je Vlatko Vlađević utvrđeno bio vlastelin Tvrtka Kotromanića, koji se mogao zameniti sa imenom Vlatka Vukovića, vojvode koji je predvodio vojne jedinice Tvrtka Kotromanića u Kosovskoj bici.</s><s>Prema Mihajčiću uticaj ovih tekstova na oblikovanje mita ostaje upitan, budući da su dugo bili nepoznati široj javnosti.197 U savremenim tekstovima dubrovačkih pisaca Ludovika Crijevića Tuberona i Feliksa Petančića nije zapažen motiv izdaje, iako je kosovska legenda u njihovim radovima veoma razvijena i raskošna.</s><s>Međutim ovi radovi predstavljaju važne etape u razvoju kosovske legende koja se najverovatnije počela intenzivnije formirati u vreme objavljivanja Dukine hronike do Orbinijevog Kraljevstva Slovena.</s><s>Petančić je vlastitu viziju Kosovske bitke opisao u delu Turska istorija (početak 16. veka) na latinskom jeziku, međutim ona u mnogočemu odudara od narodne tradicije.</s><s>Ipak u tom se tekstu nalazi Lazarev govor velmožama, u kojem on u suzama upozorava da su neki primili turske darove.</s><s>Milon (Miloš) odgovara Lazaru da je primio darove od Turaka, ali je odbio optužbe da će izdati Lazara i zakleo se da će u turskom logoru pokazati svoju vernost.</s><s>Primetan je poznat motiv Lazarevog govora i Miloševog odgovaranja kao i motiv oklevetanog ratnika.</s><s>Milon će posle ući u turski tabor gde u trenutku kad stupi pred cara i treba da mu celiva čizme izvuče bodež i ubija cara.</s><s>Verniji je završnom obliku legende Lujo CrijevićTuberon koji u komentarima na latinskom jeziku na početku 16. veka navodi već poznate pojedinosti kosovske legende poput kneževe večere, Lazareve zdravice Milošu, odgovor Miloša i njegov zavet da će ubiti turskog cara i slično.</s><s>Međutim Crijević se razlikuje po načinu pripovedanja, a u priču ubacuje i nove detalje.</s><s>Ono što je za nas relevantno jeste činjenica da motiv oklevetanog ratnika dopunjuje informacijom da je Miloša pred knezom optužio jedan od takmaca.</s>
<s>Kao što je vidljivo iz pesama koje smo ranije prikazali mesto će takmaca u daljem razvoju popuniti Vuk Branković.</s><s>U to vreme sudeći prema svemu dubrovačko je društvo bilo veoma dobro upoznato sa kosovskom legendom, ali motiv izdaje ipak mu nije još poznat.198 Ni putopis Benedikta Kuripečiča iz 1530. godine ne spominje izdaju ili neveru kao ni Filip DifrenKane (1573) i Žan Palern Forezjen (1582).</s><s>Ovim je autorima u središtu pažnje legenda o Milošu Obiliću i njegovom junačkom ubijanju sultana.</s><s>Moguće je da se koncept izdaje još nije raširio ili zapisivači predanja jednostavno nisu marili za ovaj deo legende.199 Ipak Kuripečič u svom putopisu na nemačkom jeziku svedoči da junačke pesme žive na celokupnom srpskom i hrvatskom području.</s><s>U doba kad je Kuripečič pisao svoj putopis kosovska se legenda 197 Mihaljčić, Junaci, 143.</s>
<s>Najstarija turska vest o Kosovskom boju nalazi se u eposu Iskendername (Knjiga o Aleksandru) turskog pesnika XIV i XV veka Ahmedija.</s><s>Ahmedija u versima opisuje kosovski sukob znajući pri tome za ubistvo sultana, koje je izvršio jedan vojnik koji je ležao među mrtvima dok je turska vojska progonila hrišćane, a sultan se bio zaustavio na nekom mestu sa svojim dvornicima.</s><s>Prema Ferdu Šišiću Ahmedija je kao savremenik bitke bio dobro informisan pa je prema njegovom mišljenju Murat verovatnije umro na bojnom polju u poslednjim etapama bitke, a ne u šatoru kao što je kasnije prepričavalo hrišćansko predanje.201 Vuk nije spomenut kao učesnik boja u ovoj epskoj pesmi.</s><s>Najstariji turski izvor posle Ahmedijinog eposa delo je jedrenskog istoričara Urudža bin Adila Tevarih-i al-i Osman (kraj 15. veka).</s><s>Nastanak teksta nije vremenski jako udaljen od samog događaja a i činjenica da je autor boravio u Jedrenu kamo su se vraćali preživeli vojnici kosovskog okršaja, uverava nas da je Urudž trebao biti dobro obavešten.</s><s>Kao i kod prethodnika njegova pripovest koncentrisana je na sudbine kneza Lazara i sultana Murata.</s><s>Jedini je turski pisac koji sultanovu smrt veže za vreme bitke, a ne posle nje.</s><s>Ni on ne spominje Vuka Brankovića i izdaju.202 I u delu Ašik-paše Zade ne saznajemo ništa hrišćanskoj izdaji i Vuku Brankoviću.</s><s>Vukovo ćemo ime u turskim tekstovima pronaći tek u poznatim zapisima turskog istoričara Mehmeda Nešrija koji opširnije od svojih prethodnika opisuje Kosovsku bitku.</s><s>Autor opširne Džihanunnume (Svetski obzor, početak 16. veka) poznate i pod imenom Tarihi al-i Osman takođe piše o istoriji kuće Osmanove.</s><s>S obzirom na određene elemente u njegovom opisu poput Miloševog obećanja da će ubiti turskog cara, primetno je autorovo poznavanje narodne tradicije kao i nekih starijih tekstova.</s><s>Prema kazivanju Nešrije zet Vuk bio je jedan od mnogobrojnih učesnika bitke na hrišćanskoj strani, koji su se odazvali pozivu Lazara.</s><s>Bogat i raskošan tekst sa puno detalja ipak izostavlja tragove izdajničkog postupanja Vuka Brankovića sa jasnim fokusom na Lazara, Miloša i sultana Murata koji je u ovoj priči spreman darovati vlastiti život da bi preživeli njegovi vojnici čime se i objašnjava njegova smrt od ruke Miloša Obilića.203</s>
<s>Umiranje za više ideale koje srpsko narodno predanje pripisuje knezu Lazaru, turska je tradicija pripisala sultanu Muratu.</s><s>U delu Tarih-i Solakzade Mehmeda Solakzade iz XVII veka uticaj srpske narodne tradicije je najintenzivniji.</s><s>No i on je bez ikakvih tragova o izdaji ili neveri.</s><s>Iako smo vrlo kratko spomenuli samo neke od turskih izvora, nećemo se više na njima zadržati, budući da nauka dosad nije zapazila pominjanje nesloge i izdaje u srpskoj vojsci u bilo kojem turskom izvoru o Kosovskoj bici.204 Srpsko narodno predanje doprelo je do mlađih turskih pisaca, ali oni nisu uključivali neveru i izdaju, a pogotovo je nisu vezali za Vuka Brankovića koji je potpuno sporedan lik u turskim 200 Kosovo u srpskoj književnosti, 43.</s>
<s>202 Aleksej Olesnicki, »Turski izvori o Kosovskom boju«, Glasnik skopskog naučnog društva, vol.</s><s>XIV (Skoplje, 203 Gliša Elezović, Boj na Kosovu 1389 u istoriji Mula Mehmeda Nešrija, Bratstvo (Beograd, 1940), 7; Aleksej Olesnicki, »Turski izvori o Kosovskom boju«, 62–66. izvorima ako ga oni uopšte spominju.</s><s>Iza srpskog mita o izdaji stajala je određena namera ranije opisana, u kojoj je mit umanjio vojnu sposobnost i junaštvo turskih vojnih snaga i pripisao zasluge za poraz neslozi i neveri, a ne ratnoj sposobnosti protivnika.</s><s>Slično su turski izvori mogli svesno prećutkivati vesti o unutrašnjoj neslozi protivnika jer bi ovakve informacije znatno smanjile junaštvo Osmanlija i veličanstvenost njihove pobede.</s><s>Određeni pokušaj turskih izvora da uveličaju tursku pobedu primećuje se u njihovom preterivanju o broju srpskih ratnika kako bi njihova pobeda izgledala još veličanstvenija i slavnija.</s><s>Stoga ne možemo isključiti mogućnost da su turski docniji pisci bili upoznati sa mitom o izdaji, budući da su neki hrišćanski elementi ušli u njihove tekstove ali su je možda zbog navedenih razloga prećutali.</s>
<s>U delu Mavra Orbinija Kraljevstvo Slovena iz 1601. godine legenda je u najoštrijim obrisima dovedena do završetka.</s><s>U toj knjizi Vuk se Branković prvi put spominje kao izdajnik.</s><s>Pozajmljujući od Crijevića, Orbini je dodao i mnoge nove elemente u svoju priču.</s><s>Iz narodnih pesama i u ovom radu više puta spomenutu svađu Lazarevih kćeri, dvoboj njihovih muževa, Lazarev govor pred bitku i za nas najvažnije, izdaju Vuka Brankovića.</s><s>Nije poznato odakle je Orbini crpeo informacije kojima je dopunjivalo Crijevićev tekst, najverovatnije ga je dopunio narodnim predanjem.</s><s>Tek objavljivanjem Kraljevstva Slovena uloga će se izdajnika ustaliti na Vuku Brankoviću.</s>
<s>Svi važniji mlađi tekstovi koji sadrže kosovsku legendu poput Boj kneza Lazara, drama nepoznatog Peraštanina (kraj 17. veka), Priča o boju kosovskom (18. vek) i Tronoški rodoslov (18. vek) pripisaće Vuku krivicu za poraz i za navodnu izdaju.</s><s>Ovo shvatanje odraziće se i u likovnoj umetnosti, pa je čin izdaje uključen i u istorijsku kompoziciju Ambrozija Jankovića koja se nalazi u trpezariji manastira nove Ravanice u Sremu.</s><s>Pre nego što je istoriografija uspela da odbaci mit o izdaji, neverstvo Vuka Brankovića postalo je čest motiv umetničke književnosti.205</s>
<s>Kao što smo utvrdili, Vuk je iz bitke na Kosovu izašao kao najjači oblasni gospodar.</s><s>Više od toga on je počeo da se tituliše i predstavlja kao vrhovni srpski vladar, što nije ostalo nezapaženo u regiji.</s><s>U njegovim ispravama možemo naći i državnopravne elemente tipične za dinastiju Nemanjića, koje je pre svoje smrti na Kosovu koristio knez Lazar.</s><s>Prema ranije navedenim izvorima, Mletačka i Dubrovačka republika odnosile su se prema Vuku kao vrhovnom vladaru, što znači da njegove isprave nisu imale samo propagandnu prirodu, već odraz realnih političkih snaga u regiji.</s><s>Primetno je njegovo proširivanje države na račun okolnih oblasti, pa najverovatnije i na račun Lazarevića.</s><s>Za razliku od Lazarevih naslednika, Vuk nije odmah prihvatio vazalni odnos osmanske države predvođene Bajazitom I. Ostavši veran politici pre kosovskog perioda nastavio je sa odupiranjem Turcima.</s><s>Posle stabilizacije političke situacije u Anadoliji, Bajazit I počeo je aktivnije sprovoditi svoju politiku u Evropi pa se dotad relativno ugodan položaj Vuka Brankovića ubrzo pogoršao.</s><s>Osmanske čete krajem 1391, ili početkom 1392, uspevaju zaposesti grad Skoplje, glavni grad Vukove države.</s><s>Time su 205 Mihaljčić, 110–11.</s>
<s>7.5 Poslednje godine Vuka Brankovića odbrambene mogućnosti Vuka znatno smanjene i samim tim i politička moć.</s><s>Zauzimanjem Skoplja, Osmanlijama bio je otvoren put za prodore u Bosnu, a oslabljeni Vuk Branković najverovatnije na jesen 1392. stupio je u vazalni odnos prema Bajazitu I. Time se priključio ostalim oblasnim gospodarima Mrnjavčevićima, Dragašima, Lazarevićima pa i Balšićima, koji su već bili prihvatili vazalni odnos.</s>
<s>Međutim nije samo gubljenje Skoplja motivisalo Vuka da preispita svoj politički stav prema Osmanlijama.</s><s>1392. u kontekstu ugarsko-turskih sukoba, Balkan je postao neizvesno i opasno mesto, o čemu svedoči činjenica, da je dubrovačkim trgovcima dvaput u 1392. godini zabranjivan ulazak u srpske zemlje.</s><s>Uzrok ovakve zabrane bile su turske vojne jedinice koje su zatvarale dubrovačke trgovce i onda tražile otkup.206 Svestan svih opasnosti, uprkos smelom postupanju u prvim godinama posle bitke na Kosovu, Vuk je sebi već 1390. obezbedio utočište u Dubrovniku u slučaju da neće moći »držati zemlju srpsku nu ga iždenu Ugri ili Turci ili tko ini«207.</s>
<s>Vukovo prihvaćanje vazalnog odnosa primetno je iz povelje, koju je izdao Hilandarcima: »složih mir s Turci i priložih velikomu gospodinu caru Bajazitu i složih s njim mir«208.</s><s>Stupanjem u vazalni odnos Vuk je bio primoran plaćati i tribut.</s><s>Tom prilikom Vuk je preuzeo breme tributa za manastirske posede u svojoj državi.209 Iz jedne druge isprave vidi se da je Vuk finansijski teret manastira bio spreman preuzeti za ceo svoj život, odnosno do kraja trajanja osmanske vlasti.210 Da bi obezbedio sebi veći finansijski priliv Vuk je posle smrti Tvrtka I Kotromanića od Dubrovčana pokušavao dobiti svetodimitarski dohodak.</s><s>Dubrovčani su njegov zahtev odbili, tvrdeći da Vuk ne gospodari celom raškom kraljevinom i stoga njihovim trgovcima ne može obezbediti slobode u svim zemljama, što je bio uslov za primanje svetodimitarskog dohotka.211 1393. godine Bajazit je u gradu Seru okupio svoje vazale sa namerom da mu se poklone i donesu svoj godišnji danak.</s><s>Međutim ovo okupljanje bilo je krajnje politički motivisano sa ciljem da se spreči bilo kakvo povezivanje ili odmetanje hrišćanskih snaga.</s><s>Ovakav skup bio je riskantan za sve hrišćanske vazale, budući da je njihov dolazak na ovakav skup mogao biti opasan ali je i suprotno postupanje značilo odmetništvo protiv suverena te je moglo imati ozbiljne posledice.</s><s>Dosadašnja istoriografija odbacivala je prisustvo Vuka Brankovića na ovom skupu jer on nije spomenut u malobrojnim vizantijskim izvorima koji izveštavaju o ovom skupu.</s><s>Marko Šuica ne odbacuje mogućnost da je Vuk ipak prisustvovao tom skupu.</s><s>Izvori koji svedoče o hrišćanskim vazalima, reflektiraju vizantijsku percepciju događaja pa se moglo izostaviti poneka imena vizantijskim velikašima nebitna.</s><s>Šuica je mogućnost Vukovog prisustva argumentirao ne samo činjenicom da je Vuk pre samog skupa postao vazal Bajazita I, već da je on posle tog sastanka sledio politiku koju je kreirao deo prisutnih velikaša, to jeste odbijanje poslušnosti prema vladaru osmanske 206 Marko Šuica »Vuk Branković i sastanak u Seru«, Zbornik radova Vizantološkog instituta XLV (Beograd, 2008), 207 Sima Ćirković, »Godine kriza i previranja«, Istorija srpskog naroda vol.</s><s>2 (Beograd, 1982), 48. 209 Ćirković, Godine kriza, 51.</s>
<s>211 Ćirković, 50. države.212 Određeni učesnici sastanka otkazali su poslušnost sultanu, a neki poput sinova kralja Vukašina, Andrijaša i Dmitara, otišli su čak u dobrovoljno izgnanstvo.</s><s>Srpski moćnici Stefan Lazarević, kralj Marko, Konstantin Dragaš i Balšići ostali su verni sultanu, međutim Vuk je Branković ostao na svojim posedima, ali je odbio dalju poslušnost sultanu.213 Vuk je od Kosovske bitke dalje održavao prilično dobre odnose sa Mletačkom republikom, ti su odnosi posle sastanka u Seru dobili novu dimenziju.</s><s>Budući da je Vuk pošao putem neposlušnosti prema svom vazalu, je počeo tragati za potencijalnim azilom u slučaju da će se situacija sa Osmanlijama pogoršati.</s><s>Tako je od Mletaka primio državljanstvo koje je važilo i za sve njegove porodične člane.</s><s>U međuvremenu Bajazitove vojne snage su u različitim pravcima pljačkale po balkanskom poluostrvu.214 Ovakve okolnosti Vuka su naterale da skloni što više svog imanja na sigurno mesto.</s><s>1394. godine on je započeo pregovore sa dubrovačkom vladom.</s><s>Dozvolom dubrovačkih vlasti deponirao je od 1395. godine do 1396. godine velike količine srebra i zlata.</s><s>Dok su hrišćanski vazali ratovali na osmanskoj strani u bici na Rovinama (1395), Vuk je obezbeđivao svoju budućnost i pokušavao zaštiti svoje imanje.</s><s>Vuk se nije odazvao pozivu sultana Bajazita I i nije došao u pomoć svome suverenu.</s><s>Postalo je jasno da će njegovo neodazivanje imati posledica.</s>
<s>Bitka na Rovinama pretvorila se u hrišćansku pobedu, ali je u sledećoj velikoj bici kod Nikopolja (1397), uz pomoć Stefana Lazarevića, Bajazit I odneo pobedu.</s><s>Vuk Branković ni u ovom okršaju nije učestvovao.</s><s>Između ove dve bitke Turci su uspeli zaposesti veći deo Vukovih poseda.</s><s>Vukovi napori da zaštitu potraži u Dubrovniku uprkos pomoći dubrovačkih vlasti nisu bili realizovani.</s><s>Vuk je Branković verovatno neposredno posle Nikopoljske bitke pao u zarobljeništvo sultana Bajazita, u kome je ostao do svoje smrti 6. oktobra 1397.215 Vuk je umro u turskom zarobljeništvu kao odmetnik, ni u jednoj bici nije došao u pomoć sultanu i do kraja ostao veran politici koju je kreirao sa svojim tastom.</s><s>212 Šuica, Vuk i sastanak u Seru 259–261. 213 Šuica, Vuk Branković, 155.</s>
<s>Uprkos godinama istoriografskog proučavanja života Vuka Brankovića mnoga pitanja vezana za ovog vlastelina ostaju nerazjašnjena.</s><s>S obzirom na kontradiktornost i nedostatak izvorne građe, mnoge teme ne mogu biti istražene, a one koje se istražuju obično razdvajaju istoričare.</s><s>Pri tome nije problem samo oskudnost izvora, već fokus istraživača.</s><s>Većina se autora bavila sa ulogom Vuka Brankovića u Kosovskoj bici.</s><s>O Vukovoj oblasti i njenom izgrađivanju ne piše mnogo autora.</s><s>Ni o njegovim precima, a ni o njegovom životu posle bitke.</s><s>Fascinirani mitom o izdaji većinom su svoju pažnju posvetili pitanju izdaje i postanka mita o izdaji.</s><s>Veći deo modernih istoričara ne sumnja u Vukovo plemenito držanje zbog veoma poznog pojavljivanja vesti o Vukovoj neveri.</s><s>Činjenica da je Vuk i posle Kosovske bitke, u kojoj je prema narodnim pesmama izdao kneza Lazara, nastavio sa borbom protiv Turaka zvuči kao uverljiv argument.</s>
<s>Međutim, iako Vuk Branković nije izdajnik, ne smemo tek tako odbaciti istoriografsku vrednost narodnih pesama.</s><s>Savremeni model razumevanja narodnog predanja objašnjava mitsko povlačenje Vuka i njegovih vojnika sa bojišta ratnom taktikom srpske vlastele koja se koristila i posle ove bitke.</s><s>U tom slučaju narodno predanje potpuno je u pravu, jedino u čemu greši jeste moralna ocena situacije.</s><s>Ono što je za narodno predanje izdaja, mogla je biti strategija za očuvanje vojske.</s><s>Ali i osuđivanje u pesmama je razumljivo, kad sagledamo šta je moralni kodeks kosovske legende – umiranje za ideale.</s><s>Prema tom kodeksu dovoljno je veliki greh Vuka Brankovića bila činjenica da u bici nije umro.</s><s>Čak i kad tereti Brankovića da je želeo Lazarevu državu i krunu, narodna pesma ne greši.</s><s>Istoriografija potvrđuje da se Vuk posle Kosovskog boja ponašao kao vrhovni vladar srpskih zemalja što potvrđuju njegove titulature, njegova teritorijalna ekspanzija i njegova politika.</s><s>Opet, moralna evaluacija je jedino gde se sa pesmom ne trebamo složiti.</s><s>Vuk svojim ponašanjem nije toliko izneverio kneza Lazara koliko njegovi naslednici nisu bili zadovoljni promenom političke snage.</s><s>Kako se ponašao Vuk, tako su se ponašali i ostali oblasni gospodari.</s><s>Svako je od njih pokušavao proširiti svoju oblast i uvećati svoj ugled.</s><s>I knez Lazar takvim je putem izgradio svoju državu i time uništio neke druge oblasne gospodare.</s><s>Budući da je na strani Lazarevića bila podrška srpske pravoslavne crkve, možemo reći da su članovi ove porodice imali monopol nad interpretacijom događaja.</s><s>Tako je perspektiva Lazarevića u kojoj kao nova svetorodna dinastija jedini imaju pravo na vrhovnu ulogu, Vukovu epizodu igranja naslednika kneza Lazara, što je moglo biti i Lazareva volja, karakterizirala kao izdajstvo.</s><s>I neke druge narodne pesme potvrđuju da je Lazarevo pravo na krunu božija volja koja se ritualnim bacanjem krune potvrđuje.</s><s>I u tom motivu vidimo da prema narodnom shvatanju koje je delimično i podmetnuta propaganda crkve niko nije imao pravo dirati u vladavinu Lazara i njegovih naslednika.</s><s>Prema narodnim pesmama Lazar je bio car i kao takav vrhovni vladar Srbije.</s><s>Lazar je živeo u razdoblju oblasnih gospodara kad centralna vlast ne postoji.</s>
<s>Ponovo moramo naglasiti da narodne pesme ne mogu zameniti istorijske nauke kao pouzdan izvor informacija.</s><s>Tek odličnim poznavanjem istorije možemo bolje razumeti elemente u pesmama koje obrađuju period kosovske bitke.</s><s>Ne možemo na primer verovati narodnoj pesmi kad tereti Vuka za izdaju u bici ali nam ozbiljno proučavanje istorijske građe može osvetliti razloge koje su narodne pevače naveli na to, da Vuka okrive za izdaju.</s><s>Pri tome ne treba zaboraviti na ulogu srpske pravoslavne crkve koja je od samog početka uticala na izgradnju ovog mita.</s><s>Stav je autora da je narodne pesme u vezi s pitanjima Vuka Brankovića svakako treba proučavati, no pesme ne smemo koristiti kao osnovno polazište koje već u samom početku može navesti na pogrešan pravac.</s><s>Dobrim poznavanjem razvoja mita i izvora iz kojih se on stvarao pomoći će oko prave distance koju prema narodnim pesmama mora imati naučnik.</s>
<s>No s obzirom da one postoje i da predstavljaju odjek nečega, bilo narodnog viđenja bilo crkvene propagande ili nećeg trećeg nezaobilazni su deo celosnog poručavanja Vuka Brankovića.</s><s>Analizom literature i izvora učinilo nam se da i određeni delovi pesama uz pravu interpretaciju mogu imati smisla i vrednosti, no kao što smo već spomenuli to ne znači Relacija Vuka i kneza Lazar po pitanju hijerarhije i političkih odnosa nije potpuno razjašnjena.</s><s>Ne sumnja se u Vukovu nezavisnost, ali je Lazar imao podršku crkve, koja nije verovala u podeljenu državnopravnost.</s><s>Narodne su pesme opet prenele ideologiju crkve koja je stvarno propagirala vrhovnost kneza Lazara kojoj se Vuk nije protivio, zbog bliskog odnosa sa Lazarom, a i zbog činjenice da je Vuk stvarno imao manju oblast i skromnije se potpisivao u ispravama.</s>
<s>Međutim, narodne pesme tačno su prikazale topao i blizak odnos Vuka Brankovića i njegovog tasta kneza Lazara.</s><s>Nisu pogrešile ni kod slavnog porekla Vuka Brankovića.</s><s>Nije potpuno jasno da li je Vuk bio u rodbinskim vezama sa Nemanjićima, ali su njegovi naslednici sigurno delili krv sa ovom dinastijom.</s><s>I u tome je na neki način narodno predanje bilo tačno.</s><s>I kad narodne pesme nazivaju Vuka gospodarem Kosova ne greše, no istoriografija zna i za kompleksan proces izgrađivanja njegove oblasti putem kojeg je Vuk postao gospodar Kosova.</s><s>I tačan obim Vukove oblasti nije poznat kao što ne možemo sa sigurnošću utvrditi kad je zaključeno izgrađivanje Vukove oblasti pa se opet se vraćamo na nedostatak izvora.</s><s>Sudeći prema svemu Vuk nije izdajnik, već potomak slavnih vlastelina koji je ostao veran knezu Lazaru i njihovim zajedničkim političkim ciljevima odbrane od Osmanlija.</s><s>Dakle, prema našem mišljenju narodne pesme itekako imaju istorijsku vrednost, pogotovo kao svedok osećanja i razumevanja istorijskih događaja nekog kolektiva.</s><s>Međutim, i same informacije koje iščitavamo iz pesama nisu toliko pogrešne koliko ih samo treba interpretirati na pravi način.</s><s>Pri tome ne mislimo da je osuđivanje Vuka Brankovića na mestu, ali verujemo da postoji kao što smo objasnili, istorijska podloga na osnovu koje se mišljenje o izdaji razvilo.</s><s>Na mestu je da upozorimo još jednom na malu količinu postojeće literature i na nužnost daljeg proučavanja pogotovo manje istraženih pitanja da bismo u budućnosti mogli sastaviti verodostojniju sliku Vuka Brankovića.</s>
<s>Predmet te diplomske naloge je Vuk Branković, srbski plemič, čigar ime je trdno zakoreninjeno v srbskem ljudskem izročilu in v ljudski zavesti.</s><s>Še danes se njegovo ime v srbskem govornem prostoru uporablja kot sinonim za izdajalca.</s><s>Zanimalo nas je tako ljudsko izročilo s poudarkom na ljudskih pesmih kot tudi historiografska perspektiva v odnosu do te zgodovinske figure.</s><s>Obstaja veliko ljudskih pesmi, ki tematizirajo obdobje kosovske bitke.</s><s>Čeprav gre za posamezne pesmi, ki obravnavajo samo bitko, kot tudi predhodno dogajanje in posledice, pa je obstajalo kar nekaj poizkusov spojitve le-teh v smiselno celoto.</s><s>V večji meri smo za naše potrebe uporabili tako imenovano Lazarico (1901), ki jo je sestavil Sreta Stojković.</s><s>Primerjali smo oba svetova, historiografskega kot tudi ljudskega, da bi poskusili priti do jasnega odgovora, zakaj se je Vuku Brankoviću pripisala vloga izdajalca v kosovski bitki, ter nasploh, kakšna je uporabna vrednost ljudskih pesmi v odnosu do zgodovinske znanosti.</s><s>Zaradi želje po celovitejšem razumevanju Brankovića smo se dotaknili vseh področij njegovega življenja, ki so sploh raziskana.</s><s>Na tem mestu velja omeniti, da smo tako storili tudi zato, ker so viri razmeroma redki, neizčrpni, pa tudi kontradiktorni, zato je skoraj nemogoče, da bi sestavili natančno podobo življenja in delovanja tega plemiča.</s><s>Na drugi strani je literatura, ki bi problematizirala Vuka Brankovića, zelo redka, edina izjema so dela, ki se tičejo kosovske bitke in so raziskana tudi v mednarodni historiografiji.</s><s>Prvo kapitalno delo, ki poizkuša celovito raziskati življenje Vuka Brankovića, je monografija Ljubomirja Kovačevića Vuk Branković (1888).</s><s>Poleg tega dela velja omeniti še sodobnega zgodovinarja Marka Šuico, ki je objavil številne strokovne članke o Brankoviću, svoja dognanja pa okronal z edino moderno monografijo o Vuku Brankoviću.</s>
<s>Med našim raziskovanjem smo se dotaknili Brankovićevega porekla, ki je deloma izpričano.</s><s>Edina znana prednika Vuka Brankovića, Vojvoda Mladen in Branko Mladenović, sta spadala med uglednejše plemstvo srbskega srednjega veka, kar se reflektira tudi v ljudskih pesmih, kjer se Vuk Branković omenja tudi kot potomec srbske vladarske dinastije Nemanjić, kar priča o tem, da je vsaj v spominu ostal kot pripadnik uglednejšega dela aristokracije.</s>
<s>Kljub nespornemu ugledu pa je povezanost z Nemanjići vprašljiva, saj jo je na podlagi zgodovinskih virov težko potrditi.</s><s>Edina znana prednika Vuka Brankovića sta živela v burnem obdobju za srednjeveško srbsko državo, v času, ko je prihajalo do velikih osvajanj, kar je posledično krepilo moč plemstva kot tudi dodobra militariziralo srbsko družbo.</s><s>Zatorej ima tudi vojaški naziv Vojvode Mladena, ki je glede na dostopne vire prihajal iz Huma (območja med Neretvo in Dubrovnikom), svoja posestva pa je imel v Drenici na Kosovu, mnogo večji pomen, v vojaškem smislu je bil vojvoda podrejen zgolj vladarju.</s><s>Na začetku je Mladen imel dokaj nizek naslov župana, vendar v ekonomsko in administrativno zelo pomembni regiji v bližini Dubrovniške republike.</s><s>Po virih sodeč, je kot župan presojal tudi bolj oddaljenim članom vladarske rodbine Nemanjić, kar nas navede na misel, da je njegovo poreklo bolj visoko, kot se zdi na prvi pogled.</s>
<s>Dejstvo, da je kot priča naveden v trgovskem sporazumu srbskega kraljestva in Dubrovniške republike, še dodatno utrjuje prestižnost Vukovih prednikov, ki je odmevala tudi skozi ljudsko poezijo.</s>
<s>Še večji ugled si je priboril Vukov oče, Branko.</s><s>Ob obsežni zasedbi bizantinskega ozemlja je srbska država začela prevzemati tudi bizantinsko plemiško hierarhijo, tako je Branko Mladenović pridobil enega najprestižnejših naslovov, ki jih je podeljeval izključno car, postal je sevastokrator.</s><s>Ta titula se je po navadi podeljevala le carskim sorodnikom, kar nas dodatno navede na možnost sorodstva Brankovićev z vladarsko rodbino Nemanjić.</s><s>Zgodovinopisju od konca do 19. stoletja sicer ni uspelo ugotoviti, ali je sorodstvo z Nemanjići resnično ali je šlo zgolj za propagando Brankovića in njegovih potomcev, ki so želeli povečati svoj ugled, kot tudi pravico do prestola.</s><s>Vsekakor pa ugled Vuka in njegovih prednikov ni ostal pozabljen.</s><s>O čemer pričajo tudi naslednji verzi: A kada su večerali bili</s>
<s>Ljudske pesmi Vuka Brankovića omenjajo kot gospodarja Kosova, kar je zopet dokaj kompleksno vprašanje.</s><s>V eni od ljudskih pesmi se Vuk omenja kot gospodar Kosova že po smrti carja Uroša:</s>
<s>Zaradi časovne oddaljenosti virov je včasih težko ugotoviti, v katerem obdobju je bil kakšen kraj pod oblastjo Vuka Brankovića, vsekakor pa se je njegov vpliv izgrajeval postopoma.</s><s>Njegova dedna posestva so bila v Drenici na Kosovu, turbulentno dogajanje, ki je sledilo zatonu dinastije Nemanjić, pa je, kot je mogoče razbrati iz virov in literature, izkoristil, da bi svoj teritorij dodobra razširil.</s><s>Tako je na neki točki dejansko res postal gospodar Kosova.</s><s>Ljubomir Kovačević, avtor prve monografije o Vuku, je bil mnenja, da je do leta 1371, ko je umrl car Uroš, Vuk že posedoval velik del Kosova, vendar je to nemogoče potrditi, modernejše zgodovinopisje je mnenja, da so Brankoviću šli na roko prdvsem dogodki v bitki na Marici, zlom Altomanovića in slabljenje Balšićev.</s><s>Eden ključnih dogodkov Vukovega življenja je bilo zagotovo politično povezovanje s knezom Lazarjem.</s><s>Preko poroke s hčerko kneza Lazarja si je Vuk zagotovil stabilnost in tudi močno podporo.</s><s>Lazar je namreč iz turbulentnih dogodkov, ki so sledili ob razpadanju srbske države, izšel kot najmočnejši plemič nekdanjega srbskega kraljestva.</s><s>Odnos med tema plemičema je izredno pomemben tudi za razumevanje kasnejših dogodkov, kot tudi samega razvoja mita o Vukovi izdaji.</s><s>Plemiča sta nastopala zelo enotno v svojih vojaških in političnih akcijah, kar je navedlo na misel, da sta bila v tudi v tesnih osebnih odnosih.</s><s>Tudi nekateri viri pričajo o zelo toplem medsebojnem toplem odnosu, ki naj bi bil enak odnosu očeta in sina, podobo skladnosti in topline pa slikajo tudi ljudske pesmi.</s>
<s>Pomembno je vprašanje političnega in zasebnega odnosa do tasta Lazarja Hrebeljanovića.</s><s>Nesporno je, da je Vuk Branković na svojem ozemlju gospodaril avtonomno, kar potrjujejo tudi zgodovinski viri, politična relacija do Lazarja pa je bolj problematična, saj ni jasno, ali je bil Lazar v razmerju do Vuka in drugih srbskih plemičev kaj več kot samo najmočnejši med njimi.</s><s>To vprašanje je pomembno tudi zaradi razumevanja samega izdajstva.</s><s>Knez Lazar je navzven sicer propagiral svojo vrhovnost napram ostalim plemičem, pri čemer je imel tudi podporo srbske pravoslavne cerkve, ki ga je želela ustoličiti kot začetnika nove dinastije, ki bi nadomestila Nemanjiće.</s><s>Moč osmanske države je naraščala, le-ta pa je vse bolj pogledovala po balkanskem ozemlju, zato si notranjega razdora ni bilo moč privoščiti.</s><s>Zaradi usklajenosti politik se poraja vprašanje, ali je moč govoriti o nekakšnem podrejenem statusu Vuka napram Lazarju.</s><s>Vendar je Vuk izdajal svoje dokumente, koval svoj denar, neodvisno gospodaril na svojih posestvih, vseeno pa je na simbolni ravni Lazar v dokumentih izkazoval svojo vrhovnost.</s>
<s>Ključni spomin na Vuka Brankovića ljudske pesmi ohranjajo skozi tako imenovani kosovski cikel, ki tematizira dogodke kosovske bitke kot tudi dogajanje pred in po tem.</s><s>Kosovska bitka je pomenila pomembno prekretnico osmanskih osvajanj v Evropi.</s><s>Prav tako v srbskem spominu pomeni enega izmed najbolj pomembnih dogodkov srbskega naroda.</s><s>Zaradi mešanja zgodovinskih dejstev in mitskih predstav o dogodku še danes ostaja kontroverzen del zgodovine.</s><s>Določene ideje, ki so oblikovale kosovski moralni kodeks, so se sčasoma poosebile v junaku in antijunaku.</s><s>Simbol žrtvovanja in junaštva predstavlja Miloš Obilić.</s><s>Sčasoma se je kot antipol junaku v razvijajočem se mitu pridružil tudi Vuk Branković, ki je postal simbol izdaje.</s><s>Oblikoval se je bogat korpus ljudskega slovstva kot tudi pisane književnosti, ki obdelujeta kosovsko tematiko.</s><s>Zaključeno obliko je kosovski mit dobil, ko je bila konec 17. stoletja zapisana Priča o boju kosovskom.</s><s>Na oblikovanje mita sta vplivala oba književna tokova, izvor mita pa lahko najdemo v spisih, ki slaviju kult kneza Lazarja.</s><s>Nesporno dejstvo je, da je v bitki, ki se je odvila leta 1389 med krščanskimi silami in osmanskimi enotami, sodeloval tudi Vuk Branković, čeprav je njegova vpletenost v zgodnejših virih zamolčana.</s><s>To velja tako za krščanske kot za osmanske vire.</s><s>Glede na zavezništvo z Lazarjem in dejstvo, da se je bitka odvijala na njegovem teritoriju, je nedvomno, da je bil Vuk v bitko vpleten.</s><s>Kar je polemično, je njegova vloga v sami bitki.</s><s>Ljudske pesmi so oblikovale zgodbo, po kateri Branković zaradi zamere do viteza Miloša Obilića izda krščanske sile in s tem povzroči strašanski poraz srbske vojske.</s><s>Kljub temu da je po kosovski bitki srbska država še naprej obstajala, je Vuk postal krivec za propad le-te, postal je srbski Judež, arhetip verolomstva in izdaje.</s><s>Tako je razvidno tudi iz naslednjih verzov:</s>
<s>Večina modernih zgodovinarjev ne dvomi o Vukovi plemeniti drži v bitki.</s><s>Glavni argument v prid temu razmišljanju sta že konec 19. stoletja oblikovala srbska zgodovinarja Ilarion Ruvarac in Ljubomir Kovačević, ki sta opazila, da je prvi vir, ki Vuka bremeni izdajstva, nastal več kot dve stoletji po bitki, prvi pa je na to opozoril Konstantij Jireček v Geshichte der Bulgaren (1876).</s><s>Po mnenju večine zgodovinarjev naj bi bil to dovolj močan dokaz, da je Brankovićeva izdaja zgolj mit, ne pa zgodovinsko dejstvo.</s><s>Prvi vir, ki obsodi Vuka Brankovića, je sicer kultno delo dubrovniškega meniha Mavra Orbina Kraljestvo Slovanov (1601).</s><s>Orbin je prvi, ki Brankovića omenja kot udeleženca v kosovskem mitu, in hkrati prvi, ki tega srbskega velikaša obsodi izdaje.</s>
<s>Moderna historiografija o Vukovi izdaji dvomi tudi zaradi dejstva, da se je Vuk po kosovski bitki še naprej zoperstavljal osmanskim silam, kar bi bilo v primeru njegovega sodelovanja z njimi dokaj nesmiselno.</s><s>Rekonstrukcija same bitke, kot tudi vloga Vuka Brankovića, je ovirana tudi zaradi same kontradiktornosti virov, ki o njej pričajo.</s><s>Vseeno pa so bili nekateri sodobni zgodovinarji do »rehabilitacije« Vuka, zadržani, tako na primer Momčilo Spremić trdi, da se na podlagi virov ne more potrditi Brankovićeva vloga v bitki.</s><s>V. Mošin je trdil, da je možno, da je Vuk želel ohraniti svojo vojsko in se za to sploh ni udeležil bitke.</s><s>Čeprav je večina sodobnih zgodovinarjev prepričana o Vukovi nedolžnosti, te ni moč povsem potrditi, vsekakor pa nihče ne dvomi o njegovem sodelovanju v bitki.</s><s>Kot gospodar Kosova, kjer je bitka potekala, bi se težko izognil temu spopadu.</s><s>Na mestu je torej vprašanje, kako so lahko ljudske pesmi v takem nasprotju z dognanji historiografije.</s><s>Po našem mnenju je ta dihotomija bolj navidezna.</s><s>Namreč, kljub temu da je nesporno, da v razumevanju preteklosti ljudske pesmi ne zmorejo nadomestiti historiografije, pa je v njih vsekakor vrednost.</s><s>Skozi leta raziskovanja so različni zgodovinarji oblikovali razne razlage samega nastanka mita o izdaji kot tudi dejstva, da je iz zgodnejših skopih virov, ki v obrisih omenjajo izdajo, v zaključenem mitu vloga izdajalca pripadla prav Vuku Brankoviću.</s><s>Zgodnejši raziskovalci so motiv izdaje pripisali nezmožnosti ljudstva, da bi sprejelo dejstvo o nemoči proti osmanski sili, in je krivca za poraz v kosovski bitki pripisalo notranjemu razdoru.</s><s>Nekatere teorije so demonizacijo Brankovića pripisovale desetletni vojni Lazarevićev in Brankovićev, ki je sledila kosovski bitki.</s><s>Nekateri so trdili, da se skozi mit o izdaji želi prikriti resnica o srbskem porazu.</s><s>Nekateri razsikovalci so verjeli, da je do zablode prišlo zaradi samega imena ter da je ime Vuka Lazarevića, ki se je z Osmani vojskoval proti svojemu bratu Stefanu Lazareviću, prešlo na Vuka Brankovića.</s><s>V našem raziskovanju smo pojasnili, da je srbska pravoslavna cerkev močno favorizirala kneza Lazarja in njegovo dinastijo Lazarevićev.</s><s>V njenih očeh je bil edini pravi voditelj srbske države, njegova smrt na Kosovu pa ga je v očeh cerkve ovenčala z večno slavo.</s><s>Za kodeks, ki ga neguje kosovski cikel, v katerem je na piedestalu smrt za ideale oziroma krščansko vero, je Vuk Branković potemtakem kriv že samo zaradi dejstva, da je iz kosovske bitke izšel živ.</s><s>Za Lazarjeve potomce, ki so bili zaradi neugodne politične situacije po bitki prisiljeni sprejeti vazalni odnos do osmanskega imperija, je vzpon Vuka Brankovića, ki je sledil bitki, zagotovo nekakšna izdaja.</s><s>Krepitev vpliva Vuka Brankovića po bitki in slabljenje Lazarevićev je za nekatere sodobne historiografe tudi glavni vzrok za očrnitev Vuka Brankovića in posledično razvoj mita o izdaji.</s><s>Srbska pravoslavna cerkev, ki je v Lazarju videla naslednika Nemanjićev, tudi ni bila zadovoljna, da je Lazarjeve naslednike na vrhu najmočnejših izrinil Vuk Branković, ki ni sprejel vazalnega odnosa ter je še naprej izvajal odporniško politiko proti osmanski državi.</s><s>Viri izpričujejo, da je Vuk skozi svoje dokumente po bitki začel izražati težnjo, da nadomesti Lazarja kot vrhovnega oblastnika v srbskih deželah, kar je za Lazareviće lahko pomenilo tudi neke vrste izdajo.</s><s>Vsekakor je Vuk v dobršni meri razširil svoje ozemlje, najverjetneje tudi na račun Lazarevićev.</s><s>Tudi ljudske pesmi pričajo o tem, da se je Vuk po bitki pričel obnašati kot vrhovni vladar.</s><s>V pesmih se torej najde več kot le zrno resnice, seveda ob pozornem branju in uporabi historiografskih metod.</s><s>Ena od novejših razlag predvideva, da je resnično celo Vukovo umikanje lastne vojske v kritičnem trenutku bojevanja, le da za tem ne stoji izdaja, temveč le dogovorjena taktika s knezom Lazarjem.</s><s>Ta taktika razpolovitve vojske je tudi kasneje izpričana v srbski zgodovini in se je uporabljala z namenom, da se ohrani del vojske za bodoče bitke.</s><s>Tako je povsem možno, da je Vuk po dogovoru z Lazarjem umaknil svoje vojščake, ljudska pesem se po tej razlagi moti le o njegovi nameri, kar pa ne preseneča, saj je v njej že globoko zakoreninjena kosovska etika.</s>
<s>V ljudskih pesmih se tako čuti odmev marsičesa, tudi cerkvene propagande kot tudi vpliva Lazarevićev, kar pa ne zmanjšuje njihove uporabne vrednosti pri proučevanju.</s><s>Glede na naše proučevanje se je mit o izdajalcu oblikoval postopoma, na kar je vplivalo več dejavnikov.</s><s>Med drugim je po mnenju nekaterih koncept izdajalca lahko nastal zaradi potrebe po enotnosti v času vstaj proti osmanski oblasti.</s><s>To je sicer malo verjetno, saj se ta koncept pojavi veliko prej, kot pa so se pričele vstaje proti osmanskim oblastnikom.</s><s>Ljudske pesmi so sicer literarna besedila oziroma fikcija, ki se je skozi stoletja spreminjala in dograjevala, vendar je v njih kljub temu na takšen ali drugačen način skrito veliko dragocenih informacij, ki nam lahko približajo ljudsko dojemanje kosovske bitke.</s><s>Zaradi tega je raziskovanje Vuka Brankovića brez ljudskih pesmi po našem mnenju pomanjkljivo.</s><s>Ljudske pesmi so torej v nekaterih primerih ohranile dele resnice o Vuku Brankoviću, saj je iz njih moč razbrati, da je gospodaril na Kosovu, da je bil plemenitega rodu, v opoziciji do Obilićevega junaštva se v pesmih kot njegova glavna vrlina omenja prav njegovo poreklo.</s><s>Pesmi pričajo, da je sodeloval v kosovski bitki in da je iz nje izšel kot najvplivnejši srbski velikaš.</s><s>Problem pa je v moralni sodbi, saj glede na čas in prostor Vuk Branković ni deloval nič drugače kot vsi plemiči ali nasploh fevdalci, ki so stremeli k razširjanju lastnega ozemlja, a je bil vseeno označen kot izdajalec.</s>
<s>Barišić, Franjo, »Vladarski čin kneza Lazara«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975).</s><s>Blagojević, Miloš, »O izdaji ili neveri Vuka Brankovića« Zbornik matice srpske za istoriju vol.</s><s>Blagojević, Miloš, Medaković, Dejan, Istorija srpske državnosti vol.</s><s>1: Od nastanka prvih država do početka srpske nacionalne revolucije (Novi Sad, 2000).</s><s>Bogdanović, Dimitrije »Oživljanje nemanjičkih tradicija«, u Istorija srpskog naroda vol.</s><s>2 Božić, Ivan, »O ulozi Vuka Brankovića«, Bitka na Kosovu 1389. godine, Galerija Srpske akademije nauka i umetnosti 65. sveska (Beograd, 1989).</s><s>Božić, Ivan, »Neverstvo Vuka Brankovića«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975).</s><s>Ćirković, Sima, »Kosovska bitka u svetlosti novih istraživanja«, Srpski narod u drugoj polovini XIV i prvoj polovini XV veka (Beograd, 1989).</s><s>Čirković, Sima, »Kosovska bitka u međunarodnom kontekstu«, Glas CCCLXXVIII Srpske akademije nauka i umetnosti (Beograd, 1996).</s><s>Ćirković, Sima, »Godine kriza i previranja«, Istorija srpskog naroda vol.</s><s>2 (Beograd, 1982).</s><s>Ćirković, Sima, Istorija srednjevekovne bosanske države, (Beograd, 1964).</s><s>Ćirković, Sima, The Serbs (Wiley-Blackwell, 2004).</s><s>Ćirković, Sima, Stare i nove kontroverze o knezu Lazaru i Srbiji uoči Kosovske bitke.</s><s>Ćirković, Sima »Srbija uoči bitke na Kosovu«, Kosovsko metohijski zbornik vol.</s><s>1 (Beograd, Dinić Knežević, Dušanka, »Srpske zemlje od Maričke do Kosovske bitke«, Srpski narod u drugoj polovini XIV i prvoj polovini XV veka (Beograd, 1989).</s><s>Dinić, Mihailo, Srpske zemlje u srednjem veku (Beograd, 1978).</s><s>Đurić, Vojislav, Kosovski boj u srpskoj književnosti (Beograd, 1990).</s><s>Ferjančić, Božidar, »Vladarska ideologija u srpskoj diplomatici posle propasti Carstva (1371)«, O knezu Lazaru (Beograd, 1975).</s>
<s>Izjavljam, da je diplomsko delo Vuk Branković između istorije i narodne poezije (Vuk Branković med zgodovino in ljudsko poezijo) v celoti moje avtorsko delo ter da so uporabljeni viri in literatura navedeni v skladu s strokovnimi standardi in veljavno zakonodajo.</s>