arheologija;rimsko obdobje;antični viri;Panonija;Sirmij,
gospodarstvo;archaeology;Roman period;ancient sources;Pannonia;Sirmium;economy

<s>U ovome delu, želeo bih se pre svega zahvaliti roditeljima.</s><s>Potom, saradnicima sa GLAC Projekta na čiji je predlog i nastala ova tema (dr Gordana Jeremić i dr Milijan Dimitrijević), ali i drugim kolegama sa istog projekta, koji su na razne načine potpomogli nastanak ovoga dela (Ivana Protić, John Whitehouse, Stefan Novaković i Bojan Tajhmajster).</s><s>Zahvalio bih se i mentoru, dr Andreju Gaspariju, koji mi je dao svu slobodu da se bavim ovom temom.</s>
<s>Napomenuo bih ovde i društvo iz biblioteke Odeljenja za arheologiju na Filozofskome fakultetu u Ljubljani (Jure Korenjak, Timotej Pavlin, Izidor Ramšak, Simeun Srdanović i Žan Špendal).</s><s>Za pomoć oko ispravki gramatičkih grešaka u slovenačkome jeziku bih se zahvalio drugarici Špeli Klun i kolegi Žanu Špendalu.</s>
<s>Ne bi trebalo zaboraviti mnogobrojno društvo iz Gradske biblioteke Pančevo, niti kolektiv SINHRO Hub-a, takođe iz Pančeva, ali ni kolegu Damira Prašnikara iz biblioteke Narodnog muzeja u Pančevu, zato što mi je svaki put izašao u susret, kada bih mu putem SMS-a tražio neki zbornik (zahvalio sam mu se u vidu čokolade, ali red je zahvaliti se i ovde, gde je to malo zvaničnije).</s><s>Za istu stvar, za koju se zahvaljujem gospodinu Prašnikaru, zahvaljujem se i svome drugaru Iliji Krnjajiću, koji radi praksu u Zavodu za zaštitu spomenika kulture u Pančevu.</s><s>Njemu sam platio pivo.</s>
<s>Prijatno sam bio iznenađen gestom Narodnog muzeja u Beogradu, čiji mi je kolektiv sa recepcije obezbedio dobavku važnih knjiga za ovaj rad (4 knjige za čokoladu, a ovde zvaničnu izjavu zahvalnosti.</s><s>Dragi čitaoče, ako se i ti osećaš kao da si na neki način doprineo pisanju ovoga rada, a nekakvom nepravdom i mojom nepažnjom i brzopletošću si izopšten sa ovoga spiska (Notitia Dignitatum), skreni mi pažnju uživo, pa ćeš i ti dobiti pivo ili čokoladu, u zavisnosti od ličnih preferencija.</s>
<s>Cilj master rada je da se prvi put na osnovu raspoloživih arheoloških i pisanih izvora rekonstruišu ekonomski život Sirmijuma i njegove gradske teritorije, kao i promene u dinamikama tog ekonomskog života u periodu od uspostavljanja rimske vlasti na prelazu iz stare u novu eru do pete decenije V veka, kada grad pada pod hunsku vlast.</s><s>Grane ekonomskog života koje su analizirane jesu poljoprivreda (zemljoradnja i stočarstvo), koštana industrija, obrada kože, dobavljanje i obrada drvne građe, ciglarstvo, grnčarstvo, obrada metala, staklarstvo, dobavljanje i obrada kamena, umetnost (mozaici i zidnoslikarstvo) i robovlasništvo.</s>
<s>njemu pripadajočega mestnega ozemlja, ter spremembe v ekonomskih dinamikah obdobja od vzpostavitve rimske oblasti na prehodu stare v novo ero do petega desetletja V. stoletja, ko mesto pade pod hunsko oblast.</s><s>Obravnavane veje gospodarskega življenja so kmetijstvo (poljedelstvo in živinoreja), kostna industrija, obdelava kože, dobava in obdelava lesa, opekarstvo, lončarstvo, obdelava kovin, steklarstvo, dobava in obdelava kamna, umetnost (mozaiki in stenske poslikave) in sužnjelastništvo.</s>
<s>1.1 Istorijat istraživanja ekonomije Sirmijuma i njegove okoline 2 Geografski, istorijski i administrativni okvir 2.1 Geografski kontekst</s>
<s>8.1 Peći i radionice za proizvodnju staklenih proizvoda u Sirmijumu i okolini93 8.2 Distribucija staklenih nalaza i import 9 Obrada i upotreba kamena</s>
<s>12.2 Period nakon sticanja statusa kolonije (kraj I veka n. e. – kraj III veka)127 12.4 Period do pada pod Hune (kraj IV veka – prva polovina V veka) Primarni istorijski izvori</s>
<s>Sirmijum (antički Sirmium – Sremska Mitrovica u Srbiji) (Slika 1a; Slika 1b) i njegova okolina su prostor sa dinamičnom i burnom istorijom.</s><s>Kako će biti prikazano u segmentu u kojem se opisuju istorijski događaji Sirmijuma i njegove okoline, primetiće se brojni događaji koji su oblikovali sam grad i uvećavali ili smanjivali njegovu važnost.</s><s>Kada se čitaju pregledi istorije Sirmijuma, ali i Panonije uopšteno, nemoguće je ne zapitati se o ekonomskom životu tog prostora, koji su Rimljani na prelasku iz stare u novu eru zatekli kao siromašan i prepun močvara, dok je tokom IV veka jedna od najvažnijih provincija carstva, oko koje će se carevi među sobom ili protiv spoljnih neprijatelja nemali broj puta boriti.</s><s>Proučavanje sveobuhvatne ekonomije Sirmijuma i njegove okoline, sa svim teorijskim okvirima je uistinu titanski zadatak, koji zahteva višegodišnji rad i prevazilazi okvire jedne magistarske teze.</s><s>Prema tome, cilj teze jeste da se napravi jedan od prvih koraka prema sintezi sveobuhvatne ekonomske proizvodnje Sirmijuma i njegove okoline, tako što će se u ovome radu istražiti razvoj i transformacija ekonomskih aktivnosti i njihovih dinamika u Sirmijumu i njegovoj administrativnoj teritoriji od momenta kada su Rimljani uspostavili svoju vlast na prelazu iz stare u novu eru do njegovog pada pod Hune sredinom V veka.</s><s>Privredne aktivnosti koje će biti obuhvaćene u ovome radu jesu poljoprivreda (zemljoradnja i stočarstvo), koštana industrija, proizvodnja vune i kože, ciglarstvo, eksploatacija i upotreba drveta, grnčarstvo, obrada kamena, obrada metala, staklarstvo, umetnička proizvodnja (mozaici i freske) i robovlasništvo.</s><s>Numizmatika će biti isključena iz ovog pregleda, jer je ona problematika za sebe, a vremenska i tematska ograničenost ne dopuštaju upuštanje u istu.</s><s>Istorijat istraživanja pojedinačnih aktivnosti će biti opisan u njihovim poglavljima, dok će u uvodnome poglavlju biti opisan opšti istorijat istraživanja teme ekonomije na području samoga Sirmijuma i njegove okoline.</s><s>1.1 Istorijat istraživanja ekonomije Sirmijuma i njegove okoline Sveobuhvatna studija antičke ekonomije Sirmijuma i njegove okoline, po uzoru na knjigu Ante Škegra za ekonomiju provincije Dalmacije ne postoji (Škegro 1999).</s><s>Celokupnom ekonomijom Sirmijuma, autori su se bavili samo posredno i bez posebnog udubljivanja, parcijalno, najčešće u kontekstima opisivanja promena ekonomskog sistema, krajem IV/početkom V veka ili pri popisivanju zanatskih proizvoda.</s>
<s>Jedan od najvažnijih članaka za proučavanje poznoantičkoga perioda na prostoru Ilirika, jeste potekao iz pera Vladislava Popovića, koji se bavio socioekonomskim transformacijama gradova u istočnom Iliriku od V do VII veka.</s><s>On smatra da su uzroci toga pritisak od spoljnih neprijatelja, kao i osiromašenje municipalne aristokratije, što je uzrokovano zabranom gradskih poseda (zabrana, kojom gradska aristokratija ne sme više da poseduje ruralna imanja van gradova) i visokim porezima (Поповић 2003 Š1982Ć, 239-258).</s><s>Još jedan od velikih istraživača Sirmijuma je arheolog iz Muzeja Srema, Petar Milošević.</s><s>On se u svome delu o istoriji i arheologiji Sirmijuma na ekonomiju osvrće, tako što daje kratak izveštaj o ekonomiji Sirmijuma i pregledni opis svih ekonomskih aktivnosti u Sirmijumu (Милошевић 2001, 8398).</s><s>Naime, on navodi da su Rimljani zatekli populacije, čija se ekonomija zasnivala na zemljoradnji i stočarstvu i da su na početku rimske vlasti, te dve aktivnosti ostale dominantne, uz napomenu da je došlo do drugih oblika privređivanja, te da vojska, koja je svu vlast držala u šakama, dovela do ubrzanja prodora novca i racionalizacije ekonomije.</s><s>Navodi da je rimska administracija u Sirmijumu ubrzavala transformaciju ekonomije u onu gradskog tipa, dok okolne populacije snabdevaju grad poljoprivrednim proizvodima.</s><s>Smatra da je ekonomska snaga grada ležala u njegovom položaju na plodnom tlu i blizu kamenoloma i vodenih izvora Fruške gore.</s><s>Takođe smatra da je novi faktor razvoja ekonomije Sirmijuma robovska radna snaga (Милошевић 2001, 83).</s><s>Važne autorke za područje koje se istražuje u ovome radu jesu Olga Brukner i Velika Dautova-Ruševljan.</s><s>One su u svojoj knjizi o rimskim poljoprivrednim imanjima u jugoistočnome delu Donje Panonije dale pregled privrednih aktivnosti na tim imanjima.</s><s>O. Brukner se u delu knjige o društvenoekonomskim aspektima istraživanoga prostora uglavnom poziva na zaključke Geze Alfeldija i Andraša Močija i smatra da je ekonomski napredak uticao na promene društvenih struktura i kulturnim razvoijima.</s><s>Smatra da uspostavljanje rimske vlasti na ovim prostorima označava početak novog društvenoekonomskog života.</s><s>Takođe je stanovišta da je privreda prilagođena prirodnim uslovima za delatnost i da to dovodi do socijalnog raslojavanja, koje postaje evidentnije krajem II veka, ali da do poboljšanja dolazi za vreme vladavine cara Septimija Severa, jer se pojačava prisustvo vojske, a vlast se centralizuje.</s><s>Kriza III veka, koja dovodi do smanjenja u proizvodnji, se rešava dolaskom cara Dioklecijana (284-305) na vlast i njegovim reformama i dolazi do razvoja velikih imanja, koji utiču na slabljenje građanstva i manjih imanja, a od sredine IV veka dolazi do opadanja u ekonomskim aktivnostima (Брукнер 2015а, 69-78; Брукнер 2015b, 135-136; Брукнер, Даутова Рушевљан 2015, 79-98; Даутова Рушевљан Adam Crnobrnja se u svome doktoratu o naseljima i fortifikacijama srpskoga dela Donje Panonije (kasnije publikovan kao knjiga), u jednome malome segmentu posvetio i privredi ovoga prostora.</s><s>On smatra da je glavna ekonomska aktivnost na ovim prostorima bila poljoprivreda, usled dostupnosti plodnoga terena, dok se obrada metala (srebra i olova) i proizvodnja opeke vezivala za Sirmijum i ruralna naselja, a prerada gvožđa, kovanje i proizvodnja poljoprivrednih proizvoda za ruralna naselja.</s><s>Takođe pominje fabrike vune u Sirmijumu i Basijanama u poznoj antici.</s><s>Jednako važan momenat u ovome radu od A. Crnobrnje je taj, u kojem kao gornju hronološku granicu uzima osmu i devetu deceniju IV veka, smatrajući da se od tog momenta dotadašnji ekonomski život urušava usled invazija i pustošenja, koja dovode do depopulacije i do drugačijih uslova života (Црнобрња 2015, 31-32, 128-130; Црнобрња 2020).</s><s>Miroslava Mirković u svojoj knjizi o istoriji Sirmijuma, jedno kratko poglavlje posvećuje ekonomskome razvoju Sirmijuma.</s><s>Pozivajući se na izvor Expositio totius mundi et gentium i da se Sirmijum od ranog perioda svog postojanja počeo isticati kao progresivni urbani centar, ona navodi da je Panonija bila bogata i plodna.</s><s>Smatra da je razlog brzog razvoja Siramijum njegova rana integracija u trgovinsku mrežu.</s><s>Takođe je stanovišta da su na razvoj grada uticali carevi, koji su u njemu boravili tokom IV veka.</s><s>Konačno, tvrdi da je do kraja prosperiteta Sirmijuma došlo dolaskom varvara i prestankom bavljenja poljoprivredom od strane tih novih populacija (Mirković 2017, 97-98).</s><s>Hrvoje Gračanin i Nebojša Kartalija su u svome članku prikazali opšte ekonomske tokove na tlu Zapadnoga Ilirika, tj. Panonske dijaceze (doduše, samo za provincije Dalmatia, Pannonia Savia i Pannonia Secunda) u vremenskome razdoblju od IV do VI veka.</s><s>Oni smatraju da je poljoprivreda glavna grana na ovim prostorima i da krajem IV v. dolazi do demografskog pada usled varvarskih invazija i upada.</s><s>Takođe su stava da je od IV do VI veka glavni proizvođač, potrošač i regulator – država, te da se poljoprivreda uglavnom obavlja na carskim veleposedima i da pored gradova, glavni potrošač poljoprivrednih proizvoda bila vojska.</s><s>Napominje se i to da Panonija nije bila poznata po eksportu gotovih proizvoda, tj. da su gotovi proizvodi bili pravljeni zbog potreba lokalnih populacija, a da zanati opstaju do sredine V veka, ali da se premeštaju u ruralne sredine.</s><s>Zaključuju da je Panonija bila provincija bogata poljoprivrednim i zanatskim proizvodima, ali da su se koristili lokalno usled brojne populacije, ali i vojske (Gračanin, Kartalija 2018, 335-367).</s><s>Perica Špehar u svome preglednome radu o arheološkim svedočanstvima krize u poznoj antici, u kontekstu Sirmijuma i oblasti koja se istražuje, pominje vile rustike na tlu Mačve koje su bile brojne i koje su bile pravljene zarad produkcije hrane za lokalne populacije i vojsku.</s><s>Takođe se poziva na zaključke V. Popovića o dezintegraciji i ruralizaciji grada usled frekventnih upada neprijatelja i pljačkanja (Špehar 2021, 203-204).</s><s>Autori Ivana Popović i Miloje Vasić u knjizi više autora o crkvi Svetoga Irineja u Sirmijumu donose jedan prilično smeo zaključak (o kome će biti reči u zaključnim razmatranjima celoga rada), a to je da u Sirmijumu, krajem IV i početkom V veka nije došlo do propadanja urbane celine.</s><s>Kao argument za takav stav, navode da su Hrišćani imali sredstava da u tom periodu podižu brojne kultne objekte, bogate grobnice i mermerne spomenike (Popović, Vasić 2022, Slika 1a: Položaj Sremske Mitrovice na modernoj fizičko - geografskoj karti Republike Srbije (https://i.redd.it/s205fj5648x41.png).</s>
<s>Slika 1b: Položaj Sirmijuma u okviru rimskih provincija ranocarskoga perioda (Schmitt et 2 Geografski, istorijski i administrativni okvir 2.1 Geografski kontekst</s>
<s>Oblast koja se istražuje u ovome radu, geografski leži mahom u Panonskoj niziji, koja po grupi autora nije isključivo severno od reka Save i Dunava, već je jedinstvena morfostrukturna jedinica koja je delom i južno od ovih dvaju reka (Ћалић et al 2012, 50, 58) (Slika 2).</s><s>Južna granica Panonske nizije ide kroz Semberiju od Save, obodom niskog pobrđa sa kotama do 120 m nadmorske visine, preko reke Drine do Loznice, kroz Mačvu zapadnim i južnim obodima Pocerine, a kod sela Prov se povezuje sa linijom reke Save.</s><s>Takođe, obuhvata i donji tok reke Kolubare do njenog ušća u Savu (Црнобрња 2015, 32).</s><s>Srem je regija čiji reljef čine Fruška gora, Fruškogorska lesna zaravan, lesna terasa i aluvijalna ravan sa inundacionom ravni.</s><s>Severna i istočna granica regije jeste Dunav.</s><s>Sremski les je eolska zaravan, koja ide oko fruškogorskog grebena do 400 m nadmorske visine.</s><s>Ona prati celu desnu obalu Dunava i uglavnom je deo Fruškogorske lesne zaravni, a nastavlja se na Zemunski les i na jugoistočnoj tački se prati do Bežanijske lesne kose.</s><s>Sva rimska pogranična utvrđenja na Dunavu su upravo na obodu ovih terasa (Цвијић 1922, 180; Црнобрња 2015, 33).</s><s>Fruška gora (najviši vrh Crveni Čot – 539 m) se prostire 80 km u liniji zapad – istok, a 15 km u liniji sever – jug.</s><s>Ona je jedino ležište kamena za masovniju upotrebu u Sremu (krečnjak, konglomerati, graniti, bazalt, škriljci, serpentini, andezit).</s><s>Sa Fruške Gore prema jugu i severu protiču potoci.</s><s>Na zapadnoj granici Fruške gore i ravnog Srema je Šid.</s><s>Ravni Srem je do reke Bosut pokriven lesom.</s><s>Od Bosuta, kod sela Adaševaca, kreće Podlužje Donjeg Srema.</s><s>Ono se prostire u pojasu širine 10-15 km do Zemuna.</s><s>Upravo je to prostor, gde se pomeralo savsko korito, te je deo ravnice izbrazdan starim koritima reke i zbog toga tu postoji mnoštvo bara i močvara.</s><s>Između Podlužja i južnih padina Fruške Gore je rečna terasa Save i to je uska traka suvog zemljišta (2-6 km) i koja se nalazi na nadmorskoj visini uglavnom između 90 i 100 m. Kroz tu suvu traku je proticao glavni rimski put, koji je od Italije vodio prema Balkanu.</s><s>Viši delovi ovog prostora su bili suvi i nije bilo navodnjavanja, te je ovaj prostor bio loš za zemljoradnju (Долинај et al. Mačva je nizija, čiji je istočni deo makroplavina Drine, a zapadni i manji deo je Semberija.</s><s>Severna granica prostora je Sava, zapadna Drina, južna mačvanski odsek i istočna posavski odsek.</s><s>Geološki pripada južnom delu Panonske nizije.</s><s>Meandriranje Drine je ovde formiralo grede, koje su nešto više u odnosu na okolno tlo.</s><s>Stoga, Mačva i Semberija su pune starih meandara, starih rečišta, ada, mrtvaja, starača, drinjača i starih Drina.</s><s>Prema rekama Savi i Drini se nalazi inundaciona zona u širini od 200 do 2000 m i u njoj se nalaze niske grede, između kojih su bare i jezera.</s><s>Generalno, Mačva je puno plavljena, ali tamo gde je suva je vrlo pogodna za zemljoradnju (Цвијић 1926, 92;</s>
<s>Šabačka Posavina i Pocerina je oblast, čiji je reljef zatalasano zemljište nadmorske visine između 100 i 300 m i koje se uzdiže prema Ceru (687 m).</s><s>Severni deo je akumulativna terasa Save.</s><s>Zapadne padine Cera idu skroz do Drine, a ispod severozapadnog podnožja Cera je mačvanska ravnica.</s><s>Severistočni obronci Cera idu do Save.</s><s>Istočno od od Cera je odsek, koji ide prema reci Tamnavi.</s><s>U ovoj oblasti se nalaze dve veće površi: južna (Posavsko-pocerska), u kojoj se nalaze paralelne grede razdvojene potokama i rečicama, i severna (Dobravsko-dumačka), koju karakterišu šire zaravni.</s><s>Odvaja ih Posavskopocerski pregib.</s><s>Zemljište je ovde manje obradivo no u Mačvi (Црнобрња 2015, 2.2 Pregled istorijskih događaja na istraživanome prostoru Nemali deo podataka o prošlosti ovoga područja potiče iz istorijskih izvora, koji se odnose na šire teritorije Ilirika i Panonije.</s><s>Prostor današnjega Srema je često pominjan, jer je tranzitna oblast, ali i zbog naraštajućeg značaja Sirmijuma, u kome su carevi boravili više puta.</s><s>Narativni i epigrafski izvori su za prostor južno od Save malobrojni (Црнобрња 2015, 27).</s><s>Prostor međurečja Dunava, Drave i Save - Pannonia proprie dicta, je pod rimsku vlast dospela tokom Tiberijevih ratova 12-11 godine p. n. e. Okolinu Sirmijuma su nastanili Italici u velikom broju vrlo brzo po osvajanju.</s><s>To se pretpostavlja, jer je upravo na Sirmijum bio usmeren glavni napad Breuka tokom bellum Batonianum-a (Mócsy 1974, 38).</s><s>Po tom ustanku, Ilirik je reorganizovan, a deo kojim se bavim je potpao pod Illyricum Inferius (Šašel Kos 2010, 126).</s><s>Sirmijum je postao kolonija tokom cara Domicijana (najverovatnije između 86. i 92. godine) i ovaj prostor je bio važan tokom ratova, koje je vodio protiv Dačana (86-89), Sveva i Sarmata (89-92).</s><s>Bio je važan i tokom Trajanovih ratova sa Dačanima i on je 107. godine Panoniju reorganizovao na superior i inferior (Mirković 2004, 147).</s>
<s>Tokom ratova sa Sarmatima, Markomanima i Jazigima, u Sirmijumu je boravio car Marko Aurelije, dok se vojska sabirala u okolini grada.</s><s>Kako je jedan novi članak pokazao, Marko Aurelije je i umro u Sirmijumu (Mirković 2006, 61;</s>
<s>U Sirmijumu je funkcionisala beneficijarna stanica od 157. do 235. godine Panonska vojska je bila važna za dolazak na vlast cara Septimija Severa koji je u Panoniji u velikoj meri davao rimska građanska prava peregrinoj populaciji.</s><s>Upravo je u to vreme najveće prisustvo veterana i najbrojnija panonska i mezijska epigrafika, dok je car Karakala (211-217) 212. godine doneo edikt (Constitutio Antoniniana), kojim svim slobodnim stanovnicima carstva daje status rimskih građana (Mócsy 1974, 230; Mirković 2006, 62; Ферјанчић 2006, Car Maksimin Tračanin boravi u Sirmijumu tokom svojih ratova sa Sarmatima, koji mu je bio baza.</s><s>Vlast 249. godine preuzima car Decije Trajan koji je porekom iz okoline Sirmijuma, iz vicus-a Budalia (Budalia – Martinci u Srbiji).</s><s>Panonske i mezijske vojske su u Sirmijumu proglasile za careve uzurpatore Ingenuusa (258) i Regalijana (263) godine (Mócsy 1974, 202, 206).</s><s>Vojska je znatno prisutna u Sirmijumu tokom rata cara Galijena protiv Gota 267.</s><s>Godine (Милошевић 1969, 23).</s><s>Prvi pomen velike epidemije na ovom prostoru je u opisu smrti cara Klaudija II Gotskog (268-270) koji je umro u Sirmijumu od kuge, a nakon njegove smrti, za cara je u Sirmijumu proglašen Car Prob (276-282) je na ovim prostorima prvi naredio sađenje vinove loze, isušivanja močvara i kopanja kanala za navodnjavanje.</s><s>Zbog preteranog upošljavanja vojnika je ubijen od strane istih (Mirković 2006, 64).</s><s>Car Kar (282283) je takođe u Sirmijumu preuzeo vlast (Bratož 2014, 29).</s><s>Značaj Sirmijuma raste krajem III veka., dolaskom cara Dioklecijana (284305) na vlast i sprovođenjem njegovih administrativnih i ekonomskih reformi.</s><s>Sam Dioklecijan je prezimio u Sirmijumu 293. godine.</s><s>Naredne godine, Sirmijum postaje jedno od komandnih štabova Dioklecijanovoga mlađeg kolege, Gaja Galerija (293-305), koji je za zaduženje dobio odbranu Ilirika 294. godine, a nakon konferencije u Karnuntumu (antički Carnuntum – Petronell-Carnuntum u Austriji), 308. godine, car Licinije (308-324) će boraviti u Sirmijumu, dok ne bude predao ove prostore caru Konstantinu (306-337), 316. godine (Gračanin Car Konstantin je usled vojnih aktivnosti proveo period između 316. i 321. godine u Sirmijumu i Serdiki (antička Serdica – Sofija u Bugarskoj) i on je u Sirmijumu otvorio carsku kovnicu novca (Mirković 2017, 87-88).</s><s>Tokom građanskog rata između Konstantinovih sinova protiv uzurpatora Magna Magnencija (350-353), garnizon iz Sirmijuma je odigrao značajnu ulogu i trupe su proglasile Vetraniona za cara, kojeg je Konstancije II (337-361) prihvatio za savladara.</s><s>Njih dvojica su se našli u Naisu (antički Naissus – Niš u Srbiji), gde je Vetranion abdicirao i predao ilirsku vojsku Konstanciju II.</s><s>Magno Magnencije je potom pokušao da izvrši opsadu Sirmijuma, 351. godine, ali je u tome bio neuspešan, jer je naišao na žestok otpor.</s><s>Potom, Magno Magnencije se okreće prema Mursi (antička Mursa – Osijek u Hrvatskoj), gde će izgubiti bitku od Konstancija II.</s><s>Izvori iz toga doba govore da je Panonija nakon tog sukoba ostala devastirana (Mirković 2017, 88).</s>
<s>Usled velike pogibije rimskih vojnika u bici pri Mursi, neprijateljski nastrojena plemena izvan granica carstva su počele upadati u Panoniju.</s><s>Zbog toga, car Konstancije II će ponovo boraviti u Sirmijmu 357. godine, u kojem će mu biti štab u borbi sa ovim populacijama do 358/359. godine (Mirković 2017, 88Sirmijum se i pominje u građanskom ratu između Konstancija II i Julijana (355-363).</s><s>Naime, car Julijan je krenuo 361. godine sa zapada prema Iliriku i jedan deo njegove vojske se iskrcao u Bononiji (antička Bononia/Malata Banoštor u Srbiji), koji je č28 km severno od Sirmijuma.</s><s>Sirmijum se ubrzo predaje Julijanu i on u njemu ostavlja dve legije (Mirković 2017, 89-90).</s><s>Julijan je umro 363. godine i nasledio ga je car Jovijan, koji je vladao samo godinu dana (363-364).</s><s>Njega su nasledili braća rođena u Panoniji, Valentinijan I (364-375) i Valens (364-378).</s><s>Njih dvojica su se dogovorila o podeli zaduženja u carstvu.</s><s>Valentinijan I je dobio zapadni deo carstva, uključujući i Panoniju.</s><s>Tada su počele i obnove zidina samoga grada, koje su prema izvorima, postale zapuštene.</s><s>Tokom njegove vladavine, pominje se požar, koji je spalio deo palate Sirmijum je ponovo u žiži dešavanja po smrti cara Valensa u bici pri Hadrijanopolju.</s><s>Usled ponovnog rasta spoljne opasnosti od strane Sarmata, car Gracijan (367-383) će u Sirmijumu za svojega savladara krunisati Teodosija I (379-395).</s><s>Tada je, 380. godine južna Panonija poprilično stradala od pljački, počinjenih od strane varvarskih plemena (Gračanin 2011, 55-56).</s><s>Te pljačke su takođe i posvedočene arheološki.</s><s>Naime, arheološka istraživanja na lokalitetima javne i privatne građevine, podignute početkom IV veka., nalaze ispod debelog sloja pepela i šuta.</s><s>Na podovima tih objekata je pronađen novac iskovan u periodu između 383. i 392. godine (Поповић 2003 Š1982Ć, 243).</s><s>Car Gracijan je sa ovim plemenima sklopio foedus i pretpostavlja se da su dobili prostor u severnoj Panoniji, u provincijama Pannonia Valeria i Pannonia Prima (Gračanin 2011, Vojskovođa Aecije će sa Hunima sklopiti foedus oko 430. godine i time Huni dobijaju velik deo cele Panonije, izuzev velikih gradova i strateških rečnih prelaza.</s><s>Zapadno carstvo će istočnome dati na upravu Panoniju i Huni, smatrajući da je sporazum iz Marguma (antički Margum – Orašje u Srbiji) prekršen, će upasti na teritoriju carstva.</s><s>Tada će pasti i Sirmijum, najverovatnije 2.3 Administrativna istorija prostora i definisanje prostora obrađivanog u ovome radu</s>
<s>Administrativno gledano, ovaj prostor je po rimskome osvajanju prvo pripadao provinciji Ilirik da bi po slomu panonskog ustanka bio podeljen na Illyricum Inferius i Illyricum Superius.</s><s>Prostor koji se istražuje u ovom radu je pripao Illyricum Inferius-u (Šašel Kos 2010, 126).</s><s>Zarad lakših odbrana granica, car Trajan je takođe sproveo reformu u organizaciji provincija, te je ovaj prostor postao deo provincije Pannonia Inferior (Dušanić 1967, 124).</s><s>Sledeća administrativna reforma ovog prostora će biti sprovedena za vreme vladavine cara Dioklecijana.</s><s>Ispitivan prostor će postati deo provincije Pannonia Secunda, čije je sedište bio Sirmijum.</s><s>Na širem nivou, ova oblast je pripadala Panonskoj dijacezi i Prefekturi Ilirika, Italije i Afrike.</s><s>Sistem prefektura je uveden najverovatnije 324. godine, ali bi trebalo napomenuti da je Ilirik tokom IV veka dva puta bio zasebna prefektura, na čijem je čelu bio pretorijanski prefekt.</s><s>Prvi put u periodu od 357. do 361., kada ju je car Julijan priključio ponovo prefekturi Italije.</s><s>Drugi put, kada je umro Valentinijan I, 376. godine, ali ta separacija je trajala do dve godine (Mócsy 1974, 261; Gračanin Dolaskom na vlast Teodosija I., 379. godine, i tokom njegove vladavine Ilirik će nekoliko puta biti podeljen na istočni i na zapadni.</s><s>Istočnome su pripadale makedonska i trakijska dijaceza, a zapadnome panonska.</s><s>Panonska će time postati odvojena od istočne polovine carstva do 426. ili 437. godine, kada će se zapadna polovina carstva odreći Panonije u korist istočne (Mirković 2017, 93).</s><s>Što se same gradske teritorije Sirmijuma tiče, tj. njegovoga ager-a, granice je za sada najbliže uspeo definisati A. Crnobrnja, koji je i sam napomenuo da ta podela nije apsolutna.</s><s>Ipak, sa obzirom na stanje istraženosti, tako definisan prostor (sa još nekim važnijim lokalitetima u neposrednoj blizini) će biti prostor koji se ispituje u ovome radu.</s><s>Crnobrnja je svoju podelu načinio u kombinaciji epigrafskih izvora i rasporeda naseljenosti predrimskih populacija.</s><s>Naime, severnu granicu Crnobrnja smešta na Dunav, zapadnu granicu vidi kao liniju od Mohova na Dunavu, preko Tovarnika kod Šida, do ušća Lukavca u Savu na jugu.</s><s>Južna granica je išla od ušća Lukavca u Savu na zapadu do Posavskog Odseka na istoku, dok je granica na istoku linija koja je išla od neke tačke između Hopova i Krušedola na severu do neke tačke između sela Jarak i Donjih Petrovaca na jugu (Црнобрња 2015, 12-26) (Slika 3).</s><s>2.4 Osvrt na brojnost i položaj lokaliteta od I veka n. e. do prve polovine V veka</s>
<s>Sa obzirom na to da će broj naselja biti relevantan za više poglavlja ovoga rada, na ovome mestu će se dati kratak pregled promena u modelu naseljavanja i u broju lokaliteta tokom perioda koji se istražuje, na teritoriji obuhvaćenoj ovom temom rada.</s><s>Koristiće se zaključci iz doktorata A. Crnobrnje (Црнобрња 2015) Prema rečima Apijana iz Aleksandrije, stanovnici Panonije u predrimsko doba nisu živeli u gradovima, već su živeli u raštrkanim naseljima ili selima Naselja I veka n. e. se na prostoru Donje Panonije grupišu uz vodotokove i barovita područja.</s><s>U doktorskoj disertaciji A. Crnobrnje, u ovaj period je na prostoru Donje Panonije pobrojano 60 naselja iz perioda I veka n. e. Trenutno stanje (ne)istraženosti je dovelo do toga da se apsolutno ništa ne može reći o njihovim veličinama.</s><s>Za gradnju objekata su se koristili organski materijali (drvo Za period II veka, na prostoru jugoistočnje Donje Panonije je pobrojano 57 naselja, uz napomenu da je broj lokaliteta opao na prostoru Srema, a da se na prostoru južno od reke Save, njihov broj povećao.</s><s>Naselja se najviše grupišu na pozicijama ne višim od 90 m i uz put Sirmium – Taurunum – Singidunum i oko Gomolave (uz reku Savu i njeno neposredno zaleđe), dok ih je manje u močvarnim delovima.</s><s>Veličine naselja se kreću od 0,5 ha, do preko 100 ha (ekstremni slučajevi, nije prosek, ali najviše ih je u rasponu od 2 do 4 ha).</s><s>Ipak, njihove veličine bi trebalo uzeti sa rezervom, jer ih većina nije istraživana, a rekognosciranja su pokazala da je na tim lokalitetima često bilo kontinuiteta tokom III i IV veka.</s><s>Počinje upotreba kamena i opeke za gradnju objekata, ali i dalje ima lokaliteta na kojima se koristi organski materijal za gradnju.</s><s>U periodu od III veka dolazi do ekstremnog porasta u broju naselja – na prostoru jugoistočne Donje Panonije ih je čak 144.</s><s>U Sremu, lokaliteti se i dalje uglavnom grupišu na istim lokacijama, ali raste njihov broj uz obalu Dunava, na Fruškoj Gori i u močvarnom Podlužju.</s><s>Južno od Save, lokaliteti se grupišu uz reke, potoke i na fluvijalnim proširenjima.</s><s>Kao objašnjenje za ovakav porast naselja, navode se posledice povećanog davanja rimskih građanskim prava peregrinim populacijama tokom vladavine Septimija Severa (193-211) i Karakalinog edikta iz 212. godine Constitutio Antoniniana-e.</s><s>Usled tih zakonskih regulativa, lakše je bilo da se zemlja kupi ili uzme u zakup.</s><s>Veličine lokaliteta se u ekstremnim slučajevima kreću od 0,5 do 100 ha, ali je prosek od 1 do 8 ha.</s><s>Opeka i kamen su dominatni materijal za gradnju (Црнобрња 2015, 89Period IV veka (do početka njegove devete decenije) je period najvećeg ekonomskog i populacionog procvata ovoga prostora.</s><s>Za ovaj period se u jugoistočnoj Donjoj Panoniji vezuje 183 naselja i veličine i način gradnje su srodni kao u III veku.</s><s>Položaji su slični kao u prethodnom periodu, ali se javljaju naselja i u manje plodnim oblastima (padine Fruške Gore i padine oko reke Tamnave) (Црнобрња 2015, 98-107).</s>
<s>Za potrebe ovoga rada, poljoprivreda će biti sagledana iz više aspekata, ali će poglavlje biti sačinjeno iz dva glavna.</s><s>To su: nalazi alata, pitanje uzgoja ratarskih kultura (arheobotanički nalazi i izvori koji bi potencijalno nešto rekli o uzgoju</s>
<s>organizacija poljoprivredne proizvodnje (fabrike, carska imanja, vile rustike), nalazi čuvanja (horeumi i pitosi i granariji), amfore kao dokaz trgovine pre svega vinom i maslinovim uljem, peći za hleb, žrvnjevi i agrarni kultovi, navodnjavanje i isušivanje močvare, eksploatisane životinje, proizvodnja vune, proizvodnja kože i mlečni proizvodi.</s>
<s>Panonija je regija, čija je glavna ekonomska grana bila poljoprivreda, tj. zemljoradnja i stočarstvo.</s><s>Ipak, sintetisana građa o ovom važnom segmentu rimskodobne privrede nije brojna.</s><s>U tom aspektu, važne su tri doktorske disertacije, odbranjene na Univerzitetu u Beogradu.</s><s>Dve disertacije su kasnije publikovane kao monografije.</s><s>Antičkom poljoprivredom na tlu Srbije se bavila Olivera Ilić (Ilić 2012; Ilić 2017).</s><s>Obrascima naseljavanja i naseljima u antici se bavio A. Crnobrnja (Црнобрња 2015; Црнобрња 2020).</s><s>Rimskim vilama rustikama na tlu Srbije se bavila Antonija Ropkić Đorđević (Ропкић Ђорђевић Rimskodobnim alatom na ovim prostorima se bavila I. Popović (Поповић 1988).</s><s>Deo alata iz te monografije se u kontekstu teritorije Mačve, uz nove nalaze, pominje u katalogu Gordane Ković (Ковић 2020).</s><s>Cilj poglavlja jeste da prikaže razvoj i promene u organizaciji poljoprivrede, kao i proizvodnje, tokom rimskoga perioda.</s><s>Poglavlje će biti koncipirano, tako što će prvo biti pobrojani istorijski izvori, u kojima ima posrednih i neposrednih informacija o poljoprivredi ovog prostora.</s><s>Sledeće će biti predstavljene osnovne informacije o krajoliku i njegovim promenama tokom rimskog perioda, o organizaciji poljoprivredne proizvodnje, o klasifikaciji naselja, kao i o pitanju vlasništva.</s>
<s>Sledeća će biti opisana zemljoradnja, koja će biti podeljena u nekoliko segmenata: nalazi alata, uzgajane kulture, skladištenje žitarica i njihov transport, mlevenje žitarica, peći za hleb i agrarni kultovi na ispitivanoj teritoriji.</s>
<s>tlu istraživanoga prostora, potom ću se biti pomenuta proizvodnja mlečnih proizvoda.</s><s>Nakon toga, pisaće se o obradi vune i kože i konačno, o predmetima izrađenih od kostiju.</s>
<s>Istorijski izvori će ovde biti navedeni hronološkim redom, sa ciljem sagledavanja poljoprivrednih aktivnosti, ali i prisutnih biljnih i životinjskih vrsta na ispitivanom prostoru.</s>
<s>U delu, autor govori o Panoniji, kao o rekiji, koja je bogata žirovima.</s><s>Takođe pominje prisutonost evropskih bizona (Bison bonasus).</s><s>U delu, autor pominje Panoniju tokom Avgustovog rata 35. godine p. n. e. kao šumovitu regiju.</s>
<s>3) Higin Gromatik – Constitutio Limitum, prelaz iz I u II vek (Lim.</s><s>28).</s><s>Pominju se obične i žironosne šume u Panoniji, kao i oranice, što je J. Parat interpretirao kao najraniji indikator deforestizacije (Parat 2019b, Autor opisuje osvajanje Panonije 35. godine p. n. e. Govori da je zemlja siromašna i da se ne gaje masline, niti vinova loza, jer je u Panoniji većinu vremena hladno.</s><s>Na koncu, pominje da Panonci jedu i piju ječam i proso.</s>
<s>U izvoru se, u delu vezanog za život cara Proba, govori o tome, kako je Prob započeo uzgoj vinove loze na gori Alma blizu Sirmijuma (Fruška gora u Srbiji) i kako je započeo proces sušenja močvara istočno od Sirmijuma, tako što je naredio da se iskopa kanal (kanal Jarčina pri selu Jarak u Srbiji) (Dimitrijević, Whitehouse 2022b, 218).</s><s>6) Anonim – Expositio totius mundi et gentium, sredina IV veka (ETMG Autor/autori pominje/pominju Panoniju kao bogatu zemlju, u kojoj ima svega: životinja, robova i useva, ali malo trgovine.</s><s>7) Sekst Aurelije Viktor Afer – Liber de Caesaribus, sredina IV veka (Aur.</s><s>U vezu sa vladavinom cara Proba, pominje se da je naredio da se vinova loza počne gajiti u Panoniji i da je naredio isušivanje movčara.</s><s>8) Gaj Julije Solin – De Mirabilibus Mundi, sredina IV veka (Sol.</s><s>21.2).</s><s>Pominje se da je Panonija »snažna ljudstvom« i da je »sretna zbog 9) Eutropije – Breviarium Historiae Romanae, druga polovina IV veka (Eutr.</s><s>Izvor govori o caru Probu, koji je naredio da se mora posaditi vinova loza na Fruškoj Gori.</s>
<s>Sveti Jeronim – Temporum Liber, pozni IV vek (Hier.</s><s>Chr.</s><s>264.3).</s><s>Jeronim takođe pominje da se tokom cara Proba počela gajiti vinova loza na Fruškoj Gori.</s>
<s>U kontekstu opsade Halkedona (antički Χαλκηδών/Chalkedon Kadıköy u Turskoj) od strane cara Valensa (364-378), pominje se piće sabaia, koja je neka vrsta piva, napravljena od ječma i koja je popularna u Panoniji.</s>
<s>Klaudije Klaudijan – De consulatu Stilichonis, prelaz iz IV u V vek Pominje se da je Stilihon naredio sečenje šuma i obradu površina u Panoniji.</s>
<s>Ovo je jedan od važnijih aspekata pri istraživanju ovoga prostora, jer je promena pejzaža uslovljavala i promene u organizaciji zemlje.</s><s>Kako istorijski izvori navode, Rimljani su tlo Sirmijuma zatekli kao pošumljen i močvaran prostor.</s><s>Prve promene su počele nastajati već na prelazu iz I u II vek, gde se preko istorijskih izvora može zaključiti da je već započela deforestacija ovoga prostora.</s><s>Dramatične promene u pejzažu nastale tek tokom vladavine cara Proba i koje su dovele do isušivanja močvara i povećanja prostora pogodnog za obradu zemlje (Parat 2018, 21).</s><s>Kao dokaz za to se mogu dati dva argumenta: dramatičan porast u broju lokaliteta tokom IV vek u odnosu na sve prethodne periode, kao i svedočanstva iz istorijskih izvora, koja aludiraju na Panoniju kao zemlju pogodnu za obradu zemlje, što je znatno drugačije u odnosu na prethodne periode, u kojima se Panonija opisuje kao siromašna i hladna zemlja (Црнобрња 2015, 75-107; Parat 2018, 21).</s><s>Do novih promena dolazi krajem IV veka kada neprijateljski nastrojene populacije upadaju na ove prostore i pljačkaju, a što se na terenu manifestuje kao opadanje u broju lokaliteta, opadanje populacije, kao i činjenice da je Stilihon ponovo morao narediti krčenje šuma.</s><s>Nemirna vremena i stalni osećaj opasnosti su doveli do toga da Sirmijum i okolina nikad više ne budu bogati kao tokom prethodnih perioda i što je konačno kulminiralo padom Sirmijuma pod vlast Huna (Parat 3.1.3 Organizacija poljoprivredne proizvodnje Ne zna se mnogo o organizaciji poljoprivredne proizvodnje na ovim prostorima pri samome dolasku Rimljana.</s><s>Promene se mogu pratiti kroz arheološki materijal, jer su istorijski izvori skoro nepostojeći (Ilić 2012, 42).</s><s>U ranoj fazi, Rimljani su se oslanjali na peregrine zajednice (civitates peregrinae) i po mišljenju istraživača, na tlu obuhvaćenom ovom temom, postojala je civitates Sirmiensium et Amantinorum i nastala je ili krajem I veka p. n. e. ili početkom I veka n. e. Ona je bila pod vojnom kontrolom prefekta, sa lokalnom upravom princepsa.</s><s>Autohtone populacije su uglavnom živele van gradova, u ruralnim sredinama i imale su status slobodnih seljaka (Ilić 2012, 42Vremenom, regrutovane lokalne populacije su dobijale privilegije i sa rimskim ratovima na Dunavu, počelo je do naseljavanja veterana na ove prostore.</s><s>Pored naselja autohtonih populacija, poljoprivredna organizacija se počela vršiti i od konca I/početka II veka na imanjima poznatih kao vile rustike (villae rusticae).</s><s>Na imanjima vojnika i veterana su većinom radili robovi.</s><s>Radili su i slobodni seljaci, ali je bilo više robova, jer su slobodni seljaci bili regrutovani Tokom perioda pozne antike, dolazi do porasta velikog zemljišnog poseda.</s><s>Carski domen je obuhvatao posede u dolini reke Save (Mirković 1996, 71-73).</s><s>U ovom kontekstu, trebalo bi se ukratko osvrnuti i na dve carske fabrike.</s><s>Naime, Notitia Dignitatum pominje fabrike za obradu vune i kože u okolini Sirmijuma tokom perioda pozne antike.</s><s>O uzgoju ovaca i obradi vune postoji nešto više informacija u odnosu na obradu kože, jer su Milijan Dimitrijević i Džon Vajthaus napisali rad o tome.</s><s>Ovce su bile uzgajane na zemljištu čiji su vlasnici vlasnici malih imanja, vlasnici velikih imanja (tzv. latifundiae) i na carskim imanjima.</s><s>Isti model bi se mogao primeniti i na uzgoj stoke, od čije su se kože pravili proizvodi u jednoj od pomenutih fabrika (Frayn 1984, 123; Letki 2009, 58; Dimitrijević, Whitehouse 2022a, 125).</s><s>3.1.4 Klasifikacija naselja</s>
<s>U literaturi je prihvaćen opšti model klasifikacije naselja na osnovu epigrafskih i literarnih izvora i obuhvata sledeće kategorije: 1) Tugurium – mala koliba, tj. kuća od organskih materijala.</s><s>Mogu biti samostalni, na pojedinačnim posedima ili u okviru naselja (Црнобрња 2) Vicus – sela i zaseoci sačinjeni od više kuća, građenih na bilo koji način.</s><s>Nisu imali zvanično priznat administrativni status.</s><s>Aktivnost populacija vikusa je većinski bila poljoprivreda (Црнобрња 2012, 57).</s><s>3) Pagus – adminstrativna jedinica koja obuhvata više vikusa (Црнобрња 4) Municipium i Colonia su urbane sredine i centri administracije i trgovine.</s><s>Naselja sa ovim rangom su imala na raspolaganju svoje zemljište, koje su mogla davati u zakup i sa svojega zemljišta su ubirala porez (Црнобрња 5) Villae rusticae su ruralni posedi prisutni od kraja I, ali verovatnije od II do kraja IV veka i njihov porast je indikator jačanja rimske uprave, dok su preduslovi za njihov nastanak razvoj i blizina urbanih centara, kao i razvoj putne mreže, zarad lakšeg plasiranja proizvoda u te urbane centre.</s><s>One su istovremeno bile i stambenog i ekonomskog karaktera i građene su rimskim načinom gradnje, uz upotrebu opeke i kamena.</s><s>Unutar ovih poseda su postojale i kovačnice za popravku alata, koji se koristio za poljoprivredu.</s><s>Vile rustike su mogle biti vlasništvo ljudi koji su na njima živeli ili ljudi, koji su živeli u gradovima.</s><s>Takođe, nisu nužno bile jedan posed, već i skupina poseda, grupisanih oko centralnog građevinskog kompleksa.</s><s>U okolini vila su se nalazila polja, sa kojih je ubirana letina 3.1.5 Vlasništo nad zemljištem</s>
<s>Osvojena teritorija je pri uspostavljanju rimske uprave stavljena pod kompetenciju Rima i rimskoga pravnoga sistema, koji poznaje tri kategorije nad zemljištem:</s>
<s>1) Ager publicus – zemlja u državnom vlasništvu.</s><s>To je najplodnija zemlja, koja je pripadala autohtonim populacijama pre uspostavljanja rimske vlasti.</s><s>Država je tu zemlju davala na upravo odgovarajućoj municipalnoj zajednici (ager adtributus), pod uslovom da se ono mora obrađivati i da se za njega mora platiti određeni deo prinosa ili novac (vectigal).</s><s>Ta zajednica je smela da to zemljište naknadno dodeljuje i proširuje.</s><s>Zemlja u državnom vlasništvu je morala biti raspoređena prema određenoj shemi (ager centuriatus ili limitatus).</s><s>Takođe, trebalo bi pomenuti da ager adsignatus ukazuje na dedukciju, kada se adsignacijom posed veterana izdvaja od peregrinih civitates i postaje ager exceptus na municipalnoj teritoriji (Ilić 2012, 48-50).</s>
<s>2) Ager privatus – zemlja u privatnom vlasništvu.</s><s>Ovo zemljište adtribucijom takođe spada pod nadležnost municipalne zajednice, ono ostaje na korišćenje autohtonoj zajednici.</s><s>Vlasnik ovog zemljišta je sa njime mogao 3) Ager compascus et silvae - pašnjaci i šume.</s><s>To je zemljište koje je služilo za ispašu, ali to su takođe i neobradiva zemljišta, uključujući i šume.</s><s>Bio je u vlasništvu kolonije, municipija ili autohtone skupine i imao je status javnog doba, koje se nije moglo otuđivati (loca publica) (Ilić 2012, 50).</s><s>Postoje i podele zemljišta na osnovu onoga što se na njima gajilo (Ilić 2012, 50): 1) Ager sationalis – zemlja na kojoj su se gajile žitarice, 2) Ager constitus – zemlja pod drvećem, vinovom lozom, maslinama ili voćem,</s>
<s>3) Ager pascuus – zemlja namenjena za ispašu, 4) Ager floreus – zemlja namenjena za povrtnjake i bašte.</s><s>Veterani su mogli dobiti posed prilikom otpusta iz vojske, što se zvalo missio agraria.</s><s>Takva vrsta nagrade za kraj služenja vojske je bila praksa tokom čitavoga carskoga perioda, a čak i u periodu IV veka (Ilić 2012, 50-51).</s><s>Postoje epigrafska svedočanstva sa ispitivane teritorije o dodeli zemlje veteranima.</s><s>U pitanju je kamen-međaš iz Dumbova pri Beočinu sa natpisom vicus Iosista (Ilić Latifundije, tj. veliki posedi nisu nigde zabeleženi, te se pretpostavlja da su tokom II i III veka ovde postojala imanja sitnih seljaka.</s><s>U tom periodu, veterani su bili sloj srednih zemljoposednika i njima je pripadao značajan deo teritorije na limesu.</s><s>Relativna politička sigurnost je tokom II i prve polovine III veka dovela do razvoja poljoprivrede, a čije su svedočanstvo i agrarni kultovi pomenuti i ovome radu (Ilić 2012, 52-53).</s><s>Do promene dolazi sa reformama cara Dioklecijana, zbog kojih taksa na zemlju postaje osnovni izvor državnih prihoda.</s><s>Osnovna poreska jedinica postaje iugum, zemljište određene vrste i kvaliteta.</s><s>Gradovi, visoki predstavnici vlasti, municipalni službenici itd. su posedovali ogromna imanja, koja često nisu bila u formi jednog poseda, već su bila razdeljena.</s><s>Osnovni zemljišni posed se nazivao fundus, a imanja saltus.</s><s>Takva velika imanja su imala sopstvenu proizvodnju, dok su se oko vila vlasnika formirali vikusi (vicus), koji su pripadali posedu.</s><s>Vikusi su mogli pripadati jednom zemljoposedniku ili su mogli biti svojina većeg broja slobodnih seljaka (Ilić 2012, 54-55, 58).</s><s>Sama obrada zemlje je bila dužnost robova ili slobodnih zakupaca, dok je tokom žetve i setve bila angažovana sezonska radna snaga.</s><s>U vreme principata, zakupci zemlje (coloni) i kuća (inquilini) su smeli da napuste mesto po isteku zakupa, dok je u kasnocarskom periodu došlo do promene statusa ovih zakupaca.</s><s>Dioklecijanovim reformama seljaštvo je bilo vezano za zemlju koju je obrađivalo uz obavezu plaćanja capitatio i annona, dok je Konstantinovim reformama kolonima zabranjivano da prelaze sa jednog poseda na drugi.</s><s>Smatra se da je poreski sistem uzrok situacije oko kolona (Ilić 2012, 55-56).</s><s>Od IV veka, vojnici u pograničnim utvrđenjima, limitanei, su dobijali zemljišta, koja su služila kao pašnjaci (paludes).</s><s>Trebalo bi pomenuti činjenicu da je postojala i annona militaris, porez zarad snabdevanja vojske žitaricama 3.2 Obrada zemlje</s>
<s>Ašovi (pala) su imali ulogu u baštovanstvu, povrtarstvu i drenažnim radovima.</s><s>Na teritoriji koja se istražuje u ovom radu, pronađena su tri primerka (1 primerak u vili rustici između Kuzuma (antički Cusum – Petrovaradin u Srbiji) i Bononije/Malate, datovan u IV vek i dva primerka u ostavi alata na njivi Zelengora pri Sremskoj Mitrovici, datovani u period III i IV veka) (Поповић Budak (sarculum) je imao ulogu za kopanje rovova i brazdi, razbijanje i usitnjavanje zemlje u baštama i uklanjanje busenja i korenja.</s><s>Pronađena su dva primerka (jedan primerak u vili rustici između Kuzuma i Bononije, datovan u IV vek i jedan primerak u ostavi alata na njivi Zelengora pri Sremskoj Mitrovici, Motike (sarculum, ligo) su alat široke namene i imale su ulogu u kultivaciji žitarica i baštenskog bilja, prvenstveno zbog uklanjanja korovskog bilja.</s><s>Takođe su imali ulogu rasprostiranja đubriva, za pokrivanje semena zemljom, za otvaranje i zatvaranje drenažnih kanala itd.</s><s>Jedan primerak iz perioda II/III vek je pronađen na lokalitetu Duge njive – Banovo polje.</s><s>U Sirmijumu, pronađen je jedan primerak u ostavi alata na lokalitetu Izvorac i datovan je u period III/IV vek.</s><s>Drugi primerak iz Sirmijuma je datovan u IV vek Na livadi Zelengora, pronađena je jedna motika u kontekstu ostave i datovana je u period kraja III/početka IV veka Iz ovog perioda potiču i tri primerka motike sa lokaliteta Deonice – Orašac, kao i jedan sa lokaliteta Ravnje – Zasavica.</s><s>Pronađena su čak četiri primerka datovana u period kraja IV/početka V veka u ostavi alata pri hipodromu u Sirmijumu (Поповић 1988, 39-43; Ковић 2020, 26Dvozube motike (bidens entis) imaju ulogu da rasprostiru zemlju oko korenja vinove loze, bez da ošteti korenje.</s><s>Pronađen je jedan primerak datovan u III/IV vek na lokalitetu Ravnje – Zasavica (Поповић 1988, 44-45; Ковић 2020, Interesantan nalaz alata jeste primerak baštenske motike (ascia-rastrum).</s><s>Ovaj alat je ustvari kombinacija budaka i dvozube motike.</s><s>Koristila se pri kultivaciji bašte i za pripremu zemljišta za sadnju vinove loze.</s><s>Jedan primerak je pronađen u ostavi alata na livadi Zelengora pri Sremskoj Mitrovici i datovana je Кramp-pijuk (sarculum) je alat za kopanje rovova, temelja, razbijanje grumenja zemlje i okopavanje bilja.</s><s>Dva primerka su pronađena u okolini Debrca pri Vladimircima, datovani u period III/IV veka (Поповић 1988, 53; Ковић 2020, Kosiri (falx arboraria, falx putatoria) su alat koji nije imao dodira sa zemljom, već je služio za sečenje i potkresivanje u okviru raznih poslova.</s><s>Iz perioda II/III veka potiče primerak sa lokaliteta Duge njive – Banovo polje.</s><s>Pronađen je primerak u Sirmijumu na lokalitetu Izvorac u kontekstu ostave i datovan u period III/IV veka U ostavama datovanih period kraja III/IV veka je pronađen po primerak na lokalitetima Manđelos – Sremska Mitrovica i na livadi Zelengora – Sremska Mitrovica.</s><s>Iz tog perioda potiče i primerak iz okoline Debrca i primerak sa lokaliteta Petlovača – Šabac.</s><s>U samome Sirmijumu, pronađen je u kontekstu vile urbane i datovan je u IV vek.</s><s>Iz istog perioda je kosir sa lokaliteta Mašića šor – Dublje (Поповић 1988, 76, 79-81; Ковић 2020 Srpovi (falx messoria) su alat sa namenom sečenja trave i žitarica.</s><s>Pronađen je jedan primerak sa lokaliteta Savsko polje – Mišar u kontestu II-IV veka, jedan primerak u ostavi na lokalitetu Milištanska kosa – Vlasenica, datovanoj u III/IV vek i jedan u horeumu u Sirmijumu, datovan u period IV-VI Kosa (falx faenaria) je alat sa namenom košenja trave.</s><s>Jedan primerak je nađen na lokalitetu Ulice – Orašac, datovan u II-IV veka Jedan primerak je pronađen u ostavi na lokalitetu Adžine njive – Klenak i datovan je u III/IV vek Raonik (vomer) je deo sprava za oranje (rala ili pluga).</s><s>Teško je ustanoviti da li je raonik pripadao ralu ili plugu.</s><s>Iz perioda II/III veka potiče primerak sa lokalitedvata Duge njive – Banovo Polje.</s><s>U kontekstu ostava III/IV veka, pronađena su primerka na lokalitetu na njivi Zelengora – Sremska Mitrovica, jedan primerak na lokalitetu Milištanska kosa – Vlasenica, 2 primerka na lokalitetu Ravnje – Zasavica i četiri primerka u okolini Debrca.</s><s>Na lokalutetu Staro selo – Glogovac, pronađen je jedan primerak datovan u IV vek Drugi primerak datovan u ovaj period potiče sa lokaliteta Mašića šor – Dublje Crtalo (culter) je deo rala u formu masivnog sečiva, koje se nalazi na gredi i vertikalno seče zemlju ispred raonika.</s><s>Pronađen je primerak u kontekstu II/III veka na lokalitetu Duge njive – Banovo Polje, kao i dva primerka u kontekstu III/IV veka u okolini Debrca (Поповић 1988, 104-105; Ковић 2020, 45) (Slika Gredelnica je lanac kojim se greda rala ili pluga povezuje sa kolicima.</s><s>Nađen је јedan primerak na lokalitetu Duge njive – Banovo Polje, datovan u II/III vek kao i dva primerka u ostavi na lokalitetu Milištanska kosa – Vlasenica, datovanoj u III/IV vek (Поповић 1988, 106-107; Ковић 2020, 46) (Slika 17).</s><s>Otikač (rallum) je posredni pokazatelj poljoprivrednih aktivnosti.</s><s>To je alat, čija je namena čišćenje raonika.</s><s>Pronađen je u dve ostave.</s><s>U ostavi na lokalitetu Zelengora – Sremska Mitrovica, datovanu u kraj III/IV vek, pronađena su dva primerka.</s><s>U ostavi na lokalitetu Manđelos, pronađen je jedan primerak, Slika 6: Ašov sa lokaliteta Zelengora – Sremska Mitrovica (III/IV vek).</s><s>Dimenzije: 34,5 x 17 cm Slika 7: Budak iz vile rustike između Kuzuma i Bononije (IV vek).</s><s>Dimenzije: 22 x 12 cm Slika 8 (levo): Motika iz ostave alata sa hipodroma u Sirmijumu (IV/V vek).</s><s>Dimenzije: 34,2 x Slika 9 (sredina): Dvozuba motika sa lokaliteta Ravnje – Sremska Mitrovica (III/IV vek).</s><s>Slika 10 (desno): Baštenska motika sa lokaliteta Zelengora – Sremska Mitrovica (III/IV vek).</s><s>Slika 11: Kramp-pijuk iz okoline Debrca blizu Vladimiraca (III/IV vek).</s><s>Dimenzije: 30,5 x 2,6 cm Slika 12 (levo): Kosir sa lokaliteta Izvorac – Sremska Mitrovica (III/IV vek).</s><s>Dimenzije: 25 x 4 cm Slika 13 (sredina): Srp sa lokaliteta Savsko Polje – Mišar (II-IV vek).</s><s>Dimenzije: 22 x 2,1 cm Slika 14 (desno): Kosa sa lokaliteta Ulice – Orašac (II-IV vek).</s><s>Dimenzije: 52 x 3 cm (Ковић 2020, Slika 15: Raonik sa lokaliteta Zelengora – Sremska Mitrovica (III/IV vek).</s><s>Dimenzije: 18 x 8 cm Slika 16: Crtala iz okoline Debrca pri Vladimircima (III/IV vek).</s><s>Dimenzije: Gornje – 66,5 x 8,3 Slika 17 (levo): Gredelnica sa lokaliteta Milištanska kosa – Vlasenica (III/IV vek).</s><s>Dužina: 46 cm Slika 18 (desno): Otikač sa lokaliteta Zelengora – Sremska Mitrovica (III/IV vek).</s><s>Dimenzije: 10 x 3.2.2 Uzgajane kulture</s>
<s>Da bi se došlo do odgovora na pitanje koje su se kulture uzgajale, trebalo bi kombinovati istorijske izvore, koji bi potencijalno mogli da kažu nešto o uzgajanim kulturama, sa rezultatima arheobotaničkih istraživanja.</s><s>Nažalost, arheobotanička istraživanja rimskoga perioda su malobrojna i izvršena samo na lokalitetima Gomolava – Hrtkovci i Vranj – Hrtkovci (Van Zeist 2003, 87-115; Medović 2010, 101-111; Ilić 2012, 168-170).</s><s>Zbog malobrojnosti uzorka rimskodobnoga materijala u odnosu na latenski, rezultate nipošto ne bi trebalo smatrati kao definitivne.</s><s>Tokom latenskoga doba, na lokalitetu Gomolava, tri vrste su bile osnova zemljoradničke proizvodnje: proso (Panicum miliaceum), jednozrna pšenica (Triticum monococcum) i ječam (Hordeum vulgare).</s><s>Za rimski period na Gomolavi, u jednome uzorku je dominantno je proso, a u drugome ječam.</s><s>Nalazi jednozrne pšenice, obične pšenice (Triticum aestivum), boba (Vicia faba) su minimalni.</s><s>Korovi su malobrojni.</s><s>Prema A. Medoviću, nema razlike između latenskoga i rimskoga perioda na Gomolavi (Van Zeist 2003, 103-109; Medović 2010, 101-103).</s><s>Na lokalitetu Vranj – Hrtkovci, arheobotaničke analize su pokazale da nepravilni ječam (Hordeum vulgare vulgare) i ovde dominira (80,25 %).</s><s>Prisutne su takođe i jednozrna pšenica (4,16 %), jednozrna pšenica račve pšenice, prosa, urova (Vicia ervilia), kao i drugih mahunarki, običnog lanika (Camelina sativa), lana (Linum usitatissimum) i grčke smiljkite (Trigonela foenum-graecum) su minimalni.</s><s>Na osnovu analiza, pokazalo se da su semena ječma znatno teža u odnosu na primerke sa drugih, predrimskih lokaliteta.</s><s>Kombinacija toga i prisustva mnogo više korovskih vrsta nego tokom latenskoga perioda, ukazuje na reforme u načinu obrađivanja zemlje i demonstrira rimski način proizvodnje (velike parcele i minimalna obrada zemljišta) (Medović 2010, Pitanje vinove loze je zanimljivo.</s><s>Naime, izvori navode da je car Prob, inače sa ovih prostora, u trećoj četvrtini III veka doneo vinovu lozu.</s><s>Trenutna situacija na terenu je u skladu sa time.</s><s>Naime, jedno zrno kulturne vinove loze (Vitis vinifera vinifera) je pronađeno na lokalitetu Vranj.</s><s>Takođe, izuzetak je i grob iz Iloka u Hrvatskoj (antični Cuccium), u kome je u jednome grobu pronađeno 1400 sagorelih semena vinove loze.</s><s>Autori su interpretirali takav nalaz kao potencijalnu mogućnost uzgoja vinove loze, ali da je veća verovatnoća da je u pitanju import, jer je pohranjen kao grobni prilog (Šoštarić et al 2006, 3.2.3.</s><s>Skladištenje žitarica i trgovina</s>
<s>Amfore su forma grnčarije, koja se počela javljati sa Rimljanima.</s><s>Najraniji primerci jesu grčkorimske forme za vino, masline, garum-a, suve ribe i maslinovog ulja iz I i II veka, koje su nastale u italskim radionicama, dok su od druge polovine II do sredine III veka, najzastupljenije forme sa prostora Španije.</s><s>Od sredine III i tokom IV veka primećuje dominacija amfora sa područja crnomorske obale (Brukner 1981, 45-46; Ilić 2012, 166; Давидовић 2016, 46-47).</s><s>Pitosi (Dolium) su imali funkciju smeštaja i čuvanja tečne i suve hrane.</s><s>Često su ukopavani ili držani na zidanim ili drvenim postoljima (Ilić 2012, 167).</s><s>Manje forme pitosa su karakteristične za provincijalnu proizvodnju.</s><s>U upotrebi su tokom I i II veka istovremeno sa lokalnim, domorodačkim pitosima.</s><s>Tako je i tokom III veka.</s><s>Naime, forma ostaje ista i javljaju se samo neznatne promene, dok određene promene nastaju tokom IV veka.</s><s>Takođe je posvedočena lokalna produkcija pitosa manjih dimenzija u tradiciji lokalne proizvodnje (Brukner 1981, 42-43).</s><s>U periodu I i II veka, pronađeni su na lokalitetima Gomolava Hrtkovci i Sirmijum.</s><s>U periodu III veka su pronađeni na lokalitetu Dumbovo, a u periodu III-IV veka su pronađeni u Sirmijumu i u Dumbovu (Brukner 1981, Granariji (Granaria) su lake građevine od drveta namenjene za smeštaj žitarica.</s><s>Nisu posvedočene na ovim prostorima (Ilić 2012, 83).</s><s>Silosi su jame za čuvanje žita, međutim one nisu posvedočene na tlu Sirmijuma i njegove okoline (Ilić 2012, 83).</s><s>Horeumi (Horreum) su čvrste masivne građevine, spratne konstrukcije sa dvoslivnim krovom i dobrom izolacijom, čime se obezbeđuje suv prostor za čuvanje žita (Живановић 2013, 83).</s><s>U Sirmijumu, pronađene su dve žitnice, a van njega jedna:</s>
<s>1) Horeum na lokalitetu 30.</s><s>Nalazi se pri forumu.</s><s>Okarakterisan je kao javna žitnica (horreum publicum) i datuje se u period kraja III/početka IV veka.</s><s>Ispod njene osnove, pronađeni su ostaci starije građevine sa istom namenom, verovatno iz III veka (Милошевић 2001, 42-43; Jeremić 2016, 2) Kompleks žitnica na lokalitetu 31.</s><s>U pitanju je kompleks građevina uz južni bedem Sirmijuma, namenjen skladištenju žitarica.</s><s>Datuje se u kraj III/početak IV veka Objekti su u literaturi označeni kao Objekat A i Objekat B. Sa obzirom da je Objekat B otvoren jedino prema carskoj palati, kompleks je okarakterisan je kao horeum za carsku palatu 3) Horeum na lokalitetu Kudoš – Šašinci, datovan u IV vek.</s><s>Preciznije, u pitanju je bazilika, koja je pretvorena u horeum (Брукнер 1995a, 139) Uloga javnih žitnica jeste distribucija žitarica gradskoj populaciji.</s><s>Na teritoriji Srbije, većina horeuma potiče iz pozne antike, što se objašnjava Dioklecijanovim poreskim reformama.</s><s>Naime, uvođenjem poreza annona militaris, vojska smeštena na granicama ima veliku potrebu za žitaricama.</s><s>U tom periodu, dešava se promena u agrarnoj politici. (Jovičić 2019, 36-37).</s><s>Iznenađujuće je primetiti da se sirmijumskim žitnicama u kontekstu Dioklecijanovih reformi ne daje više značaja u literaturi.</s><s>Naime, u srpskoj literaturi, kao redistributivni centar žitarica u poznoj antici za vojsku na granicama pominje se samo lokalitet Porečka reka (Петровић 1984, 285-291).</s><s>Činjenice da su čak dve građevine sa ovom funkcijom pronađene u Sirmijumu i da su datovane u isti period, da je Sirmijum jedno od mesta u kojima boravi car i da je administrativni centar provincije, da u ovom periodu raste broj tzv. vila rustika u okolini Sirmijuma na kojima se vrši poljoprivredna proizvodnja, da se uvodi anona i da je vojska smeštena u obližnjim fortifikacijama na Dunavu, skupa ukazuju da je Sirmijum takođe morao biti redistributivni centar za žitarice.</s><s>Prema tome, ovde bi se iznela pretpostavka da je horeum na lokalitetu 30 služio za prodaju i distribuciju žita građanima, dok je onaj na lokalitetu 31 služio za sakupljanje anone i redistribuciju vojsci smeštenoj na obližnjim fortifikacijama na Dunavu.</s><s>Dodatni argument bi bili nalazi vojnih horeuma (horrea militaris) u pomenutim utvrđenjima, ali slaba istraženost tih utvrđenja za sad ne daje odgovora (Jеремић 1993, 101-103; Dautova Ruševljan, Vujović 2006, 22; Ропкић Ђорђевић 2016; Mirković 2017, 79-80).</s><s>Slika 19: Ostaci horeuma na lokalitetu 30 u Sremskoj Mitrovici (kraj III/početak IV veka) (Jović Slika 20: Kompleks žitnica na lokalitetu 31 (kraj III/početak IV veka) (Јеремић 1993, сл. 33).</s><s>3.2.4 Mlevenje žitarica</s>
<s>Mlevenje žitarica se može vršiti na više načina.</s><s>Najčešći je ručni, preko predmeta od kamena, znanih kao žrvnjevi.</s><s>Moguće je takođe bilo i preko masivnih, tzv. suvih mlinova i preko vodenica (Jovičić 2019, 1).</s><s>Žrnjevi su predmeti od kamena sa funkcijom mlevenja žitarica i koristili su se ručno.</s><s>U samome Sirmijumu, pronađeni su u horeumu na lokalitetu 30.</s><s>Tačnije, taj horeum je bila javna žitnica.</s><s>Pronađeno je ukupno 9 primeraka žrvnjeva i jedan vodenički kamen.</s><s>Datovani su u prvu polovinu IV veka.</s><s>Još jedan nalaz žrvnja, kome je poznat kontekst potiče sa lokaliteta 85 i datuje se u kontekst I veka n. e. (Slika 22).</s><s>Konačno, jedan izuzetan nalaz iz Grgurevaca je nažalost nepoznatog konteksta i datovanja.</s><s>U pitanju je katilus Pompejskoga mlina i gotovo je sigurno da se nalazio u kontekstu nekog ruralnog imanja (Jovičić 2019, 175-177) (Slika 23).</s><s>Veliki broj nalaza žrvnjeva na lokalitetu 30 ukazuje da su se tu žitarice mlele i kao brašno prodavale i distribuirale građanima.</s>
<s>Slika 22 (levo): Primerak jednog žrvnja iz Sirmijuma (Jovičić 2019, sl. 5.51b).</s><s>Slika 23 (desno): Katilus Pompejskoga mlina iz Grgurevaca (Ilić 2012, T. VIII, 3).</s><s>Na ispitivanome prostoru, peći za hleb su pronađene samo na jednom lokalitetu, a to je Vranj – Hrtkovci.</s><s>Te tri peći za hleb su datovane u period I i prve polovine II veka (Црнобрња 2015, 287).</s><s>3.2.6 Agrarni kultovi u Sirmijumu i okolini Svedočanstvo poštovanja određenih božanstava mogu biti u vidu zavetnih darova, poput figurina, ali takođe u vidu spomenika, poput oltara i drugih natpisa.</s><s>U ovome delu rada, pomenuće se božanstva, koja su poštovana na tlu antičkoga Sirmija i njegove okoline, sa ciljem da se pokuša dati odgovor na pitanje gde su se poštovala božanstva sa agrarnim karakteristikama.</s><s>Posvedočena božanstva sa agrarnim karakterom na tlu Sirmijuma su Prijap, Маgna Mater, Hermafrodit, Liber, Libera i Silvan.</s><s>Prijap (Priapus) je božanstvo sa htonskim i agrarnim karakteristikama.</s><s>Svedočanstva o poštovanju Prijapa su na tlu Sirmija prisutna u vidu zavetnih terakota već tokom julijevsko-klaudijevskoga perioda.</s><s>Ipak, nikad nije postao deo zvanične religije (Брукнер, Даутова-Рушевљан, Милошевић 1987, 38-39;</s>
<s>Magna Mater (Magna Mater, Velika majka) je univerzalno božanstvo plodnosti, a na tlu Sirmija je takođe, poput Prijapa, prisutna u vidu zavetnih terakota (Брукнер, Даутова-Рушевљан, Милошевић 1987, 38; Милошевић Hermafrodit je dvopolno božanstvo koje simbolizuje brak, ali i princip života i regeneracije u prirodu.</s><s>U okolini Sirmijuma je pronađen u vidu zavetne terakote (Брукнер, Даутова-Рушевљан, Милошевић 1987, 39; Милошевић Liber i Libera (Liber, Libera) su staroitalska božanstva plodnosti.</s><s>Prizivani su redovno prilikom prinošenja žrtve za plodnost zemlje i stoke.</s><s>Osim o plodnosti njiva i polja, starali su se i o plodnosti ljudi i stoke.</s><s>Pod grčkim uticajem, Liber je poistovećen sa Dionisom, postavši tako i bog vinove loze i vina (Ilić 2012, 183).</s><s>U Sirmijumu, pronađena su dva spomenika sa posvetama ovim božanstvima:</s>
<s>Sa obzirom na to da je spomenik nađen u beneficijarnoj stanici u Sirmijumu, mogao bi se datovati u period između 157. i 235. godine l(ibens) m(erito).</s><s>Nepoznato datovanje (Mirković 2017, 148, št.</s><s>22).</s><s>Silvan (Silvanus) je božanstvo čiji su atributi pašnjaci, međe, stada i plodnost.</s><s>Ranije se u nauci smatralo da je razlog popularnosti Silvana u Panoniji interpretatio Romana nekoga lokalnoga, predrimskoga božanstva, ali je pokazano da je on božanstvo koje je došlo sa italskim populacijama i rimskom vojskom i prihvaćeno od lokalnih skupina.</s><s>Interesantno je da, iako je Silvan bio ruralno božanstvo, većina njegovih posveta je iz naselja koja su nastala uz vojne logore (Perinić 2016, 10, 51-53.</s><s>U Sirmijumu i okolini, posvedočen je na čak 7 spomenika:</s>
<s>Eksploatacija životinja će biti analizirana iz više aspekata: arheozoološka istraživanja, sa ciljem sagledavanja ishrane u Sirmijumu i okolini, potom će se obratiti pažnju na obradu vune i kože, a nakon toga će slediti pregled koštane industrije u antičkome Sirmijumu i okolini, lov i konačno, na mlečne proizvode.</s><s>3.3.1 Arheozoološka istraživanja</s>
<s>Arheozoološka istraživanja su za tlo antičkoga Sirmijuma još uvek su štura i nepotpuna i uglavnom se svode na izveštaje sa jedne ili nekoliko kampanja.</s><s>Trenutno ne postoji sinteza takvoga tipa, ali će se to delimično promeniti, kada kolega Mladen Mladenović sa Univerziteta u Beogradu bude odbranio svoju doktorsku disertaciju o ostacima životinjskih kostiju u poznoantičkome periodu na Balkanu.</s>
<s>Svega nekoliko autora se bavilo tom temom.</s><s>Naime, prvi je analizu životinjskih kostiju izvršio Šandor Bekenji u vidu preliminarnog izveštaja sa istraživanja lokaliteta u Dumbovu (Bökönyi 1976, 49-51).</s><s>Svetlana Blažić je izvršila analizu životinjskih kostiju sa lokaliteta Vranj – Hrtkovci za kampanju iz 1991. godine i sa arheoloških istraživanja lokaliteta na sremskoj trasi autoputa E-70 (Blažić 1993, 71-78; Блажић 1995, 331-346).</s><s>Analizu ostataka životinjskih kostiju sirmijskih lokaliteta 1a, 80 i 85 je izvršila Dragana Nedeljković (ex Gilić) (Gilić 1994, 81-94; Nedeljković 2009, 7-50; Недељковић 2016, 11-28).</s><s>Grupa autora se bavila paleopatološkim istraživanjima stoke i konja iz antičkoga Sirmija (Mirković et al. 2014, 77-88).</s><s>U kratkim crtama se na eksploataciju životinja osvrće Olga Brukner u knjizi o poljoprivrednim imanjima 3.3.1.1 Sirmijum</s>
<s>Lokalitet 1a je prostor carske palate i objavljena su arheozoološka istraživanja sa kampanja 2006. i 2007. godine.</s><s>Sa ovog lokaliteta, uzorak životinjskih kostiju iz antičkih konteksta je mali – svega 869 fragmenata je analizirano (Недељковић 2016, 11-13).</s><s>Od ukupnog uzorka, kosti domaćih životinja čine 89,72 % uzorka, dok je uzorak kostiju divljih životinja 10,18 %.</s><s>Najbrojnije su kosti domaćeg govečeta (Bos taurus – 32,36 %), a iza njih slede kosti domaće svinje (Sus scrofa domesticus – 19,17 %) da bi na red stigle kosti domaće koze/ovce (Capra hircus hircus/Ovis aries – 14,16 %).</s><s>Nakon toga, najzastupljenije su kosti domaćeg psa (Canis lupus familiaris – 14,34 %) i domaće kokoške (Gallus domesticus – 7,17 %).</s><s>Neznatne su količine domaće guske (Ansar domestica) i domaće patke (Anas domestica) (Недељковић 2016, Od divljih životinja, najzastupljenije su kosti jelena (Cervus elaphus – 6,59 %) i europaeus), šarana (Cyprinus carpio), dabra (Castor fiber) i školjke (Ostrea i Rase goveda su bile domaće, manje, autohtone vrste.</s><s>Tragovi kasapljenja su zabeleženi na kostima goveda, svinje i ovaca/koza.</s><s>Zečevi, divlje svinje i dabrovi su se takođe jeli (Недељковић 2016, 21-23).</s><s>Lokalitet 80 je prostor zapadnog podgrađa antičkog Sirmijuma.</s><s>Uzorak kostiju je datovan u period druge polovine II veka i prve polovine III veka.</s><s>Od ukupnog uzorka, koji je iznosio 1727 primeraka, usled fragmentarnosti i istrošenosti kostiju, za analizu je bilo upotrebljivo svega 880 fragmenata.</s><s>Ustanovljeno je da je većina kostiju korišćena u svrhe ishrane.</s><s>Ubedljivo najzastupljenije su bile kosti domaćeg govečeta i iznose 66,25 % ukupnog uzorka.</s><s>Sledeće su po zastupljenosti kosti domaće svinje i iznose 11,43%, konja – 9,52 % i konačno kosti ovaca/koza, koje iznose 8,41 % ukupnog uzorka.</s><s>Kosti domaćeg psa i domaće kokoške su zanemarljive i iznose manje od 1 % ukupnoga uzorka.</s><s>Od divljih životinja, koje su neuporedivo manje zastupljene u odnosu na količinu kostiju domaćih životinja, najzastupljenije su kosti jelena/srne i iznose 2,5 % ukupnoga uzorka.</s><s>Kosti ostalih životinja, vuka, divlje svinje, bivola i zeca iznose Lokalitet 85 je prostor oko carske palate i počeo se iskopavati 2002. godine.</s><s>Istraživanja traju i danas.</s><s>Ipak, trebalo bi napomenuti da su arheozoološka istraživanja objavljena samo za kampanje od 2002. do 2005. godine.</s><s>Antički uzorak broji 4909 primerak životinjskih kostiju i ostataka.</s><s>Istraživanja su pokazala da nema značajnih razlika u zastupljenim životinjskim vrstama od I do V veka.</s><s>Naime, najzastupljenije su kosti domaćeg govečeta (Bos konačno koze/ovce (Capra hircus hircus/Ovis aries - 24,49 %).</s><s>Manje su zastupljene kosti domaće kokoške (Gallus domesticus - 3,09 %), konja (Equus caballus – 2,51 %) i psa (Canis lupus familiaris - 2,46 %).</s><s>Kosti divljih životinja su neznatno prisutne na ovome lokalitetu (svega 4,63 % ukupnoga uzorka kostiju).</s><s>Najbrojniji su ostaci šarana (Cyprinus carpio – 2,05 %), jelena (Cervus znatno brojnije u periodu pozne antike, nego u svim prethodnim periodima.</s><s>Od ukupnoga antičkoga uzorka, 9,63 % čine ostaci mekušaca, od kojih su najbrojniji ostaci različitih vrsta puževa (Nedeljković 2009, 12-18).</s><s>Rimljani su pri osvajanju ovih prostora zatekli goveda, ovce, koze, svinje i pse i kokoške, a doneli su sa sobom guske, mačke, patke, golubove i magarce.</s>
<s>Марјановић 2014). karakteristikama i napredno, rimsko, gde je primetan osmišljen uzgoj stoke sa dobro planiranom selekcijom vrsta, zarad povećanja produktivnosti (Nedeljković Goveda su korišćena za hranu, mleko, vuču i njihove kosti su dobre za proizvodnju predmeta od kosti, dok su ovce/koze najviše korišćene za ishranu.</s><s>Rimskodobne vrste ovaca/koza i svinja su veće od onih koje su Rimljani zatekli pri osvajanju ovih prostora (Nedeljković 2009, 20-24).</s><s>Takođe su prisutne i različite vrste konja – lokalne, tj. predrimske, koji su manji i one koje su doneli Rimljani, veće i snažnije (Nedeljković 2009, 25).</s><s>Psi su takođe bili prisutni na ovim prostorima, ali su bili manji.</s><s>Rimljani su doneli veće rase sa sobom.</s><s>Korišćeni su za lov i kao kućni ljubimci (Nedeljković Mačke su uzgajane, jer su bile dobre za borbu protiv štetočina poput pacova, dok su kokoške su gajene zbog jaja, retko su se jele (Nedeljković 2009, 27-28;</s>
<s>Ipak, kod svih domaćih životinja preovlađuju domaće vrste, dok su rimske vrste manje po brojnosti (Nedeljković 2009, 38).</s><s>Lokalitet Bregovi Atovci – Kuzmin je datovan u poznoantički period.</s><s>Analizom životinjskih kostiju, ustanovljeno je da 95 % uzorka pripada kostima domaćih životinja, među kojima je domaće goveče najbrojnije.</s><s>Potom slede kosti ovaca/koza, domaćih svinja, pasa i konja.</s><s>Lov je slabo zastupljen (Блажић 1995, Lokalitet Kudoš – Šašinci je interpretiran kao vila.</s><s>Analizirano je ukupno 550 fragmenata životinjskih kostiju, datovanih u period IV veka.</s><s>Kosti domaćeg govečeta su najbrojnije i iznose 40 % ukupnoga uzorka.</s><s>Analizom se utvrdilo da su bile prisutne i autohtone i rimske vrste goveda.</s><s>Potom, redom, zastupljene su kosti ovaca/koza, domaće svinje, konja, pasa i kokoški.</s><s>Lov je bio ređi (Блажић Lokalitet Marin Do – Dumbovo je tokom I veka interpretirano kao naselje autohtonih populacija, a u IV veku kao villa rustica (Црнобрња 2015, 216-217).</s><s>Iz konteksta I veka ima jako malo nalaza kostiju.</s><s>Većina potiče iz konteksta IV veka.</s><s>Ukupan uzorak je 634 fragmenata kostiju.</s><s>Tokom I veka, procenat kostiju domaćih životinja je 96,21 % od ukupnog uzorka, dok je divljih 3,79 %.</s><s>Najbrojnije su gosti domaćeg goveda (Bos taurus – 45,97%).</s><s>Potom slede kosti domaće svinje (Sus scrofa domesticus – 29,86 %), a na trećem mestu su ostaci ovce/koze (18,01 %).</s><s>Kosti konja i psa su prisutne, ali zanemarljive.</s><s>Od divljih životinja, najbrojnije su kosti riba - neidentifikovane 1,90 %, somova Tokom IV veka, odnos domaćih životinja u odnosu na divlje životinje jeste 97,52 % prema 2,48 %.</s><s>Interesantno je da procenat kostiju domaćeg govečeta opada 30,13 %.</s><s>Još uvek su kosti domaće svinje na drugom mestu po zastupljenosti 22,98 %.</s><s>Treća najzastupljenija životinja jeste domaći pas (Canis lupus prisutnije nego u prethodnom periodu (Equus caballus – 5,90 %).</s><s>Za razliku od prethodnog perioda, u ovom su prisutne kokoške (Gallus domesticus – 0,93 %).</s><s>Od ostataka divljih životinja, najprisutnije su kosti jelena (Cervus elaphus – 0,93 Š. Bekenji je primetio da veličina riba ukazuje da su uhvaćene u Dunavu, a ne u nekom manjem fruškogorskom potoku.</s><s>U kontekstu goveda, rimske vrste, koje su veće, su brojnije tokom IV veka, dok su male, autohtone vrste zastupljenije u kontekstu I veka.</s><s>Svinje su verovatno bile autohtone, predrimske vrste, konji uvežene, tj. rimske.</s><s>Za pse je bilo nemoguće utvrditi vrste, zbog fragmentiranosti uzorka, a kokoške su bile autohtone (Bökönyi 1976, 50).</s><s>Lokalitet Vranj – Hrtkovci je lokalitet na kome su izvršena arheozoološka istraživanja za sezonu 1991. godine.</s><s>Pronađeno je ukupno 1800 ostataka životinja i uzorak je datovan u I, II i III vek.</s><s>Ukupno je zabeleženo 15 vrsta životinja.</s><s>Domaće životinje čine 94 % uzorka.</s><s>Najzastupljenije su gosti domaćeg govečeta i iznose 37,5 % ukupnog uzorka domaćih životinja.</s><s>Sledeće su po zastupljenosti kosti domaće svinje i iznose 27 % od ukupnoga uzorka kostiju domaćih životinja, dok su odmah iza njih kosti ovaca i koza i iznose 26,1 %.</s><s>Kosti kokoške iznose 8,3 %.</s><s>Zabeležene su i kosti konja i psa, ali su ispod 1 %.</s><s>Od divljih životinja, koje ukupno iznose 6 % ukupnoga uzorka, najbrojnije su kosti divljeg jelena, srne (Capreolus capreolus) i divlje svinje.</s><s>Prisutne su kosti i neidentifikovanih divljih ptica i riba (obe grupe po 12,3 %.</s><s>Kosti šarana iznose 7,4 %.</s><s>Zanemarljivi su uzorci i kostiju vuka i orla krstaša (Aquila heliaca) Na ostalim rimskodobnim lokalitetima istraživanim na sremskoj trasi autoputa E-70 (Livade – Sremska Mitrovica (23), Livade – Sremska Mitrovica (26), Livade – Sremska Mitrovica (29) i Gajići - Adaševci, uzorak je bio premali za donošenje ikakvih zaključaka.</s><s>Jedino što je primećeno su kosti divljači malobrojne, a da su najzastupljenije kosti domaćeg govečeta, zatim ovaca/koza, svinja i nešto konja i pasa (Блажић 1995, 341).</s><s>3.3.2 Mlečni proizvodi</s>
<s>Sa obzirom da su kosti goveda najbrojnije, a goveda su životinje široke primene (hrana, vuča i mleko), trebalo bi potražiti i svedočanstva o produkciji mlečnih proizvoda.</s>
<s>Imajući u vidu to da su mlečni proizvodi organskog porekla i da vremenom nestaju, jedini izvori o njima su istorijski izvori, analize mlečnih lipida na posudama, postojanje posuda za obradu mleka (cediljke) i prisustvo životinja od kojih se dobijalo mleko (krave, ovce/koze).</s><s>Na tlu, koje se obrađuje u ovome radu, postoji nekoliko indirektnih i direktnih svedočanstava o toj aktivnosti: posredni izvori su prisustvo kostiju navedenih životinja i izvod iz izvora Expositio totius mundi et gentium, u kome se Panonija pominje kao zemlja bogata mnogim stvarima, pa i domaćim životinjama.</s><s>Direktan izvor jeste prisustvo cediljki (cribrum), koje su posude, poznate na ovim prostorima, još u predrimskoj grnčarskoj tradiciji.</s><s>Cediljke su zdele, perforiranih strana i koristile su se u proizvodnji sira (Brukner 1981, 41; Брукнер 2015, 76) (Slika 24).</s><s>Iz ranocarskoga perioda, pronađene su u Sirmijumu, u Dumbovu i na lokalitetu Gomolava – Hrtkovci.</s><s>Cediljke su prisutne i u kontekstima II i III veka na lokalitetima u Sirmijumu i na Gomolavi – Hrtkovci.</s><s>Najmlađi primerci, iz IV veka su pronađeni samo u Sirmijumu (Brukner 1981, 41).</s><s>3.3.3 Dobavka i obrada vune</s>
<s>Važan izvor u kome se pominje produkcija vune na ovim prostorima jeste Notitia Dignitatum (najverovatnije nije napisana pre 421. godine).</s><s>U izvoru, pomenuti su prokuratori tkalnica (Procurator gynaecii) u Sirmijumu i u Basijanama.</s><s>Činjenica da su dva takva carska postrojenja u toj meri blizu jedan drugom je izuzetno interesantna i indikativna za istraživanje krajolika i privrede ovih prostora u poznoj antici.</s><s>Ne zna se kad su uspostavljene tkalnice, ali je sirmijumska nastala najverovatnije pri uspostavi sistema carskih tkalnica, tokom prve Tetrarhije.</s><s>Smatra se da je potreba za dvema tkalnicama u takvoj blizini uslovljena opsegom delatnosti i da su one opskrbljivale privatne proizvođače tkaninom, koji su potom gotov proizvod prodavali vojsci.</s><s>Čini se da su gynaecea funkcionisale kao kombinacija centralnih postrojenja i kuća i farmi po razbacanim lokacijama sa slobodnim zanatlijama.</s><s>Šišanje ovaca se vršilo na farmama gde su ovce držane, dok se ostali proces pravljenja i bojenja tkanine vršio u tkalnici (više o procesu obrade vune videti u radu M. Dimitrijevića i J. Whitehouse-a).</s><s>Nalazi alata takođe svedoče o obradi vune.</s><s>Pronađena su dva para makaza (forpex/forfex) na lokalitetu Gomolava – Hrtkovci.</s><s>Takve makaze su pronađene i na lokalitetu Avlije – Klenje, datovane u poznoantički period Slika 25).</s><s>Češagija za vunu je pronađena na lokalitetu Milištanska kosa Vlasenica (Dautova-Ruševljan, Brukner 1992, 89; Ропкић Ђорђевић 2016, 111; Dimitrijević, Whitehouse 2022a, 115-132) (Slika 26).</s><s>Slika 24: Cediljke sa lokaliteta u Sirmijumu, Vojki, Gomolavi, Progaru i Akuminkumu (Brukner Slika 25 (levo): Makaze za vunu iz poznoantičkoga perioda sa lokaliteta Avlije – Klenje.</s><s>Nepoznate dimenzije (Ропкић Ђорђевић 2016, T. IV, 4).</s><s>Slika 26 (desno): Češagija za vunu sa lokaliteta Milištanska kosa – Vlasenica.</s><s>Dimenzije: 22,5 x 3.3.4 Dobavka i obrada kože</s>
<s>Sa obzirom na to da je koža organski i propadljiv materijal, svedočanstva o njenoj obradi se mogu naći jedino putem alata specijalizovanog za tu namenu i putem istorijskih izvora.</s>
<s>Svedočanstva alata za obradu kože su nož za sečenje kože sa krivim sečivom (culter/cultellus crepidarius) sa lokaliteta Marin Do – Beočin i Milištanska kosa – Vlasenica (Ропкић Ђорђевић 2016, 110) (Slika 27).</s><s>Obrada kože se pominje i u izvoru Notitia Dignitatum.</s><s>Naime, u Sirmijumu se pominje postojanje vojne fabrike koja se bavila proizvodnjom štitova, oružja i sedala (fabrica scutorum, scordiscorum et armorum).</s><s>Ne zna se datum kad je nastala sirmijumska, ali se nastanak ovog tipa fabrika vezuje za period prve Tetrarhije (Bishop, Coulston 2006, 239; Letki 2009, 54-58).</s><s>Sa obzirom na to da oružje, štitovi i sedla zahtevaju da određeni delovi budu od kože, moglo bi se reći da је u periodu pozne antike uzgajana stoka i sa namenom kožarstva.</s><s>Dodatni argument tome jeste svedočanstvo iz izvora Expositio totius mundi et gentium u kome se Panonija navodi kao provincija bogata stokom.</s><s>Sa obzirom na bogatstvo regije stokom, veliki broj vila rustika iz perioda kraja III – početka IV veka, uz činjenicu da je na nekim čak i nađen alat za obradu kože, moglo bi se pretpostaviti da se primarna obrada kože vršila u ruralnim sredinama i slala u fabriku od koje se pravio finalni proizvod.</s><s>Ipak, na osnovu postojanja fabrike, istraženih životinjskih ostataka i broj lokaliteta, moglo bi se reći da je kožarstvo cvetalo od perioda Dioklecijana do početka V Slika 27: Nož za obradu kože sa lokaliteta Milištanska kosa – Vlasenica (III/IV vek).</s><s>Dimenzije: 3.3.5 Koštana industrija i import</s>
<s>U delu za koštanu industriju, glavna pitanja će biti kad i gde su bile radionice, koje predmeti su se tamo pravili, kosti kojih životinja su se za to koristile i na kraju, kakva je bila distribucija.</s><s>Autorka, koja se najviše bavila problematikom koštane industrije u Sirmijumu i okolini je Vesna Šaranović-Svetek (Šaranović-Svetek 1980, 239-243;</s>
<s>Шарановић-Светек 1988-1989, 107-153).</s><s>Koštana industrija je takođe delimično i pregledno pomenuta u knjizi o Sirmijumu, autora P. Miloševića, knjizi V. Dautove Ruševljan i O. Brukner o vilama rustikama u jugoistočnom delu provincije Panonije in u knjizi o Sirmijumu u periodu Seobe naroda (Милошевић 2001, 94-95; Брукнер, Даутова Рушевљан 2015, 97; Kazanski, Mastykova 2017, Jedan predmet od slonovače je import iz neke od mediteranskih radionica tokom II ili III veka, ali se ništa preciznije ne može reći (Šaranović-Svetek 1980, 239-242).</s><s>Uvoz počinje već početkom rimskog zaposedanja ovih prostora i najviše se uvoze izrađevine sa italskoga prostora ili nekog drugog prostora.</s><s>Tako biva do kraja II veka, da bi tokom III i IV veka uvoz i dalje trajao, ali se u tim vekovima najviše predmeta od kostiju uvozilo iz istočnih provincija (Шарановић-Светек Smatra se da se počeci rezbarenja kostiju na ovim prostorima vezuju za dolazak rimske vojske, dakle za I vek, da bi tokom II i III veka te radionice postale pravi provincijski centri za proizvodnju takvih predmeta.</s><s>Moglo bi se pretpostaviti da aktivnost rezbarenja kostiju cveta i na utvrđenjima na Dunavu, kao što je situacija u fazama III veka, u takvim utvrđenjima na tlu moderne Mađarske i Austrije.</s><s>Ipak, sve ostaje samo na nivou pretpostavke, jer nijedno panonsko utvrđenje na Dunavu u Sremu nije sistematski istraženo.</s><s>Ipak, od kraja II i tokom celog III veka, smatra se da je obrada kosti aktivnost, koja je u Panoniji bila raširena do te mere da je potisnula import i da su panonski predmeti od kosti čak i izvoženi van granica Panonije.</s><s>U ovome periodu, radionice su bile centralizovane u većim mestima i njihove izrađevine su bile kvalitetne.</s><s>Smatra se da su tokom celog IV i početkom V veka, manje, lokalne radionice započele masovnu produkciju predmeta od kosti i svojom dostupnošću, preuzele tržište od gradskih radionica.</s><s>Gradske radionice time obaraju svoj kvalitet i ponovni izvor predmeta od kosti visokog kvaliteta postaje import (Шарановић-Светек 1980, 121-125).</s>
<s>Na teritoriji obuhvaćenoj ovom temom, radionica za obradu kosti je pronađena samo u Sirmijumu, u severnome kvartu, intra muros.</s><s>To je zaključeno, preko prisustva otpadnih jama sa škartiranim materijalom, polufabrikata i neobrađenih kostiju bovida, svinja, ptica i riba.</s><s>Datovana je u period od kraja II do IV veka, sa akcentom na činjenicu da je najaktivnija bila od druge polovine III veka i kroz čitav IV vek.</s><s>Najviše su se proizvodile ukosnice i igle za šivenje (Шарановић-Светек 1980, 125-130) (Slika 28a; Slika 28b).</s><s>Autorka koja se najviše bavila izrađevinama od kosti u Sirmijumu, predmete je podelila na osnovu sirovine i kvaliteta izrade, na tri grupe: provincijski proizvodi precizne obrade od kvalitetne kosti.</s><s>Mogu biti importi i lokalno izrađeni, prevalentni od I do IV veka.</s><s>Sledećoj grupi pripadaju predmeti lošije obrade i od kosti manjeg kvaliteta.</s><s>Oni su načinjeni u sirmijumskim radionicama i vezuju se za period druge polovine III – IV veka.</s><s>Poslednjoj, trećoj grupi, pripadaju visokokvalitetni importi od slonovače, iz centara udaljenih od Panonije (Шарановић-Светек 1981, 149-150).</s><s>Predmeti, koji su se najviše proizvodili, jesu ukosnice.</s><s>Potom slede igle za šivenje i pločice za igru.</s><s>Konačno, tu su kašičice, pršljenci i kocke za igru.</s><s>Trebalo bi napomenuti da od IV veka, počinje široka proizvodnja i upotreba narukvica i češljeva od kosti (Шарановић-Светек 1981, 150).</s><s>Mogle bi se pretpostaviti dve stvari vezane za ovu delatnost.</s><s>Prva je da je ova delatnost bila široko rasprostranjena na ovim prostorima, zato što se čitava ekonomija ove oblasti oslanjala dobrim delom na uzgoj stoke i samim tim, lokalne populacije su uvek imale pristup sirovoj koštanoj građi.</s><s>Druga je, kako navode autori, koji su se bavili dublje ovom delatnošću, da se pad u kvalitetu predmeta od kosti i njihove široke proizvodnje i upotrebe, može povezati sa povećanom eksploatacijom stoke na ovom prostoru tokom IV veka, pre svega zbog postojanja fabrika.</s>
<s>Kako je prikazano, landscape opisivanog prostora se menjao kroz period, koji se istražuje u ovome radu.</s><s>Rimljani su pri svome dolasku na prelasku iz stare u novu eru zatekli zamočvaren i šumski prostor, sa razbijenim i manjim naseljima.</s><s>Prve promene okoline se poklapaju sa periodom dobijanja statusa kolonije, ali je najdramatičnija ona iz perioda Probove vladavine, kada dolazi do masovnih hidromeliocionarnih radova većeg obima.</s><s>U kontekstu IV veka, trebalo bi pomenuti dve carske fabrike, jedna koja je obrađivala vunu, a druga kožu i drvo.</s><s>To ukazuje da je tokom pozne antike, prostor u jednom delu bio bogat šumama, a u drugom pašnjacima.</s><s>Poslednja promena u izgledu ovoga prostora nastaje krajem IV veka, kada dolazi do smanjenja domicilne populacije i širenja Organizacija poljoprivredne proizvodnje se takođe menjala kroz vreme.</s><s>Prvi momenat, koji dovodi do promene u organizaciji jeste sticanje statusa kolonije od strane Sirmijuma i dodeljivanje zemljišta veteranima, na kojima su radili i slobodni seljaci i robovska radna snaga.</s><s>To se manifestuje usponom novog tipa naselja – tzv. vila rustika.</s><s>Osim strukturisanja i uobličavanja naselja tokom II i usponom u njihovom broju tokom III veka, nema drugih promena, sve do perioda tetrarhije, kada dolazi do skoka u velikom zemljišnom posedu i stvaranjem carskih domena.</s><s>Takođe, prvi put se pominju fabrike, koje angažuju lokalnu populaciju, da plasira sekundarne životinjske proizvode vojsci na limesu.</s><s>Iz tog razloga znamo da poljopriveda Sirmijuma i okoline nije bila usmerena na masovni izvoz, već je zadovoljavala lokalne potrebe.</s><s>Kao dodatni argument pojačane poljoprivrede tokom pozne antike (pozni III i IV vek) uzima se najveći broj nalaza alata upravo iz tog perioda.</s><s>Drugi indikator jeste porast u broju naselja.</s>
<s>O uzgajanim kulturama se ne može reći previše, jer su izvori o tome malobrojni, a arheobotaničke analize jedva postojeće.</s><s>Od ratarskih kultura, dominantne žitarice su proso (Panicum miliaceum), jednozrna pšenica (Triticum monococcum) i ječam (Hordeum vulgare).</s><s>Povećanjem težine semenja ječma iz rimskih slojeva I veka, kao i većeg prisustva korovskih vrsta, zaključuje se da je došlo do promene u proizvodnji.</s><s>Ipak, takve zaključke bi trebalo uzeti sa strogom rezervom, jer je, kako je već navedeno, uzorak maltene nepostojeć.</s><s>Istorijski izvori navode da je krajem III veka, vinova loza takođe postala jedna od uzgajanih kultura.</s><s>Trebalo bi napomenuti i piće sabaia, koje Amijan Marcelin navodi kao popularno osveženje od ječma u Panoniji i to bi ukazalo na uzgoj te kulture i tokom treće četvrtine IV veka.</s><s>Situacija je nešto bolja u kontekstu arheozooloških istraživanja.</s><s>Kako istraživanja pokazuju, nema skoro nikakve razlike niti u prostornoj distribuciji prisutnosti dominantnih vrsta, niti promene u odnosu eksploatisanih životinja kroz period koji se istražuje.</s><s>Sve vreme dominira domaće goveče u ishrani, a biva praćeno kostima ovaca, koza i svinja.</s><s>Tokom tetrarhije, dolazi do masovne eksploatacije goveda i ovaca, prvenstveno zbog kože i vune, a koje su korišćene za izradu proizvoda za vojsku u pomenutim fabrikama.</s><s>Tragovi lova i ribolova su minimalni i možda će odgovore na pitanja iz ovoga domena doneti buduća istraživanja.</s><s>4 Eksploatacija i upotreba drveta</s>
<s>Drvo je jedan od najšire upotrebljavanih materijala i ima široku primenu arhitektonska građa, delovi alata, ogrev i slično.</s><s>Pitanja ovoga dela rada jesu u kojoj meri se koristilo drvo, za šta se koristilo i gde se dobavljalo, a gde obrađivalo.</s><s>Prema tome, dostupnost, eksploatacija i obrada drvne građe će se sagledati iz nekoligo aspekata: pominjanje šuma i drvne građe u istorijskim izvorima, prisustvo oruđa za dobavku i obradu drveta, porast ili smanjenje broja lokaliteta, kao i raširenost i hronologija objekata, izgrađenih od organskih materijala.</s><s>Pošumljenošću i upotrebom drveta na prostoru obuhvaćenim ovom temom, nije se mnogo autora bavilo.</s><s>Prva je Alka Domić-Kunić, koja se u svojemu radu o Batonovom ustanku dotiče i pošumljenošću ovog prostora, a kratku crtu o tome daje i Mirko Sardelić (Domić Kunić 2006, 60-66; Sardelić 2012, 71-72).</s><s>Autori koji su se nešto podrobnije dotakli ove teme jesu Josip Parat, H. Gračanin i Silvija Pisk (Parat 2017, 15-40; Gračanin, Pisk 2018, 39-59; Parat 2019a, 49-60).</s><s>Istorijske izvore o šumama južne Panonije je sakupio i preveo na srpskohrvatski jezik J. Parat (Parat 2019b, 11-27).</s><s>4.1 Primarni istorijski izvori</s>
<s>3) Higin Gromatik – Constitutio Limitum, prelaz iz I u II vek (Lim.</s><s>28).</s><s>Pominju se obične i žironosne šume u Panoniji, kao i oranice, što je J. Parat interpretirao kao najraniji indikator deforestizacije.</s><s>4) Marko Aurelije Olimpije Nemezijan – Cynegetica, sredina III veka Pri hvaljenju kvaliteta rasa pasa, posebno se ističe rasa lovačkih pasa iz Panonije, što bi moglo ukazivati na postojanje šuma.</s><s>Pri opisivanju vladavine cara Proba, pominju se isušivanja močvara na tlu Panonije.</s><s>Pošto se močvare vezuju za šumovite prostore, to takođe ukazuje na deforestizaciju prostora.</s>
<s>6) Klaudije Klaudijan – De consulatu Stilichonis, IV na V vek (Claud.</s><s>Cons.</s><s>Pominje se da je Stilihon naredio sečenje šuma i obradu površina u Panoniji.</s>
<s>Pominje se postojanje državne fabrike (fabrica armorum, scutorum et scordiscorum), a koja se bavila proizvodnjom štitova, vojne opreme i sedala.</s><s>Pri opsadi Sirmijuma od strane Avara u periodu 580. i 582. godine, pominje se da je avarski kagan naredio da se sagradi most preko Save i da je to učinjeno od lokalne drvne građe.</s>
<s>Nalazi alata su značajni, ali nepouzdani indikatori.</s><s>Oblici alata opstaju kroz vreme i ne menjaju se, te se često mogu datovati isključivo onda, kada su drugi predmeti iz istoga konteksta hronološki osetljivi (Ковић 2020, 4).</s><s>Izvestan broj nalaza, koji će ovde biti pobrojan, potiče iz nepoznatih konteksta i samim tim je hronološki neosetljiv.</s><s>Takvi predmeti neće biti obuhvaćeni u ovom katalogu.</s><s>Sa druge strane, alat može biti pokazatelj određenih aktivnosti vezanih za drvo (dobavka, obrada) i samim tim se može videti gde su se takve aktivnosti obavljale.</s><s>Prvo će biti prikazan alat za obaranje drveća (sekire za obaranje i sekire-čekići), a potom za obradu (sekire-krampovi, sekire za cepanje drveta, noževi za obradu drveta, svrdla i dleta za obradu drveta).</s><s>Sekire za obaranje drveća (Поповић 1988, 61-68; Ковић 2020, 33) (Slika 29): 1) Izvorac – Sremska Mitrovica, III/IV vek, Njihova namena je bilo krčenje zaraslog drveća i sečenje panjeva.</s><s>1) Šljunkara – Sremska Rača, sredina I veka, 2) Milištanska kosa – Vlasenica, III/IV vek (dva primerka), 4) Okolica Debrca, III/IV vek.</s>
<s>Na ovo pitanje je moguće odgovoriti isključivo posmatranjem količine iskopavanih lokaliteta, hronološki opredeljenih, a na kojima je posvedočen način građenja objekata od drveta.</s><s>Takođe, skok u broju lokaliteta i porast njihovih veličina, može značiti veću upotrebu drveta, jer više prostora mora da se greje, više hrane mora da se spremi i za više objekata su potrebni drveni elementi Upotreba organskih materijala za gradnju kuća, u tehnici pletera i lepa, bila je uobičajena praksa populacija prostora koji se ispituje u ovome radu (Јеремић 1985, 84) (Slika 36).</s><s>Situacija se nije promenila dolaskоm Rimljana.</s><s>Naime, u kontekstu I veka, upotreba drveta u arhitekturi kuća i bedema, zabeležena je na lokalitetima Marin do – Dumbovo, Gajići – Adaševci Mitrovačke livade 3, Mitrovačke livade 6, Drajšpic – Šašinci, Žirovac – Ruma, Gomolava Hrtkovci, Lokalitet 78 – Sremska Mitrovica, bedemi Sirmijuma (Јеремић 1985, U kontekstu kraja I i kroz II vek, drvo u arhitekturi je zabeleženo na lokalitetima Selište – Sviloš, Vranj – Hrtkovci i Lokalitet 59 – Sremska Mitrovica (Јеремић 1985, 74; Црнобрња 2015, 217-218, 287-288).</s><s>U periodu kraja II i III veka, objekat sa kamenim temeljom i drvenom nadzemnom gradnjom je zabeležen na lokalitetu Banja Kulina – Erdevik, dok je tradicionalna građa drvetom zabeležena na lokalitetu Kusanje – Svileuva Od kraja III kroz čitav IV vek, upotreba drveta u arhitekturi je zabeležena na lokalitetima Gajići – Adaševci, Jasenovica – Štitar, Avlije – Klenje, Lokalitet 49 – Sremska Mitrovica, Lokalitet 31 – Sremska Mitrovica i Lokalitet 58 Sremska Mitrovica.</s><s>Trebalo bi napomenuti da su u Sirmijumu, u ovome periodu, od drveta izgrađivani isključivo pregradni zidovi, dok je na na lokalitetima u Adaševcima i u Klenju od drveta sačinjena konstrukcija bondruka (Јеремић 1985, 78-82; Црнобрња 2015, 236-237, 389; Ропкић Ђорђевић 2016, 137).</s><s>U periodu kraja IV/prve polovine V veka, upotreba drvene arhitekture je zabeležena na lokalitetu Bregovi Atovac - Kuzmin (Црнобрња 2015, 253-254).</s><s>Broj lokaliteta je u periodu I i II veka skoro identičan, dok raste tokom III veka, a još više tokom IV veka (Црнобрња 2015, 75-107).</s><s>Krajem IV/tokom prve polovine V veka dramatično opada (Пашић 2019, 107).</s><s>Arheološki materijal Sirmijuma iz I veka je oskudan.</s><s>Može se primetiti, ipak, da je tokom tog perioda u arhitekturi najviše korišćen organski materijal (Jeremić 2016, 199-201).</s><s>Slična je situacija i sa drugim novoosnovanim mestima, poput Mediolanuma (Mediolanum, Milano – Italija), Londinijuma (Londinium, London – Ujedinjeno Kraljevstvo), Skarabantije (Scarabantia, Šopron Mađarska), Gorsija (Gorsium, Tac – Mađarska) itd.</s><s>Takav fenomen se objašnjava dvema činjenicama: da su lokalne populacije i kolonisti bili skromnijeg imovinskog stanja i da je tek trajno uspostavljanje mira na tom području i na granici, koja je blizu, omogućilo i dalo smisao ulaganju u zidanje skupljim materijalima, poput kamena i opeke (Jeremić 2016, 199-203).</s><s>Tokom perioda II i III veka, u Sirmijumu počinje dominirati arhitektura od kamena, opeke i maltera i grad se ne širi previše u odnosu na period I veka, dok je period IV veka je period najveće gradnje i širenja Sirmijuma (Jeremić Period kraja IV/početka V veka za sada nema brojna svedočanstva u arhitekturi.</s><s>Jasno je da se površina naseljenog mesta smanjuje i grupiše oko foruma, kao i da se i dalje koriste neke stare zgrade, dok se neke obnavljaju, ali se umesto maltera koristi ilovača (Поповић 2003 Š1982Ć, 243).</s><s>Slika 36: Rekonstrukcija kuće od organskog materijala u Sirmijumu – lokalitet 78 (I vek n. e.) (dimenzije nisu rekonstruisane) (Јеремић 1985, 72, сл. 3).</s><s>4.4 Stolarstvo</s>
<s>Ne bi trebalo isključiti ni mogućnost postojanja stolarske delatnosti u Sirmijumu i okolini, sa obzirom na obim graditeljskih aktivnosti u samome gradu i van istoga.</s><s>Obim graditeljskih aktivnosti II i III, a posebno IV veka je jedino posredno svedočanstvo o stolarskoj delatnosti na ispitivanome prostoru (Црнобрња 2015; Jeremić 2016, 197-207).</s><s>Direktnih svedočanstava, poput ugljenisanih drvenih predmeta ili stolarskog alata, nema.</s><s>Jedini direktan pokazatelj obrade drveta u samome Sirmijumu u periodu pre kraja IV/početka V veka jesu drveni kovčezi pronađeni na sirmijumskim nekropolama iz III, ali još više iz IV veka (Милошевић 2001, 169).</s><s>Ipak, moguće je i da su ti kovčezi proizvedeni na mestu ili u blizini mesta, gde je eksploatisana drvna građa.</s><s>Teško je dokazati.</s>
<s>Tokom perioda kraja IV/početka V veka, može se razmišljati o stolarstvu na osnovu predmeta za obradu drveta iz groba 323 (Поповић 1988).</s><s>4.5 Zaključci</s>
<s>Na osnovu istorijskih izvora se može zaključiti da je Sirmijum tokom čitavog perioda koji se istražuje imao pristup drvnoj građi.</s><s>Iako je bilo perioda kada su se šume krčile u više navrata (kraj I/početak II veka i period Probove vladavine krajem III veka), definitivno nisu sve posečene, te Sirmijum i dalje ima pristup drvnoj građi.</s><s>To se vidi kroz reči Klaudija Klaudijana, koji navodi da je Stilihon naredio krčenje šuma u Panoniji, ali i kroz Menandra Protektora, koji govori da je avarski kagan izgradio prelaz preko Save i blokadu reke od lokalne građe, kada je opsedao Sirmijum.</s>
<s>Uzorak alata nije prevelik, ali se neka mišljenja mogu izneti.</s><s>Sudeći po rasporedu nađenih sekira, drvo se obaralo i obrađivalo u ruralnim sredinama, dok se o obradi drveta i stolarstvu u samome gradu može govoriti posredno, na osnovu brojnosti graditeljskih aktivnosti, koji ukazuju na stolarstvo, dok bi direktan dokaz za obradu drveta i stolarstvo u samome gradu bio već pomenuti grob 323 sa kraja IV/početka V veka.</s>
<s>Eksploatacija drveta je tokom perioda I veka intenzivna, jer je mahom sva arhitektura od organskog materijala, kako u Sirmijumu, tako i u ruralnim krajevima.</s><s>Situacija se menja, kada Sirmijum dobije kolonijalni status.</s><s>Arhitekturu od organskog materijala zamenjuje ona od opeke, kamena i maltera i tako biva do kraja IV veka.</s><s>U Sirmijumu će od drveta biti samo malobrojni pregradni zidovi.</s><s>Za ruralnu sredinu je isto to malo teže odrediti, zbog malobrojnosti iskopavanih lokaliteta.</s><s>Dosadašnji materijal pokazuje da i tokom II veka preovladava arhitektura od organskog materijala, ali ovaj zaključak bi bolje bilo uzeti kao preliminaran, nego kao konkluzivan, zbog stanja (ne)istraženosti.</s>
<s>Situacija u III veku je na tlu Sirmijuma poput one u II veku, dok se menja u ruralnim sredinama.</s><s>Naime, tokom III veka počinje upotreba opeke i kamena u ruralnim sredinama, ali i dalje ima lokaliteta gde se koristi drvo.</s><s>Tokom IV veka, veka najvećeg uspona Sirmijuma, kamen i opeka su i dalje osnovni građevinski materijal i samo su pregradni zidova na malom broju lokaliteta od drvenog skeleta.</s><s>Tako je i u ruralnim sredinama.</s><s>Većina istraženih lokaliteta imaju arhitekturu od opeke i kamena, dok su od drvenog skeleta ili organskog materijala ekonomski objekti ili objekti interpretirani kao staništa radnika.</s>
<s>Iz perioda kraja IV/prve polovine V veka, malo je očuvanih zgrada.</s><s>Samo se jedna zgrada gradi na temeljima stare dok se ostale popravljaju od starog materijala.</s>
<s>Iako drvena arhitektura biva zamenjena onom od kamena i opeke, drvo ne gubi na značaju pri arhitektonskim poduhvatima.</s><s>To se čini logično, jer grede kao i drugi elementi (poput vrata i nameštaja) moraju biti od drveta.</s><s>To važi i za ogrev objekata, ulogu drveta pri pripremi hrane i u zanatstvu (grnčarstvo, ciglarstvo, kovanje).</s><s>Prema tome, eksploatacija drveta je mogla biti, sudeći po broju registrovanih lokaliteta, identična u periodu I i II veka, raste tokom III veka i dostiže vrhunac tokom IV veka.</s><s>U periodu kraja IV/prve polovine V veka, eksploatacija opada zbog višestrukih razloga: zbog smanjenja broja lokaliteta u ruralnim sredinama, zbog smanjenja samoga Sirmijuma, zbog smanjenja građevinskih poduhvata, zbog prestanaka većine zanata koji zahtevaju obradu drveta i zbog depopulizacije, što znači da se ne koristi više tolika količina drveta za ogrev i pripremu hrane kao tokom prethodnih perioda.</s><s>5 Opekarstvo</s>
<s>Tokom perioda rimske vladavine nad ovim prostorima, opeka je bila vrlo zastupljen materijal.</s><s>To, uostalom i pokazuju rezultati brojnih terenskih pregleda, vršeni kroz više decenija (Црнобрња 2015; Димитријевић 2021, 50).</s><s>U okvirima ovoga rada, nekoliko aspekata cigala i ciglarstva će biti sagledano:</s>
<s>3) Iz kataloga lokaliteta, sabranih u doktorskoj disertaciji A. Crnobrnje, obratiće se pažnja na iskopavane i datovane lokalitete, sa ciljem sagledavanja korišćenja opeke kroz istraživani period na lokalitetima van Sirmijuma (Црнобрња 2015).</s>
<s>Literatura koja se bavi ciglarskim zanatom u antičkome Sirmijumu nije brojna.</s><s>Prvi članak u kojem se trgovina opekom samo posredno pominje u kontekstu importa opeke iz Siscije u Sirmijum jeste napisan od strane Branke Vikić-Belančić (Vikić-Belančić 1968, 509-521).</s><s>Prvi članak u kome se autor direktno dotiče te teme, je proizašao iz pera Anke Milošević.</s><s>U njemu, autorka se bavi rimskim vojnim pečatima u Sirmijumu, a za temu ovoga rada, relevantna je informacija, koja ističe da prisustvo opeke sa žigom određene vojne jednice ne znači nužno i prisustvo iste te vojne jedinice, već može ukazivati i na trgovinu, odnosno import opeke.</s><s>Takođe, autorka smatra da je za potrebe Sirmijuma, u periodu I i II veka, opeka dobavljana većinski iz vojnih ciglana u Sirmijumu ili okolini, dok je u periodu III i IV veka, kad je bio porast građevinskih aktivnosti, opeka dobavljana iz panonskih vojnh ciglana, bliže okoline Sirmijuma i iz udaljenih krajeva, poput Norika (Milošević 1971, 95-118).</s><s>Sledeći članak jeste studija V. Šaranović-Svetek iz 1990. godine, u kojoj se autorka, pored pružanja kataloga svih pečata na opekama iz jugoslovenskog dela provincije Donje Panonije, osvrnula i na peći za proizvodnju cigala i ponavlja konstataciju da pečat neke vojne jedinice ne znači nužno i prisustvo te jedinice (Шарановић-Светек 1989-1990, 41-80).</s><s>Građu o ciglarskim pećima na tlu Sirmijuma je 2000. godine sastavio Miroslav Jeremić (Jeremić 2000, 131-154).</s><s>U svojem značajnom pregledu arheologije i istorije Sirmijuma, objavljenoj 2001. godine, P. Milošević se u segmentu posvećenom privredi, osvrće i na ciglarstvo, u kojem pominje peći i smatra da je porasla potreba za građevinskim materijalom tokom obimnih građevinskih aktivnosti sa kraja III i kroz čitav IV vek (Милошевић 2001, 89-91).</s><s>Pionirski rad u primeni laboratorijskih analiza, zarad razumevanja hemijskog sastava opeka sa ovoga prostora prostora, jeste članak iz 2014. godine, od autorke Snežane Kalamković.</s><s>U njemu, autorka vrši različite analize nad opekom sa lokaliteta Vranj-Hrtkovci.</s><s>Međutim, autorka nije dala odgovor na pitanje odakle je dobavljana sirovina i slično, već isključivo hemijski sastav same opeke (Kalamković 2014, 147-160).</s><s>Konačno, od izuzetnog je značaja monografija Ane Radivojević iz 2018. godine, u kojoj se autorka bavi opekama poznoantičkoga perioda na tlu savremene Srbije, ali je još značajnija, jer su nad opekama vršene laboratorijske analize, te su se ustanovila i njihova fizička i hemijska svojstva (Radivojević 2018).</s>
<s>Opeke, na prostoru obuhvaćen temom ovoga rada, nisu bile poznat građevinski materijal predrimskim populacijama.</s><s>Njih su Panoniju donele rimske vojne jednice, koje su u njoj bile stacionirane, a u literaturi se smatra da je sa njenom širom upotrebom i proizvodnjom počelo u periodu između vladavine cara Domicijana (81-96) (tačnije, period nakon sticanja statusa kolonije) i cara Hadrijana (117-135) (Шарановић-Светек 1989-1990, 41; Jeremić 2016, 201-203).</s><s>Više različitih vrsta opeka je bilo izrađivano: najčešće su one za gradnju, poznate i kao lateres sesquipedales (č45 x 40 cm), ali i manje, kvadratnog ili pravougaonog oblika za izgradnju stubića, lučne i kružne za izgradnju segmenata stubova, tegulae mamate i tegulae hamatae, kao i imbrices i konačno, male opeke, za popločavanje podova (Шарановић-Светек 1989-1990, 41).</s><s>5.1 Proizvodnja i import opeke</s>
<s>Da bi neko područje bilo pogodno za proizvodnju opeke, mora ispunjavati nekoliko uslova, a to su prisustvo sirovine, blizina vode i dostupnost drvne građe, koja je služila kao gorivo za peći.</s><s>Same peći su se većinom nalazile na periferijama rimskih mesta, neretko na istom prostoru i u isto vreme sa nekropolama, bile su veće od lončarskih i imale su često pravougaonu osnovu (Шарановић-Светек 1989-1990, 42-43).</s>
<s>Na tlu koje se istražuje u ovom radu, pronađeno je i publikovano nekoliko peći, ali takođe ima i onih nepublikovanih ili samo usput pomenutih.</s><s>Te druge su dve peći oktrivene 1903. godine na periferiji istočne nekropole Sirmijuma.</s><s>Na mestu gde se odvaja put za Jarak, 1904. godine, takođe je pronađena peć.</s><s>Još jedna tako nepublikovana peć je pronađena od strane neimenovanog amatera, 1969. godine na tlu ciglane savremene Sremske Mitrovice (Милошевић 2001, 9091 sa literaturom).</s>
<s>Sve dokumentovane peći su locirane na području istočne nekropole i bilo ih je 7, dok je jedan primerak nađen na lokalitetu Vranj – Hrtovci.</s><s>Svi primerci su datovani u period III i IV veka (Шарановић-Светек 1989-1990, 43; Jeremić Postojali su takođe i različiti vlasnici ciglana.</s><s>One su mogle biti carske, gradske, vojne ili privatne (Шарановић-Светек 1989-1990, 44-45).</s><s>Glede carskih ciglana, potvrđeno je postojanje jedne takve u Mursi u periodu celog II i početka III veka (antička Mursa – Osijek u Hrvatskoj), dok je u Sirmijumu pronađen svega jedan primerak opeke sa natpisom CAE.</s><s>Vesna Šaranović-Svetek na osnovu te jedne opeke, u kombinaciji sa proporcijama i važnošću Sirmijuma u antici, ne isključuje mogućnost postojanja takve, carske ciglane i u Sirmijumu (Шарановић-Светек 1989-1990, 55, 63).</s><s>Opeke proizvedene u različitim gradskim ciglanama su takođe prisutne u Sirmijumu.</s><s>Pre svega, sam Sirmijum je imao svoju gradsku ciglanu.</s><s>U Sirmijumu je posvedočeno je 12 primeraka opeke sa utisnutim slovom S. Potom, u Sirmijumu je registrovano 24 primerka opeke sa žigom SISC.</s><s>To bi mogao biti pokazatelj trgovine Sirmijuma i Siscije (antička Siscia – Sisak u Hrvatskoj).</s><s>U Sirmijumu je pronađena i opeka datovana u period kraja III i IV veka, sa natpisom QVADRIBVRG, što znači da potiče sa lokaliteta Kvadriburgijum (antički Quadriburgium, problem je što postoje dva različita lokaliteta pod istim imenom.</s><s>Prvo se nalazi pri Brigeciju (antički Brigetio – Senj u Mađarskoj), a drugo pri Alba Regiji (antička Alba Regia – Sekešfehervar u Mađarskoj).</s><s>U Sirmijumu i Rakovcu su nađene i opeke iz Skarabancije.</s><s>Pronađene su i opeke iz Norika, datovane u period vladavine cara Valentinijana I (Шарановић-Светек Opeke, proizvedene od strane vojske su brojne u Sirmijumu i posvedočene su razne vojne jedinice (npr. Legio I Adiutrix, Legio II Adiutrix pia fidelis, Legio V Iovia) (Dautova Ruševljan, Vujović 2016, 21-27).</s><s>Sa obzirom na to da je sam Sirmijum imao bogata ležište gline u svojoj okolini, mala je verovatnoća importa.</s><s>U prilog tome ide još i činjenica da su opeke teške za transport.</s><s>Pre će biti da su određene vojne jedinice slale svoje specijaliste za proizvodnju opeke u Sirmijum i okolinu, kada je za to postojala potreba (Шарановић-Светек 1989-1990, 48-58; Jeremić 2000, 137; Црнобрња, Ратковић, 2015, 251-253).</s><s>Dok se ne izvrši analiza materijala ovih opeka, nažalost, nemoguće je utvrditi da li su lokalni produkt ili import.</s><s>Legije, čije su opeke hronološki osetljive nisu brojne i one su ređe iz perioda kraja I/početka II veka, a češće iz perioda III i IV veka.</s><s>Trebalo bi napomenuti opeko sa natpisom II OF AR, a koji se čita kao Secunda Officina Armorum.</s><s>Ona je nađena u Sirmijumu.</s><s>To je jedino pouzdano svedočanstvo vojne proizvodnje opeka u Sirmijumu, jer je poznato da je u periodu pozne antike u Sirmijumu postojala Fabrica armorum, koja se uostalom mogla baviti i proizvodnjom cigala (Шарановић-Светек 1989-1990, 6164; Bishop, Coulston 2006, 239; Dautova Ruševljan, Vujović 2006, 53).</s><s>Opeke sa pečatima privatnih ciglana su nalažene u Sirmijumu i Rakovcu.</s><s>Opeke iz Sirmijuma sa natpisom Vincenti/ae/ se mogu datovati u period vladavine Valentinijana I, ali ne zna se odakle potiču.</s><s>Pronađene su analogije na lokalitetima u Mađarskoj.</s><s>Druga, koja se ne može datovati, nema analogije nigde.</s><s>Rakovačke opeke većinski imaju pečate radionica iz Trikornija (antički Tricornium, Ritopek u Srbiji).</s><s>Druge, koje imaju pečate privatne ciglarske radionice, mogu se datovati u period sredine IV veka (Шарановић-Светек 1989Što se kvaliteta proizvodnje tiče, Ana Radivojević je analizirala 6 primeraka opeke iz Sirmijuma iz perioda III i IV veka i kod svih se pokazalo da su bile kvalitetno izrađene, da je njihova struktura ujednačena i da su po načinu izrade, opeke iz III i IV veka slične, što ukazuje da se tehnologija u proizvodnji opeka nije promenila, već da je samo potreba za proizvodom postala veća, kako se sam grad razvijao (Radivojević 2018, 147).</s><s>Slika 37a: Osnove poznoantičke ciglarske peći sa nekropole I i II veka (Jeremić 2000, 142, Fig.</s><s>Slika 37b: Fotografije poznoantičke ciglarske peći sa nekropole I i II veka (Jeremić 2000, 143, 5.2 Opeke u arhitekturi</s>
<s>Opeke su se od kraja I/početka II veka do kraja IV veka koristile u arhitekturi, a od III do kraja IV veka su se koristile i za zidanje grobnica (Шарановић-Светек 1989-1990, 41; Милошевић 2001, 165-175; Jeremić 2016, Da bi se pokušao dati odgovor na pitanje, u kojem se obimu koristila opeka tokom perioda rimske vlasti na ispitivanome prostoru, trebalo bi baciti oko datovane lokalitete: naime, u Sirmijumu, upotreba opeke počinje krajem I/početkom II veka, kao i u ruralnim sredinama, ali i tokom II veka, u ruralnim sredinama dominira tradicionalni način gradnje od organskih materijala.</s><s>Kako istraživanja pokazuju, opeka postaje učestalija u ruralnim sredinama za arhitekturu i funerarnu praksu u periodu kraja III i IV veka, što korespondira sa masivnim graditeljskim aktivnostima u samome Sirmijumu i transformacijom Sirmijuma u jedno od carskih rezidencijalnih mesta.</s><s>Dodatni argumenti za najveću upotrebu i proizvonju opeke u periodu kraja III i IV veka jesu pronađene peći, sve datovane u taj period, kao i hronološki osetljivi nalazi opeka sa pečatima (Поповић 2003 Š1977Ć, 153; Црнобрња 2015, 75-107; Jeremić 2016, Prestanak šire upotrebe opeke korespondira sa prvim ozbiljnijim upadima i pljačkama na ove prostore, nakon bitke kod Hadrijanopolja 378. godine.</s><s>Možda je proizvođena u periodu kraja IV/početka V veka, jer je crkva svetoga Dimitrija na lokalitetu 59 izgrađena od opeke, ali je verovatnije da su to sekundarno upotrebljene opeke.</s><s>U prilog tome ide i činjenica da su objekti na hipodromu sa kraja IV veka građeni od organskog materijala (Поповић 2003 Š1977Ć, 154-155;</s>
<s>Čini se da se u periodu od kraja I/početka II veka do kraja IV veka, opeka proizvodi u blizini samih lokaliteta na kojima je pronađena.</s><s>Ipak, ovo pitanje ostaje otvoreno dok se ne izvrši analiza materijala, jer je pokazano koliko je komplikovan prenos opeke na velike razdaljine.</s><s>Ako je opeka importovana, to je moguće isključivo na kratkim relacijama ili rekom, ali nizvodno, poput primera Siscije i Sirmijuma.</s><s>Velika je verovatnoća da opeke sa žigovima vojnih jedinica stacioniranih na Dunavu i iz mesta na Dunavu nisu import, već rezultat rada samih radnika iz te radionice, pozvanih da izvrše taj zadatak u Sirmijumu i okolini.</s><s>Takav stav je dodatno ojačan činjenicom da se sam Sirmijum nalazi na lokaciji izuzetno bogatoj sirovinom za proizvodnju opeke i da nema potrebu da uvozi sirov materijal ili gotov proizvod.</s><s>Opeka se počela koristiti krajem I veka u Sirmijumu više nego u ruralnim sredinama i tako biva čitav II vek.</s><s>To bi se dalo objasniti dobijanjem statusa kolonije i konsolidovanjem moći Sirmijuma.</s><s>Do kraja IV veka će, u kombinaciji sa kamenom, biti dominantan materijal za gradnju.</s><s>Veličina je bitna, jer što je Sirmijum veći, veća je i upotreba i proizvodnja opeke.</s><s>Prema podacima iz dostupne građe, velika je mogućnost da je Sirmijum prestao sa proizvodnjom opeke začetkom kriznih momenata krajem IV veka.</s><s>U ruralnim sredninama, opeka se takođe počinje koristiti kad i u Sirmijumu, ali u manjoj meri.</s><s>Postaje dominantan materijal, onda kada Sirmijum postiže najveći uspon krajem III veka i tokom IV veka, do bitke kod Hadrijanopolja, nakon koje dolazi do pustošenja i bežanja iz ovih oblasti.</s><s>6 Keramika</s>
<s>Nalazi keramike, su poput nalaza opeke, jedni od najbrojnijih na arheološkim rekognosciranjima i iskopavanjima na prostoru obrađivanom u ovoj temi (Димитријевић 2021, 50).</s>
<s>O nalazima grnčarije je relativno dosta pisano u literaturi, najviše od strane O. Brukner.</s><s>Međutim, sa obzirom na temu ovoga rada, težište će biti na razvoju lokalnih radionica i lokalne proizvodnje, kao i na importovanim predmetima.</s><s>Za analizu u okviru ove teme biće uzeta zaključna razmatranja autora, koji su se bavili ovom tematikom, jer vremenska, kao i tematska ograničenost ne dopuštaju ekskurs u kvantitativne analize i stvaranje novih znanja.</s><s>Kako će biti prikazano, primetan je izvestan dizbalans u stanju istraženosti u zavisnosti o kojem se periodu rimske vlasti radi.</s><s>Na primer, period od uspostavljanja rimske vlasti do sredine II veka je kvalitetno istražen, dok su se autori u opštim crtama osvratali na periode koji slede tom.</s><s>Najraniji rad jeste od B. Vikić-Belančić, u kojem autorka daje pregled keramike i njenog udela u trgovini u južnoj Panoniji (Vikić-Belančić 1968, 509521).</s><s>Ista autorka je nekoliko godina kasnije objavila katalog određenog broja lampi, koje se čuvaju u Arheološkom muzeju u Zagrebu.</s><s>Samim tim, tu spadaju i neke lampe iz Sirmijuma i okolice (Vikić-Belančić 1971, 97-182).</s><s>Džejms Rubrajt je prvi put kataloški publikovao žiške, koji se čuvaju u muzeju u Sremskoj Mitrovici (Rubright 1973, 45-80).</s><s>Drugi deo kataloga antičkih svetiljki iz Arheološkoga muzeja u Zagrebu je objavila B. Vikić-Belančić da bi naredne godine združeni katalozi bili publikovani kao zasebna knjiga sa zaključnim razmatranjima (Vikić-Belančić 1975, 49-160; Vikić-Belančić 1976).</s><s>O proizvodnji grnčarije, važni su pre svega radovi O. Brukner.</s><s>Njena doktorska disertacija je pretočena u monografiju i kao takva publikovana (Brukner 1981).</s><s>Ista autorka je pisala o socioekonomskim promenama iz ugla ranorimske keramičke proizvodnje i importa (Брукнер 1987, 27-44).</s><s>Kasnoantičkim žižcima iz Sirmijuma se bavila Zorka Pejović (Пејовић 1991, 63-78).</s><s>O. Brukner se takođe bavila i rimskodobnom keramičkom proizvodnjom na lokalitetu Gomolava – Hrtkovci (Brukner 1992, 11-59).</s><s>Iste godine je Ana Premk napisala članak o ranorimskoj keramičkoj proizvodnji Sirmijuma (Премк 1992, 363-368).</s><s>O. Brukner se takođe bavila se i importovanom i lokalnom keramikom na antičkim lokalitetima na Fruškoj Gori (Брукнер 1995b, 57-109).</s><s>Neke osnovne informacije o keramičkoj proizvodnji postoje i kod P. Miloševića u knjizi o arheologiji Sirmijuma (Милошевић 2001, 91-92).</s><s>Konačno, V. Dautova Ruševljan u svojoj sintezi o rimskome periodu na tlu Hrtkovaca, takođe pominje keramičku proizvodnju (Dautova Ruševljan 2016, 39-45).</s>
<s>Sama okolica Sirmijuma je bogata kvalitetnim glinama i drvnom građom, koja služi kao gorivo za keramičarske peći.</s><s>Na ovim prostorima postoji bogata proizvodnja grnčarije već u periodu koji prethodi dolasku Rimljana.</s><s>Jedan od takvih lokaliteta, sa brojnim lončarskim pećima jeste Gomolava – Hrtkovci, na kojem je posvedočeno nekoliko poznolatenskodobnih peći i u blizini kojih se nastavila proizvodnja grnčarije kroz I i II vek (Лучић 2019, 16-18).</s><s>Ovaj deo rada će biti podeljen na dva dela: na deo posvećen rimskodobnim lončarskim pećima i na deo o lokalnoj i importovanoj grnčariji.</s><s>6.1.1 Lončarske peći</s>
<s>U samome Sirmijumu, registrovano je više lokaliteta sa keramičarskim 1) Na području severoistočne nekropole Sirmijuma se pominje postojanje čak devet lončarskih peći, datovanih u prvu polovinu I veka n. e., u kojim je bilo latenoidne grnčarije (Брукнер 1987, 33; Милошевић 2001, 91).</s><s>2) Na tlu nekropole Sv. Sinerota pronađene su četiri peći.</s><s>Nije navedeno datovanje (Милошевић 2001, 91).</s>
<s>3) Na tlu istočne nekropole se pominje postojanje preko 20 lončarskih peći, datovanih u prvu polovicu I veka n. e. (Брукнер 1987, 33; Премк 1992, 363).</s><s>4) Na severozapadnoj nekropoli su registrovane četiri lončarske peći, datovane u Flavijevski period.</s><s>Opisane su kao kalotaste, okrugle ili elipsoidne u osnovi, od lepa, sa pregradnim zidom i prečnika od 1 do 2,4 m, a visine do 2 m. Na osnovu materijala iz kog su izgrađene, okarakterisane su kao sezonske.</s><s>Jedina detaljnije opisana lončarska peć jeste ta, pronađena u neposrednoj ove nekropole, van bedema.</s><s>Opisana je kao kalotasta, visine 1,60 m i pravilne kružne osnove, prečnika 1,40 m (Брукнер 1987, 33; Премк 1992, 363-368; Милошевић 5) Na lokalitetu 28, u kompleksu zanatsko-trgovatske četvrti, pronađena je lončarska peć, datovana u doba Flavijevaca (Brukner 1992, 15-16).</s><s>Interesantno je pomenuti da je više lončarskih peći pronađeno na lokalitetima van samoga Sirmijuma.</s><s>To bi se moglo objasniti činjenicom da su rimskodobne peći od krhkog materijala i da su bile uništene kasnijim aktivnim naseljavanjem na prostoru gde je nekad bio Sirmijum, ali i činjenicom da su se keramičarske zone grupisale van naselja ili na njihovim rubovima, zbog količine dima koje su peći proizvodile i zbog rizika od požara.</s><s>Van Sirmijuma, lončarske peći su pronađene na nekoliko lokaliteta: Zapadna strana potoka Vranj – Hrtkovci, Vranj – Hrtkovci (vicus), Lole Ribara (parna strana) – Hrtkovci i Gomolava – Hrtkovci.</s><s>1) Na lokalitetu Zapadna strana potoka Vranj – Hrtkovci je ispitano preko 20 lončarskih peći.</s><s>Bile su plitko ukopavane i samim tim je izvestan deo njih bio uništen poljoprivrednim radovima.</s><s>Ipak, na osnovu očuvanih, zna se da su bile kružne osnove sa roštiljem i ložištem, izgrađene u kasnolatenskoj tradiciji od ilovače sa primesama pleve i da su imale kalotu.</s><s>Prečnici su varirali i segali do 3 m. Peći su bile udaljene od bivalnih objekata, zbog rizika od požara.</s><s>Veći broj peći nije datovan, ali one koje jesu, datovane su u ranocarski period (Dautova Ruševljan 2016, 39-41).</s>
<s>2) Na lokalitetu Vranj – Hrtkovci su ispod poznoantičke vile rustike ispitani ostaci vikusa iz I i II veka.</s><s>Istraženo je 14 ostataka lončarskih peći iz istoga perioda.</s><s>Peći su fragmentovane, pa se mnogima nije uspela uhvatiti jasna osnova, ali se na osnovu postojanja kalote i sličnosti sa drugim pećima ovog perioda, može pretpostaviti da su bile nepravilne kružne osnove.</s><s>Ono što se moglo odrediti, jeste da su peći bile građene u poznolatenskoj tradiciji, od crvene pečene zemlje, sa ložištem, kalotom, roštiljima i dimenzija prečnika koje su se kretale od 1 m do 3 m (Dautova-Ruševljan 1991, 41-42; Dautova Ruševljan 2015, 3) Lokalitet Lole Ribara (parna strana) – Hrtkovci se nalazi 300 m južno od reke Save i severno od lokaliteta Vranj – Hrtkovci.</s><s>Pronađene su dve lončarske peći, datovane u drugu polovinu I i II vek.</s><s>Peći su od crvene pečene zemlje, kružne sa kalotama i premera 1,50 m i 2,00 m (Црнобрња 2015, 288-289;</s>
<s>4) Gomolava – Hrtkovci je jedan od najbolje istraženih lokaliteta na ovim prostorima i na njoj je u kontekstu rimskoga perioda pronađena je neverovatna brojka od čak 164 lončarskih peći.</s><s>Zona sa lončarskim pećima se nalazila u delu lokaliteta, koja je bila izvan naselja.</s><s>Peći su građene od ilovače, kružne osnove, prečnika od 1,20 m do 1,80 m i imale su kalotu.</s><s>Na kaloti je mogao biti i kruškoliki otvor za odvod vazduha ili su imale otvor u visini ognjišne ploče.</s><s>Razlikuju se dva tipa lončarskih peći, odvojena na osnovu konstrukcije koja nosi ognjišnu ploču.</s><s>Prvi tip je sa pregradnim zidom u ložištu, a drugi je tip sa stubom od ilovače u centru ložišta (Brukner 1992, 11-25) (Slika 39b).</s><s>Slika 38: Primer lončarske peći sa severozapadne nekropole Sirmijuma (Flavijevski period) Slika 39a: Osnova i presek lončarske peći sa potesa Vranj (Dautova Ruševljan 2016,43, Pr. 5).</s><s>Slika 39b: Opšti izgled keramičarskih peći na Gomolavi (I-II vek) (Brukner 1992, 11, Sl. 3).</s><s>6.1.2 Lokalno proizvedena grnčarija i import Rimljani dolaskom na ove prostore zatiču populacije, koje su usled dostupnosti gline, vode i drveta na visokom nivou razvoja lončarske proizvodnje.</s><s>Odsustvo rimskih keramičkih nalaza avgustovskoga doba je dovelo istraživače do pretpostavke da je do Panonskoga-dalmatskoga ustanka, rimsku vlast održavao vrlo ograničen broj vojnika i saveznici Skordisci.</s><s>U prilog toj pretpostavci ide činjenica da skoro uopšte nema avgustovskoga importa na ovim prostorima.</s><s>Prvi italski nalazi (aretinska i padska terra sigilata) se vezuju za tiberijevski period, nakon gušenja Panonsko-dalmatinskoga ustanka.</s><s>Ipak, ti nalazi se vezuju za vojsku i imigraciju Italika, a ne za trgovinu.</s><s>Keramički nalazi tiberijskoga doba se zatiču u Sirmijumu i na Gomolavi, dok ih je u manjem broju u Banoštoru i u Dumbovu, To se smatra, jer je prva trgovina išla Savom, a ne Dunavom (Vikić-Belančić 1968, 509-510; Brukner 1981, 47-51; Брукнер 1987, 31-33; Brukner, Dautova-Ruševljan 1992, 187-189; Брукнер 1995b, 57-59).</s><s>Pacifikacijom prostora, povećavanjem kontakata između ovih prostora i Italije, kao i prisustvo vojske utiču na provincijalnu proizvodnju na način da se od sredine I veka n. e. lokalne forme romanizuju i da dolazi i do imitacije italskih formi.</s><s>To je posvedočeno kalupima za ranocarske zdele, kao i imitacijama tere sigilate i tere nigre, ali i rimsko-provincijalnim formama krčaga, amfora i drugog posuđa.</s><s>Na Gomolavi je zabeleženo čak da su imitacije tere nigre brojnije u odnosu na imitacije tere sigilate.</s><s>Ipak, ne bi trebalo zanemariti činjenicu da produkcija starih, predirimskih formi, do početka II veka nije u potpunosti eliminisana.</s><s>To se vidi na primeru analizirane grnčarije iz peći sa severozapadne nekropole.</s><s>Grnčarija pronađena u peći je grupisana u tri kategorije: rimskoprovincijalnu (najzastupljenija – 84 %), grnčariju italskih formi (manje zastupljena – 10 %) i latenoidnu (najmanje zastupljena – 6 %).</s><s>Aktivnost ove peći je datovana u period od flavijevskoga doba do sredine II veka.</s><s>Usled obima lokalne proizvodnje, u Sirmijumu i na Gomolavi, import je manje brojan na kraju julijevsko-klaudijevske dinastije, nego na njenom početku.</s><s>Štaviše, tokom flavijevskoga perioda je najobimnija keramička proizvodnja na Gomolavi, zbog inkorporacije ovog prostora u sistem tržišne produkcije i distribucije.</s><s>Trebalo bi i napomenuti da se kontinuitet keramičke produkcije na Gomolavi vezuje za činjenicu da je taj tzv. industrijski kompleks, pod organizacijom vojske i da pravi stvari za vojsku.</s><s>Ipak, od druge polovine I veka n. e., preciznije, od Flavijevaca, dolazi do uvećanja importa i to su pre svega padska tera sigilata, koja se importuje sve do vladavine Domicijana, a u manjoj meri i tera sigilata iz južne Galije.</s><s>U periodu od druge polovine I veka n. e. do početka II veka, popularan import su i zdele i šolje izrađene u barbotin tehnici, tera nigra, crvena firnisana i marmorirana keramika.</s><s>Krajem I veka takođe počinje i import firma svetiljki.</s><s>Import iz Italije i južne Galije je tekao ili rekom Savom, ili putem koji je od Akvileje preko Nauportusa (antički Nauportus – Vrhnika, Slovenija), Emone (Ljubljana, Slovenija) i Siscije vodio prema Sirmijumu.</s><s>Ključan momenat je sticanje kolonijalnog statusa od strane Sirmijuma, kada se konačno afirmiše kao regionalni centar rimske vlasti, kulture, proizvodnje i redistribucije.</s><s>U tom periodu tzv. industrijski kompleks na Gomolavi prestaje sa radom i kako se primećuje, seli se u Sirmijum.</s><s>U prilog važnosti Sirmijuma ide i velika količina importovane italske sigilate, kao i puno romanizovanih formi lokalne grnčarije (Vikić-Belančić 1968, 511-513; Vikić-Belančić 1976, XLIX; Brukner 1981, 47-50; Брукнер 1987, 30-34; Brukner 1992, 25-27; Brukner, Dautova-Ruševljan 1992, Od kraja I veka n. e., umesto italskog importa, najbrojnija je tera sigilata iz radionica u Galiji, a to su pre svega posude sa prostora srednje Galije, iz radionice Lezoux.</s><s>Najjača je tokom perioda od vladavine Trajana do Antonina Pija, što se podudara sa periodom formiranja limesa na Dunavu, ali i povećanom urbanizacijom ovih prostora.</s><s>Galski import će biti prisutan do sredine III veka, ali već od druge polovice II veka, dominantan import postaju posude iz radionica u Germaniji, prvenstveno zbog geografske blizine.</s><s>U II veku, ta sigilata potiče iz radionice Rheinzabern, a od prve polovice III veka, to postaju posude iz radionice Westendorf.</s><s>Germanski import je bio prisutan do IV veka, ali kreće da opada u drugoj polovini III veka.</s><s>Posude iz Germanije su uglavnom dobavljane rečnim putevima, arterijom Rajna – Nekar – Dunav.</s><s>Tokom II veka, počela se proizvoditi pečatna keramika, usled naseljavanja varvara.</s><s>U istom veku, eksport je vodio prema Dakiji, kao i Gornjoj i Donjoj Meziji.</s><s>Usled činjenice da je provincija tokom III veka podređena centralizovanoj upravi vojske, koja se oslanja na proizvodnju lokalne populacije, kao i naseljavanje orijentalnih populacija, dovodi do unapređenja zanatstva i trgovine i time je eksport još dominantiji u III veku, gde donjopanonski proizvodi pristužu sve do dačke, tračke i donjomezijske obale Crnoga mora, ali usled ius commercii i u teritoriju naseljenu Sarmatima, na severnoj obali Dunava (Vikić-Belančić 1968, 513-515; Krajem III i početkom IV veka, Sirmijum, bivajući jedno od glavnim mesta i carstva, ali i novoformirane provincije Panonije Sekunde, doživljava vrtoglavi razvoj i širenje.</s><s>Pre svega, tokom IV veka, Sirmijum će biti jedan od centara za proizvodnju gleđosane keramike.</s><s>Preko Salone, roba sa prostora Mediterana, pre svega afrička sigilata, pristiže u Sirmijum.</s><s>Takođe jačaju trgovačke veze sa crnomorskom obalom.</s><s>Ipak, trebalo bi napomenuti da visoka koncentracija vojske na Dunavu u periodu IV veka, kao i preseljavanje civilnih populacija na ove prostore zarad vojske, dovode do toga da je proizvodnja koncentrisana pre svega za potrebe vojske.</s><s>Data su prava svim građanima da se bave zanatstvom i trgovinom i samim tim se osnivaju mnogobrojne samostalne radionice, kako u urbanim mestima, tako i u ruralnim.</s><s>To utiče na opadanje kvaliteta proizvodnje (Brukner 1981, 51; Брукнер 1995b, 62-63; Милошевић 6.2 Zaključci</s>
<s>Prema priloženom, sledeći istorijski događaji su uticali na promenu trendova u keramičkoj proizovdnji.</s><s>Pre svega, pacifikacija, romanizacija i konačno kolonizacija Sirmijuma u drugoj polovici I veka n. e. je dovela do toga da se keramički materijal predrimskih populacija promeni i da počne da imitira italske forme.</s><s>Dosadašnja istraživanja pokazuju da kolonizacija Sirmijuma dovodi do centralizacije keramičke proizvodnje u Sirmijum, za razliku od prethodnih perioda, kad je bila raštrkanija, međutim, to bi trebalo uzeti sa rezervom, jer su lokaliteti iz perioda kraja I – početka II veka skoro i neistraženi.</s><s>Sledeći istorijski događaj, koji utiče na lokalne trendove u proizvodnji grnčarije jeste začetak formiranja limesa i konsolidacije granice na Dunavu tokom Trajanove vladavine.</s><s>Tokom tog perioda, galski import postaje dominantan u odnosu na italski.</s><s>Zna se da je formiranje limesa uticalo na import galske keramike, jer je pre svega prisutna u novoformiranim vojnim logorima, a tek onda u civilnim naseljima.</s>
<s>Razvijanje radionica u Germaniji utiče na to da od druge polovine II veka germansko posuđe postane dominantan import.</s><s>To je objašnjivo geografskom blizinom Germanije u odnosu na Galiju.</s><s>To je takođe indikator da u ovom periodu Dunav, za razliku od prethodnih perioda kad je to bila Sava, postaje glavna trgovinska žila.</s>
<s>Poslednji istorijski događaj koji bi uticao na trendove u proizvodnji i uvozu keramike jeste uvećanje Sirmijuma i prisustva vojske na panonskom limesu krajem III i početkom IV veka.</s><s>Zbog toga, sva proizvodnja se prilagođava potrebama vojske i svaki građanin dobija pravo da se bavi zanatstvom i trgovinom.</s><s>To dovodi do generalnog opadanja u kvalitetu grnčarije.</s><s>To ne znači da je sva keramika bila goreg kvaliteta.</s><s>Sirmijum je u ovom periodu bio jedan od centara za proizvodnju gleđosane keramike.</s><s>Takođe je usled svoje veličine krenuo da importuje predmete sa mediteranskih prostora, pre svega afričku sigilatu preko Salone.</s><s>Ponovo, trebalo bi bi biti oprezan pri prihvatanju ovoga zaključka, pre svega, jer nijedna peć, datovana u ovaj period, nije pronađena, te se zapravo jako malo zna o proizvodnji keramike na ovim prostorima u periodu pozne antike.</s>
<s>Sirmijum, kao zanatski centar, morao je imati bogatu produkciju predmeta iz metala, uprkos činjenici da nema rudna bogatstva u svojoj blizini.</s><s>Ipak, položaj na reci Savi i na glavnoj saobraćajnici, koja povezuje Italiju sa Balkanom, je dovela do toga da ima stabilan dotok sirovine od koje su se proizvodili predmeti od metala.</s>
<s>Vrste metala i legura koje su bile korišćene u antičkome Sirmijumu jesu zlato, srebro, bronza, gvožđe i olovo.</s><s>Pitanja na će se pokušati dati odgovor u ovome segmentu rada jesu da li je bilo radionica, i ako jeste, gde su se one nalazile.</s><s>Potom pitanje šta se proizvodilo od ovih predmeta i naravno, kada i u kojoj meri.</s><s>Konačno, postaviće se pitanje importa.</s><s>Segmenti ovoga poglavlja će biti grupisani prema vrsti metala.</s>
<s>Nažalost, skoro da uopšte i nema istorijskih izvora koji bi nešto rekli o radionicama za obradu metala na ovim prostorima.</s><s>Osim srebrnih ingota, iz perioda početka IV veka sa natpisima majstora i skraćenice za Sirmijum, o čemu će biti više reči u narednome segmentu poglavlja, jedini izvor koji nešto govori o tome jeste Noticija iz prve polovine V veka, u kojoj se govori o državnoj fabrici štitova, oružja i sedala u Sirmijumu (Letki 2009, 54-58).</s><s>Noticija je tekst u kojem je sadržan spisak civilnih i vojnih funkcija poznoga rimskoga carstva.</s><s>U izvoru se opisuje administracija istočnih i zapadnih polovina carstva, od carskoga dvora do provincijalne administracije i vojnih jedinica.</s><s>Datovanje Noticije nije najjasnije.</s><s>Najverovatnije je napisana nešto posle 421. godine, kombinujući registre istočne i zapadne polovine carstva i ti registri su, za obe polovine, posedovali, osim relevantne građe i građu, koja je bila zastarela.</s><s>U nauci su i izneta mišljenja da je Noticija propagandni tekst, kome cilj nije preciznost, već stvaranje iluzije kohezije Carstva, gde se određene pozicije izmišljaju.</s><s>Ipak, fabrike pomenute u Noticiji, ne bi trebalo da se smatraju za takve izmišljene fantomske pozicije koje nikada nisu postojale, jer su u pitanju fizička mesta i samim tim, ako je pomenuta u Noticiji, znači da je definitivno funkcionisala u jednome momentu (Kulikowski 2000, 376; Brennan 2018, 411-412; Dimitrijević, Whitehouse 2022a, 118).</s><s>U Noticiji se pominju tri fabrike, koje su funkcionisale u Sirmijumu i Basijanama (antičke Bassianae – Donji Petrovci u Srbiji) (Letki 2009, 54-58; Dimitrijević, Whitehouse 2022a, 117; Ciglenečki 2023, 59).</s><s>Oba mesta, Sirmijum i Basijane, su imala svoju fabriku za obradu vune (gynaecea).</s><s>To se zna na osnovu teksta iz Noticije, a koji glasi (Not.</s><s>Dign.</s><s>Occ.</s>
<s>Pannoniae secundae - translati Salonis.</s><s>Procurator gynaecii Sirmensis, Pannoniae secundae.</s><s>Sirmijum je imao fabriku za proizvodnju štitova, sedala i oružja.</s><s>To se zna Fabricae infrascriptae: In Illyrico: Sirmensis scutorum, scordiscorum et armorum.</s>
<s>Da bi se preciznije diskutovalo o datovanjima ekonomskih aktivnosti za koje su te fabrike bile namenjene, trebalo bi pokušati odrediti donju i gornju granicu perioda u kojem sirmijumske fabrike bile aktivne.</s><s>Sistem državnih arsenala (fabricae), a čiji su deo bile fabrike za vunu navedene u ovom radu, ukazuju na centralno planiranje i na kontrolu dopremanja potrebnih zaliha vojsci (Lee 2007, 89-94).</s><s>Njihovo osnivanje se vezuje za period prve Tetrarhije (293-305).</s><s>Ipak, nije potpuno zagarantovano da li su osnovane tokom perioda vladavine Dioklecijana (284-305), jer nijedan izvor to ne pominje.</s><s>Zna se samo da su već postojale tokom perioda, kada je Galerije bio avgust (305-311) (Dimitrijević, Whitehouse 2022a, 120).</s><s>Fabrika za štitove, sedla i oružja je osnovana tokom vladavine cara Dioklecijana (Letki 2009, 54-55).</s><s>Prema tome, donja hronološka granica za osnivanje pomenutih fabrika jeste kraj III/početak IV veka.</s>
<s>Određivanje gornje granice funkcionisanja ovih fabrika je nešto kompleksnije.</s><s>Jedini autori koji su se bavili fabrikama za vunu na ovom prostoru iz ugla rekonstrukcije uslova okoline i ruralne ekonomije su M. Dimitrijević i Dž.</s><s>Vajthaus (Dimitrijević, Whitehouse 2022a, 115-132).</s><s>Svi autori, zaključno sa M. Dimitrijevićem i Dž.</s><s>Vajthausom, se slažu da se fabrika iz Basijana premestila u Salonu (antička Salona – Solin u Hrvatskoj) krajem IV veka zbog nemirnih događaja uzrokovanih upadima Sarmata 374. i 375. godine, pljačkanjima, koja su usledila nakon poraza Rimljana kod Hadrijanopolja (antički Άδριανούπολις/Adrianopolis – Edirne u Turskoj) 378. godine, od strane Vizigota (Dimitrijević, Whitehouse 2022a, 118-119).</s><s>Taj momenat bi se mogao uzeti u razmatranje kao trenutak kada su sirmijumske fabrike prestale sa radom.</s><s>Argument tome bi mogla biti i tvrdnja A. Crnobrnje, koji smatra da su pustošenja 374., 375. i 378. godine dovela do znatne depopulacije prostora i promene ekonomije u njemu, a što je i dodatno potkrepljeno velikim brojem ostava novca iz ovoga perioda u Mačvi i Posavini Ipak, nakon argumenata koji će slediti, moglo bi se pretpostaviti da su događaji iz osme decenije IV veka, početak kraja funkcionisanja sirmijumskih fabrika, ali ne i sam kraj, kao u slučaju fabrike u Basijanama: 1) Sirmijum i dalje funkcioniše kao grad i administrativni centar, npr. u njemu je Teodosije krunisan za Gracijanovog savladara 379. godine (Mirković 2) Аrheološka istraživanja na lokalitetima 39, 40, 42, 43, 46, 47, 58 i 59 u samome centru Sirmijuma, su pokazala da se javne i privatne građevine, podignute početkom IV veka, nalaze ispod debelog sloja pepela i šuta.</s><s>Na podovima tih objekata je pronađen novac iskovan u periodu između 383. i 392. godine, što znači da su uništene u nekom od pustošenja nakon tog perioda (Поповић 2003 Š1982Ć, 243),</s>
<s>3) Analizom istorijskih i numizmatičkih izvora, pokazano je da je došlo do napuštanja fortifikacija na Dunavu unutar provincije Druge Panonije tek nekoliko godina posle 395. godine.</s><s>Argument da se u periodu nakon Hadrijanopolja još uvek ulagalo u provinciju Drugu Panoniju, jeste činjenica Stilihon poslao Flavija Lupa da novcem koji je dobio, popravi zidove gradova zarad odbrane (Eadie, Petrović 1982, 15-16).</s><s>Prema priloženom, predlaže se sledeće rešenje: 1) Dve fabrike u Sirmijumu su nastavile da funkcionišu i nakon Hadrijanopolja, verovatno manjih kapaciteta, jer ostave novca pokazuju da dolazi do isvesne depopulacije i samim tim, nestanka ljudi koji bi radili za iste te fabrike,</s>
<s>2) Prisustvo vojske na dunavskome limesu i nakon događaja iz osme dekade IV veka. ide u prilog tome da još uvek postoji neko, kome je oprema iz tih fabrika potrebna.</s><s>Samim tim, napuštanje dunavskih fortifikacija od strane vojske, nešto malo nakon 395. godine, označava (za autore Noticije očigledno samo privremeni) kraj funkcionisanja sirmijumskih fabrika.</s><s>Prema tome, u daljem tekstu, kada se bude govorilo o fabrikama, govoriće se o hronološkom rasponu od kraja III/početka IV veka do kraja IV/početka V 7.2 Organizacija rudarstva i rudnici u široj okolini Sirmijuma Da bi neki grad bio centar za proizvodnju predmeta od metala, on bi tu rudu trebalo da poseduje u svojoj neposrednoj okolini, što sa Sirmijumom nije slučaj.</s><s>Uprkos odsustvu rudnika u okruženju, Sirmijum svejedno biva mesto proizvodnje predmeta od metala (Милошевић 2001, 87).</s><s>Rudnici su relativno rano, najverovatnije tokom druge polovice I veka n. e., počeli da se eksploatišu na prostoru južno od Sirmijuma, pre svega u donjem toku reke Drine, što je administrativno pripadalo Panoniji.</s><s>Intenzivnija eksploatacija počinje tokom vlada careva Trajana (98-117) i Hadrijana (117135), usled ispošćavanja rudnih depozita u Hispaniji.</s><s>Tada je njima upravljao namesnik sa titulom procurator Augusti.</s><s>Krajem prve polovice II veka počinje se javljati detaljnija titula ovih carskih namesnika, znana kao procurator Augusti argentariae Pannonicae.</s><s>Tokom šezdesetih godina II veka, rudnici Panonije se administrativno spajaju sa rudnicima Dalmacije.</s><s>Ta administrativna jedinica je nosila ime Metalla Pannonicorum et Dalmaticorum i njome je upravljao procurator metallorum Pannonicorum et Dalmaticorum.</s><s>Oni su, pored rudnika srebra, takođe i upravljali sa rudnicima železa.</s><s>Tokom vlade cara Komoda (180192), došlo je do devalvacije rimskoga denara i smanjenja količine srebra u njemu, kao i do smanjenja broja rudara.</s><s>Zaradi toga, car Komod ponovo reformiše rudništvo u Iliriku i argentariae Pannoniarum et Dalmatiarum odvaja od ferrariae, koje su davane i zakup do prve decenije III veka.</s><s>U tom periodu se i odvajaju panonski od dalmatinskih rudnika železa.</s><s>Od prve decenije III veka, rudnici železa bivaju pod upravom namesnika procurator Augusti/procurator argentarium.</s><s>Do te reforme dolazi usled finansijske krize nastale tokom vlade cara Septimija Severa (193-211).</s><s>Sredinom III veka, događa se nova reforma rudarstva usled pustošenja od strane varvara i unutrašnje krize u državi.</s><s>Tom reformom, svi rudnici (srebra in železa) su združeni pod oblast jednoga namesnika – curator Illyrici metallarius, ali se čini da je ta reforma bila kratkoga daha, sa obzirom da se već tokom vladavine cara Aurelijana (270-275) ponovo javlja titula procurator argentarium.</s><s>Usled napuštanja province Dakije u vreme vladavine ovoga cara, a koja je bila vrlo bogata rudama, intenzivira se rudarstvo u Iliriku.</s><s>Usled sigurnosnih razloga, ali i iscrpljetnosti rudnika, uprava se iz Domavije premešta na planinu Kosmaj da bi rudarstvo prestalo da bude aktivna ekonomska grana negde početkom V veka (Dimitrijević et al. 1982, Rudniki železa su se najviše nalazili u centralnoj i severozapadnoj Bosni i bili su eksploatisani od I do VI veka.</s><s>Najveći obim njihovog korišćenja je bio tokom prve polovice III veka (Dimitrijević et al. 1982, 119; Škegro 1999, 103104).</s><s>Nemirna kruška – Petkovica je lokalitet za koji se pretpostavlja da je bio rudnik železa (Црнобрња 2015, 129, 405).</s><s>Ne zna se odakle je dobavljano zlato.</s><s>Moguće da je dobavljano sa prostora provincije Dalmacije, tj. današnje centralne BiH.</s><s>Postoje pretpostavke da je dobavljano i iz Donjeg Podrinja, ali to još uvek nije dokazano (Dušanić 2010a, Najbliži rudnici srebra u okolini Sirmijuma i olova su se nalazili na prostoru donjega Podrinja, sa obe strane ove reke, u okolini Krupnja, Valjeva, Loznice, Zajače, okoline Kolubare, ali i Avale i Kosmaja.</s><s>Najbliži poznati rudnik je na lokalitetu Srebrne rupe – Rumska, ali su se takođe nalazili u Dalmaciji, tj. u današnjoj istočnoj BiH, oko rudničkog centra Argentarija (antička Argentaria Bratunac u BiH) i oko Domavije (antička Domavia – Sase u BiH).</s><s>Tokom I i II veka, ovi rudnici su zasigurno bili vrlo vredni, sa obzirom na visoke titule njihovih upravitelja, ali su bili najviše eksploatisani najverovatnije tokom III veka.</s><s>Rudnici kod Krupnja su eksploatisani do prve polovice IV veka (Dimitrijević et al. 1982, 119-120; Škegro 1998, 90, 104; Црнобрња 2015, 129; 7.3 Gvožđe</s>
<s>Gvožđe je najkorišćeniji metal na ovim prostorima za izradu predmeta.</s><s>Korišćen je za oružje i oklope, za alat, kao i za konstrukcije arhitektonskih objekata, u vidu klamfi, eksera, klinova itd.</s><s>Literatura o proizvodnji predmeta od gvožđa je malobrojna.</s><s>Osnovne i uopštene informacije su prisutne u monografiji O. Brukner i V. DautoveRuševljan o rimskim poljoprivrednim imanjima u Donjoj Panoniji (Брукнер, Даутова-Рушевљан 2015, 92-94).</s>
<s>Smatra se da su u Panoniju tokom I i II veka gvozdeni predmeti u vidu polufabrikata stizali sa donjeg toka Drine.</s><s>U području koje se istražuje, gvozdene alatke su imale visoku vrednost, jer ruda gvožđa nije bila dostupna, te nije čudno naići na ostave gvozdenog alata u Sirmijumu ili okolici (u Sirmijumu lokaliteti villa urbana i hipodrom, a van Sirmijuma lokalitet Zelengora) (Брукнер, Даутова-Рушевљан 2015, 92-94).</s>
<s>Svakako da bi trebalo napomenuti poznoantičku fabrica armorum, u kojoj se proizvodila vojna oprema i da je gvožđe importovano u Sirmijum od kraja III do prve decenije V veka, zarad opskrbljivanja vojske oklopima, oružjem i drugom opremom (Поповић 1988, 220-221).</s>
<s>Nijedna konkretna radionica nije registrovana na tlu Sirmijuma.</s><s>Jedina svedočanstva jesu nalazi zgure, uočeni na rekognosciranjima.</s><s>Ti lokaliteti su okarakterisana kao ruralne naseobine (Црнобрња 2015, 252, 260).</s><s>7.4 Srebro i zlato</s>
<s>Postoji svega nekoliko radova u kojima su se autori osvrnuli na proizvodnju srebrnih predmeta, dok predmeti od zlata uopšte nisu obrađivani.</s><s>Prvi rad je napisao Fransoa Barat.</s><s>U članku se bavi srebrnim i zlatnim ingotima u rimskome carstvu, koji potiču iz Sirmijuma (Baratte 1978, 99-111).</s><s>Važna publikacija o ranorimskom srebru na ovim prostorima jeste monografija o ostavi iz Bele Reke kod Šapca, objavljena 1994. godine od strane I. Popović i Bojane Borić-Brešković</s>
<s>Поповић 1996, 285; Popović 1997, 133). proizvodnji srebra postoji nekoliko informacija u radu Jelene Kondić unutar kataloga izložbe Antičko srebro u Srbiji, održane u Narodnom muzeju u Beogradu 1994. godine.</s><s>Ipak, unutar ovog kataloga, tematikom dobavke i proizvodnje srebra se najviše bavila I. Popović, koja je čak tri rada napisala.</s><s>Prvi rad daje osnovne informacije o eksploataciji srebra, drugi rad daje informacije o autohtonim i helenističkim tradicijama na rimskom nakitu od I do III veka, dok je treći rad o lokalnim proizvodima od srebra i importu u periodu ranog carstva (Кондић 1994, 55-67; Поповић 1994а, 13-18; Поповић 1994b, 25-31; Поповић 1994c, 45-54).</s><s>I. Popović je 1996. godine napisala članak o radionici za izradu srebra u Sirmijumu, dok je 1997. godine je napisala članak o oficijalnoj i privatnoj proizvodnji srebrnih predmeta u Naisusu i Sirmijumu (Поповић 1996, 283-290; Popović 1997, 133-144).</s><s>Još informacija o ranorimskome srebru na ovim prostorima, I. Popović je dala u radu iz 2010. godine (Popović 2008-2009, 33-51).</s><s>Zajedno sa Mitjom Guštinom je 2017. godine objavila članak o ranorimskoj ostavi srebrnih predmeta iz Mačvanske Mitrovice (Guštin, Popović 2017, 53-74).</s><s>U periodu rane rimske vlasti, predmeti od srebra su importovani i korišćeni su od strane istaknutijih pojedinaca.</s><s>Smatra se da je srebrni nakit iz ostave iz Buđanovaca pri Sremskoj Mitrovici, datovane u kraj I/početak II veka, lokalne produkcije.</s><s>Ostava iz okoline Mačvanske Mitrovice je takođe zanimljiva (tačno mesto nalaza se ne zna, jer grupa srebrnih predmeta potiče sa tržišta antikviteta u Gracu).</s><s>Naime, datovana u sam kraj I veka n. e., po oblicima pokazuje da je import iz grčkog kulturnog kruga, međutim ne zna se da li je nakit na ove prostore dospeo sa crnomorskoga prostora ili sa juga, dolinom Drine (Поповић 1994b, 30; Поповић 1994c, 45; Guštin, Popović 2017, 74).</s><s>Sirmijum je bio mesto za redistribuciju srebra i mesto, gde se ispitivala čistoća sirovine.</s><s>To se zna, na osnovu prisustva poluga sa natpisom CAND, što označava candium argentum, tj. fino srebro (Slika 40).</s><s>Te poluge su bile eksportovane iz Sirmijuma i to se zna na osnovu nalaza iz Svirkova u Bugarskoj, jer je na tim slitcima pomenut Sirmijum u vidu punciranih natpisa.</s><s>Dodatni argument za postojanje radionice za izradu srebra u prvoj polovimi IV veka, jeste srebrno posuđe iz Niša (antički Naissus – Niš u Srbiji) i Červen Brjaga u Bugarskoj.</s><s>Takođe, smatra se da su njih izrađivali privatne zanatlije, unajmljivani od strane države (Кондић 1994, 59-60; Поповић 1994а, 15-16;</s>
<s>Za izradu predmeta od zlata skoro da uopšte nema nikakvih informacija u literaturi, osim natpisa na srebrnom slitku iz Svirkova – f(aber) vas(cularius), što označava čoveka koji se bavi izradom predmeta od srebra i zlata (Кондић 1994, 59).</s><s>Još jedan podatak se može naći u knjizi od I. Popović o poznoantičkom zlatnom nakitu u Srbiji, u kojoj se pominju pozlaćene bronzane krstoobrazne fibule iz Male Mitrovice, Sremske Mitrovice i Sremske Rače, datovanih u periode od kraja III do sredine IV veka i za koje se smatra da su načinjene u radionicama pri carskome dvoru (Поповић 2001, 95-96, 147-150).</s><s>Može se zaključiti da produkcija predmeta od srebra na ovim prostorima kreće već krajem I/ početkom II veka i traje tokom II veka.</s><s>Za III vek se ništa ne zna, ali se može pretpostaviti da je bila aktivna tokom III veka, sa obzirom da je srebro najviše eksploatisano u tom periodu.</s><s>Ipak, tu pretpostavku bi trebalo načiniti sa rezervom, jer III vek je krizni i nestabilni period, te je moguće da je srebro korišćeno pre svega za potrebe namirivanja vojske, koja je tokom tog perioda bila odlučujuća za dovođenje careva na presto.</s><s>Za IV vek postoje informacije samo do sredine tog veka i za ovaj period se da pretpostaviti da je i zlato počelo da igra ulogu pri izradi predmeta.</s><s>Ipak, sa obzirom na ekonomsku važnost Sirmijuma kroz čitav IV vek pretpostavlja se da je prestanak izrade predmeta od srebra i zlata bio krajem IV veka (Кондић 1994, 60).</s><s>Slika 40: Srebrni slitak iz okoline Šapca (dimenzije i težina nepoznati) (početak IV veka) Olovo je metal široke primene.</s><s>Moglo se koristiti za oblaganje krovova i svodova, za cevi koje sprovode vodu, proizvodnju pečata, ikona, statueta, ogledala, sarkofaga, pršljenaka, tučaka, žetona, oružja (plumbatae) itd.</s><s>Sa obzirom da nisu rađene analize porekla materijala, ne zna se tačno mesto dobavke ove sirovine, ali se može pretpostaviti da je to dobavljano iz Podrinja i sa Avale i Kosmaja.</s>
<s>Sa obzirom na opširnu bibliografiju o olovnim ikonicama, neće se zalaziti u probleme tipologije i ikonografije, već isključivo će se težište staviti na izradu ovih predmeta.</s><s>O radionicama olovnih ikonica bavila se I. Popović (Поповић 1986, 113-122).</s><s>Opšti pregled olovnih predmeta u Sremu je napisan od strane V. Dautove-Ruševljan (Даутова-Рушевљан 2006, 333-353).</s><s>Olovnim figurinama Venere se bavio Stefan Pop-Lazić (Pop-Lazić 2012, 151-163).</s><s>Bebina Milovanović je napisala knjigu o eksploataciji olova i proizvodnji predmeta od olova na tlu Srbije (Milovanović 2017).</s><s>Olovnim pečatima iz perioda Tetrarhije se bavila I. Popović (Popović 2019, 273-285).</s><s>Konačno, najnovija sinteza o olovnim ikonama je napisana od strane Vladimira Malbašića (Malbašić 2021).</s><s>Olovne ikone sa kultnim predstavama su počele da se proizvode sredinom II veka i proizvodile su se do kraja IV/početka V veka.</s><s>Na osnovu rasprostranjenosti nalaza, I. Popović je registrovala Sirmijum kao najverovatniji centar proizvodnje ovih predmeta (Поповић 1986, 120-121; Milovanović 2017, Većina olovnih figurina Venere je pronađena van konteksta, u Sirmijumu, na Gomolavi i u Šašincima, te je njihovo datovanje bilo onemogućeno.</s><s>Samo jedan primerak se mogao datovati u drugu polovinu III veka.</s><s>Preko analogija sa drugim lokalitetima, smatra se da su u periodu od II do IV veka olovne statuete Venere izrađivane kao votivni darovi za svetilišta, koja nažalost, još uvek nisu identifikovana.</s><s>Radionice, niti kalupi takođe nisu pronađeni, ali zbog koncentracije nalaza, pretpostavlja se da je tokom navedenoga perioda mogla postojati manufaktura u Sirmijumu (Pop-Lazić 2012, 151, 159-160).</s><s>U zavisnosti od veličine, ogledala sa olovnim okvirom su mogla imati kultnu ulogu (manja ogledala) i medicinsko-kozmetičku (veća).</s><s>U regiji koja se ovde istražuje, datuju se uglavnom u kraj II veka ili u III veka, a manje u III-IV Na osnovu ove tri grupe predmeta (olovnih ikonica, figurina i ogledala), mogu se na osnovu stilskih karakteristika registrovati bar dva centra za proizvodnju, a to su Sirmijum i Gomolava.</s><s>Konkretnije, pored olovne zgure, na Gomolavi su pronađena poluzavršena ogledala, što ukazuje na proizvodnju.</s><s>Proizvodnja je bila aktivna od kraja II do kraja IV veka, ali je najaktivnija bila tokom III veka, što korespondira sa najvećom aktivnosti rudnika u balkanskim provincijama.</s><s>U Sirmijumu nisu pronađeni polufabrikati, ali se na osnovu koncentracije nalaza, pre svega ikonica, ali i veličine i važnosti mesta zaključuje da je i tu bilo proizvodnje olovnih ikonica (Dautova-Ruševljan 1992, 62-65;</s>
<s>Sa obzirom na to da se pečati i plombe proizvode na mestu gde se i koriste, za sad se to može pretpostaviti samo za dva mesta – Sirmijum i Sotin (antički Cornacum), iako kalupi za proizvodnju nigde nisu pronađeni.</s><s>Smatra se da je Sirmijum tokom Tetrarhije, preciznije tokom boravaka cara Dioklecijana i vojske u Sirmijumu (289/290., 293. i 294.) zbog svojega značaja, bio mesto gde se proizvodilo mnogo pečata sa carskim predstavama i da je to trajalo do ranog perioda vladavine cara Konstantina (Popović 2019, 277, 281-282).</s><s>Nešto drugačije se može reći za nalaze iz Sotina.</s><s>Naime, i u Sotinu su nađeni pečati sa predstavama Tetrarha, ali i drugih careva, post-tetrarhijskih (verovatno poslednje godine vladavine Konstantina Velikog i njegovih sinova).</s><s>Međutim, oni se interpretiraju kao nalazi, koji su tu dospeli iz Sirmijuma, sa obzirom da nije poznat boravak careva u Kornakumu.</s><s>Ista interpretacija važi i za pečate drugih gradova i hrišćanskih i judejskih zajednica – dospeli su ovde iz drugih krajeva.</s><s>Jedini pečati proizvedeni na ovome lokalitetu potiču iz perioda kraja II i začetka III veka, kad je ovde boravila Cohors II Aurelia Dacorum.</s><s>To je zaključeno na osnovu činjenice da se pečati proizvode samo u matičnome kastrumu (Ilkić 2006, Za sada ne postoji nijedna studija u kojoj se bavilo proizvodnjom rimskodobnih olovnih vodovodnih cevi na ovome prostoru.</s><s>U literaturi se pominje da su pronađene u Sirmijumu (Jeremić 2016, 182; Milovanović 2017, 155).</s><s>Takođe su pronađene cevi i u okolini Čalme, Grgurevaca i Erdevika, ali njihov kontekst nije poznat - najverovatnije potiču sa poljoprivrednih imanja U Sirmijumu in okolici pronađeno je nekoliko olovnih sarkofaga (celih i fragmentovanih), datovanih u III ili IV vek.</s><s>Međutim, ništa se ne zna o proizvodnji olovnih sarkofaga u Sirmijumu (Милошевић 2001, 166, 173;</s>
<s>Što se proizvodnje naoružanja tiče, jedna poznoantička forma oružja, znana kot plumbatae, je koristila olovo za izradu.</s><s>Sa obzirom da se zna iz izvora Notitia Dignitatum da je na tlu Sirmijuma postojala državna fabrika za izradu štitova, oružja i sedala, kao i da je u blizini Sirmijuma postojao rudnik olova, može se pretpostaviti da je i ovde proizvođena vrsta ovoga oružja (Dautova Ruševljan, Vujović 2006, 53-54).</s>
<s>Tragovi korišćenja olovnih limova za krovove i svodove su registrovani samo u Sirmijumu, u carskoj palati.</s><s>Time se korišćenje olova za ovakve potrebe može smestiti u kraj III i IV vek (Jeremić 2016, 276-278, 281).</s><s>Sa proizvodnjom olovnih predmeta se počelo tokom I i II veka.</s><s>Naprimer, na Gomolavi su registrovani kalupi za izradu ukrasnih olovnih predmeta, datovani u I vek n. e. i da se to vršilo na otvorenim kovačkim pećima sa ognjištem (Dautova-Ruševljan 1992, 61-63) (Slika 41).</s><s>Ipak, proizvodnja postaje najaktivnija tokom III i IV veka, usled povećane eksploatacije balkanskih rudnika.</s><s>Najbrojniji proizvod jesu olovne ikonice, ali one sa rastućom popularnošću hrišćanske vere gube na značaju i prestaju biti masivno proizvođene.</s><s>To važi i za druge predmete kultne namene.</s><s>Tokom IV veka, kako raste popularnost Hrišćanstva, potreba za olovnim predmetima je mala i čini se da olovo biva korišćeno do prve dekade V veka isključivo za proizvodnju municije, tj. plumbata u obližnjoj državnoj fabrici za municiju.</s><s>Slika 41: Kalupi za izradu metalnih predmeta i posude za topljenje metala sa Gomolave (I vek n. 7.6 Bronza</s>
<s>Od svih grupa metalnih predmeta, osim zlatnih, bronzani su najslabije istraživani.</s><s>Svega četiri rada postoje – tri pregledna potiču iz katalog izložbe Antička bronza u Jugoslaviji, održane 1969. godine u Narodnom muzeju u Beogradu (Mano-Zisi 1969, 21-25; Veličković 1969, 33-36; Jeličić 1969, 45-46).</s><s>Poslednji rad u kojem se pominje proizvodnja bronzanih predmeta u Sirmijumu i okolici je katalog Ljiljane Tadin o bronzanim statuetama na tlu jugoistočne Donje Panonije (Tadin 1979).</s>
<s>U ranom periodu rimske dominacije na ovim prostorima, bronzani predmeti su dolazili iz Italije, preko Akvileje i Siscije, ali i preko Salone i Domavije.</s><s>Tokom I i II veka, importovane su bronzane kaserole, patere, vrčevi, ojnohoe, vedrice, simpule, cediljke i lampe iz južnoitalskih radionica, dok iz radionica severne Italije, biva importovana vojnička oprema.</s><s>Pored Sirmijuma, bronzani predmeti su importovani u manjoj količini i u ruralnim područjima.</s><s>Svakako bi trebalo napomenuti da na lokalitetu Gomolava već tokom I veka n. e. postoji radionica za izrađivanje ukrasnih predmeta od bronze i da se to vršilo na otvorenom kovačkom ognjištu (Mano-Zisi 1969, 21-25; Dautova-Ruševljan 1992, 61-62; Брукнер, Даутова Рушевљан 2015, 92-93).</s><s>Smatra se da se tokom II veka, tokom doba Antonina počinje takođe i stvarati u provincijama i da su se predmeti od bronze proizvodili u kovačnicama oružja.</s><s>Najbrojnije su kultne statuete, koje po stilu imitiraju grčko-rimske uzore.</s><s>U Panoniji se tokom II i III veka takođe proizvodi dosta bronzanog posuđa, koje nije bilo rezervisano samo za lokalne populacije, već se prema mišljenju Milivoja Veličkovića i eksportovalo (Veličković 1969, 34-36).</s><s>O poznoantičkoj bronzi nema nikakvih informacija u literaturi, osim da se Sirmijum smatra za jedan od proizvodnih centara bronzanih predmeta, kao i činjenice da je postojala fabrica armorum u Sirmijumu, na osnovu koje se može pretpostaviti proizvodnja bronzane vojničke opreme u periodu poznog III i IV 7.7 Nalazi alata i funkcionisanje kovnice novca Nalazi oruđa mogu biti indikacije na obradu metala na određenim lokalitetima.</s>
<s>Turpija je imala ulogu u obradi metala.</s><s>Dva primerka turpije su pronađena u vili rustici na lokalitetu Marin Do – Beočin, datovana u IV vek.</s><s>Sa istoga lokaliteta, iz istoga perioda, potiče jedan nakovanj (Поповић 1988, 112114; Ропкић-Ђорђевић 2016, 109) (Slika 42).</s><s>Iako je u uvodu napomenuto da se rad neće baviti numizmatikom, kao jedna od aktivnosti jeste pravljenje novca.</s><s>Kovanje novca u Sirmijumu je bila aktivnost, koja je postojala u više navrata.</s><s>Najraniji primer jeste iz perioda vladavine cara Galijena, a vezuje se za 265-266. godinu.</s><s>Sledeći period jeste od 320, do 326. godine, od 351. do 364. godine i od 393. do 395. godine.</s><s>Najočigledniji dokaz jeste natpis sa legendom grada Sirmijuma na novcu, ali direktan dokaz pravljenja novca (ili krivotvorenja istog) jeste primer kalupa za livenje novca sa lokaliteta Kurjakovac – Sremska Mitrovica.</s><s>Konkretnije, u pitanju je primerak za pravljenje legijskog novca Marka Antonija (Поповић 1988, 150; Црнобрња Slika 42: Turpije iz vile rustike između Kuzuma i Bononije (IV vek).</s><s>Dužine: leva – 8,5 cm; desna 7.8 Zaključci</s>
<s>Obrada metala nije bila nepoznata predrimskim populacijama ovih prostora.</s><s>Ipak, sa obzirom na važnost Sirmijuma, malo je istražena produkcija metala, prvenstveno zbog manjkavosti nalaza radionica.</s><s>Prema dostupnome materijalu, tokom I i II veka, u zavisnosti od materijala, predmeti su se i proizvodili i uvozili (bronza – Italija, srebro – ?, gvožđe – Podrinje).</s><s>Predmeti od bronze i olova su se takođe i proizvodili proizvodili na periferiji (lokalitet Gomolava – Hrtkovci).</s><s>Moguće je da su ovakve radionice postojale u Sirmijumu, koji je krajem I veka n. e. postao kolonija, ali su arheološki slojevi poznijih perioda mahom uništili slojeve ovoga perioda.</s><s>Predmeti od srebra se počinju proizvoditi tokom II veka.</s><s>Predmeti od gvožđa su uvoženi kao polufabrikati, dok su srebrni predmeti i bronzani u najvećoj meri importovani.</s>
<s>Period II i III veka, jeste period skoka u proizvodnji predmeta od olova u samome Sirmijumu zbog dostupnosti materijala uzrokovane skokom u radu rudnika.</s><s>Međutim, period krize III veka je razlog zašto srebrni predmeti nisu proizvođeni na ovim prostorima – srebro je išlo za isplatu vojske.</s><s>Period II i III veka je početak u skoku proizvodnje predmeta od bronze, do te mere da se takođe i izvozila.</s><s>Sa obzirom na porast broja lokaliteta ruralnog karaktera u III veku trebalo bi pretpostaviti skok i u proizvodnji gvozdenih alatki za poljoprivredu.</s><s>Za II i III vek ne zna se gde su bile radionice.</s><s>Nijedna nije registrovana, ali bi trebalo pretpostaviti pre svega Sirmijum, dok je pitanje da li ih je bilo na periferiji, gde i u kojoj meri.</s>
<s>Period kraja III i IV veka donosi promenu u dinamici proizvodnje predmeta od metala, jer dolazi do toga da država preuzima vlasništvo nad proizvodnjom, pre svega otvaranjem fabrica-e armorum i kovnice novca.</s><s>Tada država većinu metalnih resursa uzima za sebe i pravi za sopstvene potrebe prvenstveno vojska.</s><s>Ovaj period, koji beleži i porast Hrišćanstva, dovodi do zamiranja prilično brojnog proizvoda od olova – ikonica tzv. podunavskog konjanika.</s>
<s>Staklo je na tlo okoline Sirmijuma prvi put dospelo dolaskom Rimljana, na prelasku iz stare u novu eru (Šaranović-Svetek 1986, 50; Милошевић 2001, 93).</s><s>U ovome radu, osvrt će se dati na staklarstvo kao zanat, tj. govoriće se o radionicama.</s><s>Potom, sledeće pitanje će biti gde su i u kojoj količini stakleni proizvodi bili prisutni.</s><s>Konačno, reči će biti i o mestima odakle su stakleni proizvodi importovani u Sirmijum.</s>
<s>Glede radova unutar kojih se govori o antičkom staklu na tlu Sirmijuma, deo repertoara staklenih predmeta sa lokaliteta 1a i 4 je publikovan u radovima O. Brukner i Maje Parović-Pešikan (Parović-Pešikan 1971, 45-50, 82-83; ParovićPešikan 1973, 31-44; Брукнер 1982-1983, 5-31).</s><s>U tome periodu je objavljeno i nešto staklenih nalaza sa nekropole u Čalmi (Milošević 1973, 85-89).</s><s>Međutim, prva konkretna studija o proizvodnji stakla jeste članak od P. Miloševića iz 1974. godine, u kojem se govori o staklarskim pećima u Sirmijumu (Milošević 1974, 102-108).</s><s>Sledeći članak o antičkom staklu u Sirmijumu je potekao iz pera Aleksandrine Cermanović Kuzmanović (Цермановић Кузмановић 1980-1981, 729).</s><s>Nakon toga rada, sledi knjiga V. Šaranović-Svetek o staklu u jugoslovenskome delu province Donje Panonije (Šaranović-Svetek 1986).</s><s>Neki od sirmijumskih staklenih nalaza, kao i staklarske peći, su popisani in spet datirani u knjizi Mire Ružić o antičkome staklu na tlu Srbije (Ružić 1994).</s><s>Nešto informacija o staklarskim proizvodima na rimskodobnim lokalitetima Fruške gore je dato od strane V. Dautove-Ruševljan (Даутова-Рушевљан 1995, 119120).</s><s>Najopštije informacije o staklarstvu u Sirmijumu i okolini dali su P. Milošević u svojoj knjizi o Sirmijumu, kao i O. Brukner i V. Dautove Ruševljan u više svojih dela (Милошевић 2001, 92-94; Dautova Ruševljan 2003; Брукнер, Даутова Рушевљан 2015, 95-96; Dautova Ruševljan 2016, 61).</s><s>Posthumno izdata knjiga o staklenim narukvicama u Donjoj Panoniji je izdata u ime V. Šaranović-Svetek (Šaranović-Svetek 2009).</s><s>Novi nalazi sirmijumskoga stakla su publikovani od strane Jasmine Davidović, Biljane Lučić i Miroslava Vujovića, kada su objavili članak o staklu sa lokaliteta 1a u Sirmijumu (Davidović, Lučić, Vujović 2020, 11-34).</s><s>Poslednji doprinos proučavanju antičkoga stakla u Sirmijumu jeste članak B. Lučić i M. Vujovića iz 2022. godine u kojem se bave staklenim nalazima sa istočne nekropole (Lučić, Vujović 2022, 56-70).</s><s>8.1 Peći i radionice za proizvodnju staklenih proizvoda u Sirmijumu i okolini</s>
<s>Peć 1 je pronađena u severnome delu grada, u sektoru VIII, dok su peći 2 i 3 pronađene na lokalitetu 28.</s><s>Usled nedostatka konkretnijih podataka, datovane su široko u period IV i prve polovine V veka (Milošević 1974, 102-106; Ružić 1994, 63) (Slika 43).</s><s>Takođe bi trebalo pomenuti grumen zgure polihromne staklene paste sa fragmentom narukvice od staklene paste na lokalitetu 30, što ukazuje na proizvodnju staklenih narukvica na tlu Sirmijuma (Šaranović-Svetek Slika 43: Primer staklarske peći iz Sektora VIII u Sirmijumu (IV/prva polovina V veka) 8.2 Distribucija staklenih nalaza i import Sa obzirom na to da je cilj ovoga rada da prikaže privredne aktivnosti i njihove promene, neće se ulaziti u tipologiju nalaza, već će isključivo orijentisati na hronologiju importovanih predmeta, kao i na mesta odakle je taj import poticao.</s><s>Pre svega, trebalo bi pomenuti da su staklarski proizvodi mogli biti staklene posude, narukvice i perle od stakla i prozorsko staklo.</s><s>U literaturi, staklarstvo je podeljeno na 3 perioda:</s>
<s>1) Staklo je u periodu I i II veka prisutno isključivo kao import u najvećoj količini u Sirmijumu, a manje na lokalitetima u Dumbovu, Gomolavi, Banoštoru i Vognju.</s><s>Importovani nalazi najvećim delom potiču iz italskih radionica (Sirmijum, Dumbovo, Gomolava, Voganj), ali i sirijskih (Sirmijum, Banoštor), galskih (Sirmijum), nedefinisanih mediteranskih (Sirmijum).</s><s>Za ovaj period, da se zaključiti da je većina nalaza iz italskih radionica, a nešto manje istočnomediteranskih.</s><s>Preciznije, tokom I veka n. e., import je iz Italije i sa istočnog Mediterana, dok tokom II veka počinje i import iz Galije.</s><s>Takođe, vidi se da je staklo najprevalentnije u Sirmijumu, a manje u ruralnim kontekstima.</s><s>Staklo je počela donositi vojska, a onda i trgovci.</s><s>Import iz Galije i Italije je tekao dolinom Save, od Akvileje preko Emone i Siscije do Sirmijuma.</s><s>Sama Akvileja je bila najveća radionica stakla na severu Italije.</s><s>Import posuda sa istočnog Mediterana je mogao ići preko Akvileje, ali i preko rimskih gradova na Jadranu.</s><s>Ipak, trebalo bi napomenuti da prava trgovina staklom kreće tek tokom II veka, uspostavljanjem limesa i kopnenih i vodenih saobraćajnica.</s><s>Do tada, staklo je dolazilo isključivo putem vojske, koja je u staklenim posudama prenosila osnovne potrebštine.</s><s>Tokom druge polovine II veka se pominje ekonomska kriza u carstvu uzrukovana Markomanskim ratovima, a koja se manifestuje dekadencijom u staklarstvu (Fitz 1980, 331-332; Šaranović-Svetek 1986, 49-51; Ružić 1994, 59;</s>
<s>2) Period III i početka IV veka je period procvata Sirmijuma i okoline.</s><s>Smatra se da je do procvata pre svega dovela Constitutio Antoniniana, koja je uzrokovala razvoj gradova i samim tim zanastva u njima.</s><s>Nalazi stakla se mogu najviše naći, kao i u prethodnom periodu, u Sirmijumu, ali ih ima i u Hrtkovcima, Svilošu i Šidu.</s><s>Importovani nalazi potiču iz radionica na Rajni (Sirmijum, Hrtkovci, Sviloš), iz radionica u današnjem Kelnu u Nemačkoj (antička Colonia Claudia Ara Agrippinensium) (Sirmijum), »rajnsko-panonskih« radionica (Sirmijum, Šid), iz Panonije (Sirmijum, Sviloš, Hrtkovci), iz »italskokelnskih« radionica (Sirmijum).</s><s>Staklo je najzastupljenije u periodu druge polovine III veka.</s><s>Interesantno je primetiti da u ovome periodu skoro da uopšte nema stakla iz Galije, Italije i sa tla istočnoga Mediterana, dok je znatna količina stakla sa prostora Rajne, preciznije iz Kelna.</s><s>Trebalo bi napomenuti da već u III veku počinje proizvodnja stakla i u Panoniji, što se objašnjava ukazom Karakale (211-217) i njegovom Constitutio Antoniniana, koja je dovela do uspona gradova u Panoniji i samim tim, zanatstva u njima.</s><s>Smatra se da su radionice postojale u Carnuntumu, Poetoviu (antički Poetovio - Ptuj u Sloveniji) i Savariji (antička Savaria – Sombathelj u Mađarskoj) (Šaranović-Svetek 1986, 51-53; Ružić 1994, 60-61; Šaranović Svetek 2009, 32).</s>
<s>3) Treći period staklarske proizvodnje na ovom prostoru jeste IV vek.</s><s>Najviše staklenih nalaza, ponovo, potiče iz Sirmijuma, ali ih ima i na lokalitetima u Dumbovu, Čalmi, Banoštoru, Svilošu, Hrtkovcima i Kuzminu.</s><s>Importovani nalazi potiču iz radionica na Rajni (Sirmijum, Dumbovo), panonskih radionica (Sirmijum, Čalma, Hrtkovci, Sviloš), »rajnsko-panonskih« radionica (Sirmijum, Banoštor), kelnskih radionica (Sirmijum) i »italo-rajnskih« radionica (Sirmijum, Čalma).</s><s>Staklo je u ovome periodu jednako domaće i ne-panonske proizvodnje.</s><s>Skoro isključivo importovano staklo potiče iz radionica na Rajni, osim u slučaju staklenih narukvica, koje potiču iz istočnomediteranskih radionica.</s><s>Mnošto jednostavnih formi govori o masivnoj lokalnoj produkciji.</s><s>Osim jedne peći u Sirmijumu, nema drugih dokaza o samoj proizvodnji u Sirmijumu, međutim, za grad takve veličine i važnosti, sa većim stepenom sigurnosti se može očekivati da je imao radionicu ili radionice stakla.</s><s>Tokom ovog perioda je primetno da su stakleni proizvodi lokalne provenijencije stavljani u grobove (Šaranović-Svetek 1986, 53-54; Ružić 1994, 61-62; Davidović, Lučić, Vujović 2020, 11-34; Šaranović-Svetek 2009, 32).</s><s>8.3 Zaključci</s>
<s>Prema priloženome da se zaključiti nekoliko stvari: staklene posude su tokom celoga istraživanoga perioda bile najkorišćenije u Sirmijumu.</s><s>Nakon toga, staklene posude su prisutne na lokalitetima, koji se nalaze uz velike reke (Savu i Dunav).</s><s>Ima ih i u ruralnim naseljima i na nekropolama u unutrašnjosti.</s><s>Tokom I veka n. e., nije bilo klasične trgovine staklenim proizvodima, već su prisutni kao deo ličnog mobilijara osoba koji su ga donosili, već se od II veka može govoriti o trgovini.</s><s>Tokom tog perioda, najbrojniji su bili importi iz Italije, a manje iz Galije.</s><s>Import je tekao iz i preko Akvileje, do Emone, pa dolinom Save do Sirmijuma.</s>
<s>Ratovima koje je u drugoj polovini II veka vodio car Marko Aurelije na ovim i u blizini ovih prostora su doveli do izvesne ekonomske krize, koja je dovela do prestanka importovanja staklenih proizvoda do prve polovine III veka.</s><s>Procvat panonskih gradova i razvoj lokalne proizvodnje počinje da se oseti tokom druge polovine III veka i tokom početka IV veka, a što je uzrokovano dugoročnim efektima Constitutio Antinoniana iz 212. godine, ali i sa važnošću koju Sirmijum dobija tokom perioda Tetrarhije.</s><s>U ovom periodu počinje i panonska proizvodnja stakla.</s><s>Panonski proizvodi su jednako prisutni, kao i import.</s><s>Međutim, import iz Italije i Galije više nije prisutan, već je prisutan onaj iz radionica na Rajni, pre svega u Kölnu.</s><s>Za ovaj period, nisu registrovane staklarske peći, ali sa obzirom na količinu panonskih staklarskih proizvoda u Sirmijumu i okolici, količinu prozorskog stakla, kao i na važnost Sirmijuma, nemoguće je da je nije bilo.</s>
<s>Tokom celog IV veka i dalje je najveća količina importa sa prostora Rajne i sa juga, kad su u pitanju narukvice.</s><s>Registrovane su čak su tri peći, i to u različitim prostorima grada, time ukazujući da se proizvodilo na više lokacija i u više radionica, što je indikator povećane potrebe za proizvodima od te sirovine.</s><s>Nije jasna situacija sa staklom tokom prve polovine V veka.</s><s>9 Obrada i upotreba kamena</s>
<s>Kamen je na ovim prostorima kao građevinski materijal i materijal za spomenike postao zastupljen tek konsolidacijom rimske vlasti.</s><s>Glavni cilj ovog poglavlja će biti da se isprati razvoj kamenorezačke delatnosti na prostoru koji se istražuje kroz istorijske izvore, količinu kamenih izrađevina, graditeljskih aktivnosti i zidarskih i klesarskih orodja.</s><s>Takođe će se postaviti pitanje kontakata sa drugim regijama, sa obzirom na to da je izvršena analiza porekla sirovina određenog broja sirmijumskih kamenih spomenika.</s><s>Istorijat istraživanja o poreklu kamena i radionicama na ovim prostorima seže davno, još u XIX vek.</s><s>Naime, to pitanje se posredno otvara u brojnim radovima o ranohrišćanskoj pasiji o Četvorici ovenčanih mučenika (Passio sanctorum quoatuor coronatorum, čija je radnja smeštena u Panoniju tokom Dioklecijanove vladavine (Damjanović 2009, 331-350).</s><s>Brojna je literatura, koja se bavila kamenim spomenicima Sirmijuma i okoline, međutim, korišćena su samo ona dela, koja barem nešto govore o poreklu sirovine, radionicama i zidarstvu na ovome području.</s><s>V. Dautova-Ruševljan u svojoj knjizi o spomenicima od kamena iz rimske provincije Donje Panonije govori i o radionicama (Dautova-Ruševljan 1983).</s><s>Alat koji se koristi pri obradi kamena je naveden u knjizi o antičkome gvozdenom alatu u Srbiji, autorke I. Popović (Поповић 1988).</s><s>Prvi autor koji se bavi poreklom kamene sirovine iz koje su načinjeni spomenici, kao i prvi koji je načinio kvantitativnu analizu korišćenog materijala jeste Bojan Đurić (Djurić 1997, 73-86).</s><s>Najvažniji su ipak radovi od grupe autora objavljeni u glasilu Arheološkoga instituta iz Beograda, Starinar, na čelu sa B. Đurićem, u kojoj autori analiziraju poreklo sirovine velikog broja spomenika iz Muzeja Srema (Đurić et al. 2006, 103-137; Đurić et al. 2007, 83-100).</s><s>Radionice za obradu kamena takođe pominje i I. Popović u svojoj knjizi o mermernim skulpturama Sirmijuma (Popović 2012).</s><s>Neke opšte informacije o kamenorezačkoj delatnosti na ovim prostorima su date u knjizi o vilama rustikama od O. Brukner i V. Dautove-Ruševljan (Брукнер, Даутова Рушевљан 2015, 89-91).</s><s>Pregled graditeljskih aktivnosti u Sirmijumu daje M.</s>
<s>U kontekstu suđenja Herodu Atiku održanome u Sirmijumu, tokom bivanja Marka Aurelija u gradu, pominje se da je munja ubila ženu i ćerku Heroda Atika dok su bile u kuli, koja je bila vrlo snažna po načinu gradnje i koja se nalazila u delu grada, gde su podignute kule.</s><s>Tačan datum tih kula se ne zna, ali je očito da se u drugoj polovici II veka već zidalo kamenom.</s><s>2) Scriptores Historiae Augustae – Historia Augusta, IV vek (Hist.</s><s>Aug.</s><s>U kontekstu smrti cara Proba, pominje se da su mi ožalošćeni vojnici u blizini Sirmijuma na jednoj gomili podigli moćnu grobnicu sa mermernim natpisom.</s><s>3) Anonim – Passio sanctorum quatuor coronatorum, IV vek (PSQC).</s><s>Pominje se da je Dioklecijan posetio Panoniju i tražio je od kamenorezaca da se podigne statua boga za hram na tzv. Mons pingus ŠigneusĆ.</s><s>4) Sekst Aurelije Viktor Afer – Liber de Caesaribus, druga polovina IV U kontekstu uzurpacije Magna Magnencija (350-353), pominje se reorganizacija Dioklecijanovog sistema odbrane.</s>
<s>U kontekstu vladavine Julijana, pominje se obnova fortifikacija na Dunavu.</s><s>U kontekstu vladavine Maksimina Herkulija (296-305), se pominje da je izgradio palatu blizu Sirmijuma gde su njegovi roditelji nekada radili kao nadničari.</s><s>9.2 Alat za obradu kamena i zidarstvo</s>
<s>Velik broj kamenih spomenika na prostoru Sirmijuma je prilično dobro publikovan i sistematizovan.</s><s>Cilj ovoga segmenta rada će biti da se isprati proizvodnja kamenih spomenika kroz istoriju antičkoga Sirmijuma, ali i materijala od kojih su korišćeni.</s><s>Sa obzirom da su katalozi sirmijumskih spomenika brojni, korišćeni su samo najnoviji, u kojima su spomenici grupisani na jednome mestu.</s><s>Zbog cilja ovoga segmenta rada, iz navedenih kataloga nisu uzeti svi nalazi, već samo oni, koji su relativno precizno datovani i čija je lokacija nalaženja poznata (Dautova-Ruševljan 1983; Đurić et al. 2006, 103-137; Đurić et 100</s>
<s>9.1 Primarni istorijski izvori al. 2007, 83-100; Popović 2012; Mirković 2017).</s><s>Pre pregleda spomenika, trebalo bi predstaviti klasifikaciju B. Đurića i drugih autora o najkorišćenijim sirovinama, ali i onim koje su uvožene iz najdaljih delova carstva.</s><s>O drugim, ređim primercima korišćenih lokalnih sirovina, će biti više reči u daljem delu teksta (Slika 46).</s><s>Naime, pri analizi kamenih spomenika, autori su uočili tri vrste krečnjaka: litotip I, II i III.</s><s>Litotip I i III potiču iz rudnika u Dardaganiju kod Zvornika u današnjoj Bosni i Hercegovini, koji se nalaze na levoj strani Drine, dok litotip II potiče iz nepoznatog ležišta u Panoniji (Đurić et al. 2006, 104-105).</s><s>Beli mermer potiče sa istočnoalpskoga prostora, iz rudnika u Pohorju (planine u današnjoj severoistočnoj Sloveniji) i u Gumernu (mesto pri Beljaku/Villachu u Austriji) (Đurić et al. 2006, 113-116).</s><s>Kada je Sirmijum postao jedno od carskih rezidencijalnih mesta, začetkom tetrarhijskega perioda, arhitektonski elementi su izrađivani od sirovina, importovanih iz raznih krajeva carstva (Đurić et al. 2006, 119-122).</s><s>Pre navođenja spiska korišćenih sirovina iz udaljenijih provincija tokom perioda kraja III i prve polovine IV veka trebalo bi napomenuti da u katalogu Đurića i drugih autora iz 2006. godine, za određene sirovine lokacije nisu nalaza specifikovane, te će se u spisku spomenika za taj period navoditi samo oni spomenici, čije su lokacije znane (Slika 47): 1) Zelena breča iz Egipta (Wadi Hammamat u Istočnoj pustinji) – korišćen za popločavanje podova,</s>
<s>2) Ljubičasti porfir iz Egipta (Mons Porphyrites – Jabal Abu Bukhkhan u Istočnoj pustinji) – korišćen za skulpture, popločavanje podova, zidne oplate i za stabla stubova,</s>
<s>3) Crni porfir iz Egipta (Mons Porphyrites – Jabal Abu Bukhkhan u Istočnoj pustinji) – korišćen za stabla stubova, 4) Pavonazetto mermer iz Frigije (Dokimeion – İscehisar u zapadnoj Turskoj) – korišćen za popločavanje podova, zidne oplate i za stabla stubova, 5) Verde antico mermer iz Tesalije (Larisa u Grčkoj) – korišćen za popločavanje podova,</s>
<s>6) Breccia coralina mermer iz Egeje (Skyros u Sporades arhipelagu u grčkome delu Egejskoga mora) – korišćen za popločavanje podova, zidne oplate i 101</s>
<s>7) Cippolino mermer sa Eubeje (Karystos na Eubeji u Grčkoj) – korišćen za popločavanje podova, zidne oplate i za stabla stubova, 8) Marmor lacedaemonium mermer iz Lakonije (Krokeai u Grčkoj) korišćen za popločavanje podova, zidne oplate i za stabla stubova, 9) Giallo antico mermer iz Tunisa (Chemtou u Tunisu) – korišćen za popločavanje podova i zidne oplate,</s>
<s>11) Sivi granit iz Egipta (Mons Claudianus – Safaga u Istočnoj pustinji i Mons Ophyates – Wadi Semna u Istočnoj pustinji) – korišćen za stabla stubova i zidne oplate,</s>
<s>12) Sijenit iz Egipta (Asuan u Egiptu) – korišćen za stabla stubova, 13) Alabaster i breče nedefinisanoga porekla za stubove, popločavanje podova i za zidne oplate.</s>
<s>Krajnje je interesantno primetiti da se nigde ne pominje dobavljanje kamena iz najbližeg ležišta te sirovine, a to je Fruška gora.</s><s>Kako su analize porekla sirovine kamenih spomenika pokazale, krečnjak je dobavljan sa prostora Podrinja (litotip I i III) i negde iz Panonije (litotip II).</s><s>Najraniji kameni spomenici se počinju javljati već početkom I veka n. e., a to su dve baze za stub, pronađeni u sekundarnoj upotrebi u Sirmijumu na lokalitetu na hipodromu:</s>
<s>Ipak, kamenorezački zanat u Sirmijumu počinje uzimati ozbiljniji zamah krajem I i početkom II veka, kada Sirmijum dobija kolonijalni status.</s><s>U tom periodu, kamenoresci su bili doseljenici iz Italije (Popović 2012, 63-66).</s><s>Svi predmeti iz ovoga perioda, kojih je bilo 10, osim jednoga krečnjačkoga oltara, potiču iz Sirmijuma:</s>
<s>1) Sirmijum – lokalitet 42 (hram drveno-skeletne konstrukcije), medaljon sa predstavom meduze, mermer nedefinisanog porekla (Popović 2012, 76-77), 102</s>
<s>2) Sirmijum – lokalitet 85 (carska palata, sekundarna upotreba statue), skulptura Venere ili Apolona, mermer iz Pentelikona (Popović 2012, 78-82), 3) Sirmijum – kuća 308 (nepoznat lokalitet), glava Venere, mermer nedefinisanog porekla (Popović 2012, 82-83) , 4) Sirmijum – istočna nekropola, glava Satira, mermer nedefinisanog porekla (Popović 2012, 101),</s>
<s>6) Sirmijum – hipotetički Forum, 3 korintska kapitela, krečnjak litotip 1 7) Sirmijum – blizu Pravoslavnog groblja (zapadna rimska nekropola), nadgrobna ara, mermer iz Gummerna (Đurić et al. 2006, 123), 8) Banoštor – ispred kuće 38, votivna ara, krečnjak nedefinisanog porekla (Dautova-Ruševljan 1983, 30).</s>
<s>Takav progres će se nastaviti i tokom čitave prve polovine II veka: 1) Sirmijum – lokalitet 1a (carska palata), torzo skulpture Minerve, mermer nedefinisanog porekla (Popović 2012, 75), 2) Sirmijum, nepoznati lokaliteti, 2 fragmenta različitih skulptura Viktorije, 1 fragment skulpture Bahusa ili Satira i 1 fragment muze Erato, mermer nedefinisanog porekla (Popović 2012, 88-90, 98, 113), 3) Sirmijum – blizu Pravoslavnog groblja (zapadna rimska nekropola), nadgrobna stela, mermer nedefinisanog porekla (Dautova-Ruševljan 1983, 14), 4) Sirmijum – lokalitet 70 (beneficijarna stanica), 3 votivna oltara, (2 5) Sirmijum, nepoznata lokacija, 2 votivna oltara (1 litotip 1, 1 litotip 2) 6) Sirmijum – Lokalitet kod bolnice, votivni oltar, litotip 1 (Đurić et al. 7) Hrtkovci – Gomolava, votivni oltar, krečnjak nedefinisanog porekla (Dautova-Ruševljan 1983, 16),</s>
<s>103 nedefinisanog porekla (Popović 2012, 91), 9) Ilok (Cuccium) – dvorište nekadašnjeg suda županije, glava Dioskura, mermer nedefinisanog porekla (Popović 2012, 106), 10) Divoš, nepoznata lokacija, glava ženske figure, mermer nedefinisanog Tokom druge polovine II veka, otvaranjem beneficijarne stanice 157. godine, kod zapadne kapije grada, proizvodnja oltara se intenzivira i postaje serijska.</s><s>Tokom ovog perioda počinje i proizvodnja prvih sarkofaga u Sirmiju.</s><s>1) Sirmijum – potes Rumska malta (jugozapadna rimska nekropola), polufabrikat sarkofaga, mermer iz Gummerna (Đurić et al. 2006, 123-124), 2) Sirmijum – Kuzminska ulica (jugoistočna rimska nekropola), sarkofag, krečnjak nedefinisanog porekla (Dautova-Ruševljan 1983, 16), 3) Sirmijum, nepoznata lokacija, sarkofag, mermer nedefinisanog porekla (Dautova-Ruševljan 1983, 16),</s>
<s>4) Sirmijum – zapadna nekropola, stela, litotip 2 (Đurić et al. 2006, 130), 5) Sirmijum – lokalitet 70 (beneficijarna stanica), 15 votivnih oltara (7 6) Potes Crepovac ka Basijani, miljokaz datovan u 161. godinu, peščar (Mirković 2017, 232; Dimitrijević, Whitehouse 2021, 141).</s><s>Period kraja II i početka III veka doživljava svojevrsni bum u proizvodnji.</s><s>Za ovaj kratak period, vezuje se čak 56 spomenika: 1) Sirmijum – lokalitet 70 (beneficijarna stanica), 35 oltara (1 od mermera fragmenti 3 različite skulpture Jupitera, mermer sa istočnoalpskoga prostora i fragment skulpture Jupitera, litotip 2 (Popović 2012, 68-72), 2) Sirmijum – potes Laćarsko polje, sarkofag, mermer iz Pohorja (DautovaRupeševljan 1983, 17; Đurić et al. 2006, 124), 3) Sirmijum, nepoznate lokacije, 3 sarkofaga (2 od mermera nedefinisanog porekla i 1 od krečnjaka nedefinisanog porekla) (Dautova-Ruševljan 1983, 17) i fragment statue Nemeze, mermer nedefinisanoga porekle (Popović 2012, 92-93), 104</s>
<s>5) Sirmijum – istočna nekropola, fragment skulpture Venere, mermer nedefinisanoga porekla (Popović 2012, 83) i stele od krečnjaka nedefinisanog porekla (Dautova-Ruševljan 1983, 14),</s>
<s>6) Sirmijum – lokalitet 4 (villa urbana), 1 fragment skulpture ženske figure, 1 fragment torza Bahusa ili Satira, 1 fragment stabla sa prebačenom kožom divlje životinje i 1 fragment skulpture Amora i Psihe (?), mermer nedefinisanoga porekla (Popović 2012, 85-87, 100-101, 104-105), 7) Sirmijum – lokalitet 49 (stambeni objekat), fragment skulpture Amora i Psihe, mermer nedefinisanog porekla (Popović 2012, 86), 8) Sirmijum – Lokalitet 29 (Licinijeve terme, sekundarna upotreba), fragment skulpture Herakla i Telefa, mermer nedefinisanoga porekla (Popović 9) Sirmijum – zapadna nekropola, sunčani sat sa predstavom Atlanta, Herakla i Antaja, mermer iz Pohorja (Popović 2012, 95-97), 10) Sirmijum – Krajiška ulica 96, stela, mermer nedefinisanoga porekla (Dautova-Ruševljan 1983, 16),</s>
<s>11) Sremski Mihaljevci, miljokaz, litotip 2 (Đurić et al. 2006, 130).</s><s>Prva polovica i sredina III veka doživljava izvestan pad u proizvodnji kamenih predmeta, sa obzirom da u tome periodu, 231. godine, beneficijarna stanica prestaje sa funkcionisanjem, ali se takođe može vezati za početak ekonomskog opadanja, karakterističnog za dinastiju Severa i početak krize III 1) Sirmijum – lokalitet 70 (beneficijarna stanica), 12 votivnih oltara (5 2) Sirmijum – lokalitet 4 (villa urbana), 1 votivni oltar (litotip 2) (Đurić et 3) Sirmijum – Srpska Pravoslavna crkva, 1 votivni oltar, krečnjak nedefinisanog porekla (Mirković 2017, 153), 4) Sirmijum, nepoznata lokacija, glava skulpture Satira, mermer 105</s>
<s>7) Sirmijum – južno od potesa Kaluđerska vodenica, sarkofag, litotip 3 8) Sirmijum – Ulica 29. novembra 10, sarkofag, vulkanoklastični kamen 10) Stara ciglana – Šid, sarkofag, Pohorje (Dautova-Ruševljan 1983, 16; Period druge polovice III veka doživljava apsolutni pad proizvodnje kamenih spomenika, a što bi se moglo objasniti krizom III veka: 1) Sirmijum – istočna nekropola, stela, krečnjak nedefinisanog porekla (Dautova-Ruševljan 1983, 13),</s>
<s>2) Sirmijum – ulica Žarka Zrenjanina 19, 3 stele, litotip 1 (Đurić et al. Period koji počinje krajem III veka i koji će trajati skoro do polovine IV veka, jeste period Tetrarhije i konsolidacije moći Konstantinove dinastije.</s><s>Sirmijum u ovom periodu doživljava najveći skok u važnosti samoga mesta, te najviše raste upravo tokom perioda.</s><s>Zanimljivo je primetiti da privatna lica skoro da prestaju upotrebljavati kamen za izgradnju svojih spomenika, dok državna vlast finansira gradnju raznih objekata, poput palate i hipodroma i koje će neretko ukrašavati kamenim izrađevinama izgrađenih od najrazličitih sirovina, a koje potiču iz rudnika u carskome vlasništvu iz najudaljenijih delova carstva:</s>
<s>1) Sirmijum – dvorište muzičke škole, fragment skulpture, mermer nedefinisanoga porekla (Popović 2012, 117), 2) Sirmijum – lokalitet 35 (villa urbana), fragment skulpture od mermera nedefinisanoga porekla i fragment (Popović 2012, 117-118), 3) Sirmijum – lokalitet 85 (carska palata), 3 fragmenta skulpture, porfir 106</s>
<s>11) Sirmijum – lokalitet 59 (prostor Foruma), 3 fragmenta zidne oplate, 12) Sirmijum – lokalitet 28 (trgovačko-zanatska četvrt Sirmija), nepoznati broj zidnih oplata i popločanja poda, ljubičasti porfir (Đurić et al. 2006, 119), 13) Sirmijum – lokalitet 31 (horreum uz carsku palatu), nepoznati broj zidnih oplata i popločanja poda, ljubičasti porfir (Đurić et al. 2006, 119), 14) Sirmijum – lokalitet 66 (hipodrom), nepoznati broj zidnih oplata i popločanja poda od ljubičastoga porfira i kapitel od Carrara mermera (Đurić et 15) Sirmijum – lokalitet 1a (carska palata), fragment stabla stuba, Breccia 16) Sirmijum – lokalitet 29 (Licinijeve terme), fragmenti zidnih oplata i popločanja poda, Giallo antico mermer, mermer iz Gummerna i mermer nedefinisanoga porekla (možda sa Tasosa) (Đurić et al. 2006, 121, 126), 17) Sirmijum – lokalitet 4 (villa urbana), 6 kapitela (1 od Carrara mermera, 2 od mermera iz Pohorja, 2 od mermera sa istočnoalpskoga prostora i 1 od mermera iz Gummerna) i fragmenti zidnih oplata od Carrara mermera (Đurić 107</s>
<s>18) Sirmijum – nedefinisani lokalitet blizu carske palate, arhivolta, litotip 19) Glac (rezidencijalni kompleks), fragmenti popločanja tla, ljubičasti porfir, Verde antico i Giallo antico (podaci iz terenske dokumentacije), 20) Banoštor – kuća Aksentija Kisoša, fragment baze za statuu (Džamtovski 2023).</s>
<s>Period od druge polovine IV do polovine V veka skoro i da nema kamenih spomenika.</s><s>To bi se dalo objasniti nemirima nastalim usred upada varvarskih populacija nakon bitke kod Hadrijanopolja i opštom dezintegracijom: 1) Šid – Beljnjača, 2 sarkofaga (1 od mermera sa istočnoalpskoga prostora i 1 od mermera iz kamenoloma Gummern) (Đurić et al. 2006, 124-125; Pop-Lazić 2) Sirmijum – nekropola Svetoga Irineja, stela, mermer nedefinisanoga porekla (Guyon, Ferjančić 2022, 125-126).</s><s>Slika 46: Mesta porekla sirovina koje su bile najkorišćenije za kamene spomenike u Sirmijumu i okolini (https://earth.google.com/web/).</s><s>108</s>
<s>Slika 47: Mesta porekla sirovina iz udaljenih predela carstva koje su bile korišćene za spomenike u Sirmijumu i okolini (https://earth.google.com/web/).</s><s>9.4 Radionice</s>
<s>Iako nijedna radionica nije direktno potvrđena na tlu Sirmijuma, nema sumnje da je nije bilo, uzevši u obzir brojnost kamenih spomenika, ali još važnije, prisustva poluzavršenih proizvoda.</s><s>Osnivanje klesarske radionice u Sirmijumu se vezuje za kraj I veka n. e., u momentima kada Sirmijum dobija status kolonije.</s><s>To se objašnjava činjenicom da Sirmijum postaje trgovački centar, kao i povećanjem broja Italika i romanizovane lokalne aristokratije.</s><s>U ovom prvom periodu sirmijumske klesarske radionice, oseti se jak uticaj radionica severne Italije i Norika.</s><s>Smatra se da klesarstvo još veći uspon doživljava tokom II veka i proizvodnja je okarakterisana kao serijska i osećaju se takođe stilski uticaji istoka.</s><s>Smatra se da proizvodnja III veka nije kvalitetna.</s><s>Sredinom II veka, proizvodnja stela opada zbog početka proizvodnje sarkofaga.</s><s>Važno je takođe napomenuti da radionica u Sirmijumu vrši uticaj na radionice Gornje Panonije i 109</s>
<s>Kamen je kao građevinski materijal nije bio masovno korišćen u periodu pre dolaska Rimljana.</s><s>Naselja gradinskog tipa iz perioda latena su bila građena u tehnici nasutoga zemljanoga bedema sa drvenom palisadom i odbrambenim rovom.</s><s>Jedini izuzetak, koji čak nije na prostoru koji se istražuje, već je u njegovoj blizini jeste gradina u Slankamenu (Jovanović 1980, 375).</s><s>U Sirmijumu je kamen počeo da se koristi već tokom građenja prve fortifikacije Sirmijuma (druga polovina I veka n. e. – period Domicijanove vladavine), na primeru južnog bedema.</s><s>Naime, zid bedema, koji su istraživači imenovali kao Zid XVIII je bio građen od lomljenoga kamena i krečnoga maltera.</s><s>U ovom periodu nema zabeležene arhitekture, za čije se zidanje koristio kamen (Jeremić 2016, 133, 199).</s><s>Takva situacija je zabeležena i na lokalitetima van Sirmijuma (Црнобрња 2015, 82).</s>
<s>Sredinom II veka, stari, zemljano-palisadni bedemi Sirmijuma su zamenjeni masivnim bedemima od kamena i tokom ovog perioda (II i III vek), čvrsta arhitektura od opeke, kamena i maltera zamenila prethodnu, od organskog i lako propadljivog materijala (Jeremić 2016, 139, 203).</s><s>Van Sirmijuma, rimski način zidanja uz upotrebu kamena i opeke će zameniti način gradnje od organskoga materijala.</s><s>Trebalo bi napomenuti da tokom III veka broj lokaliteta na ovim prostorima raste u odnosu na II vek i samim tim raste i upotreba kamena za gradnju (Црнобрња 2015, 87-93).</s><s>Treća faza gradske fortifikacije je iz perioda Tetrarhije, kraj III/početak IV do polovine IV veka, čija je karakteristika značajno uvećanje gradskoga areala za čak 20 ha.</s><s>Ovaj period karakterišu povećane građevinske aktivnosti od čvrstih materijala (Jeremić 2016, 144-145, 205-207).</s><s>Van Sirmijuma raste broj lokaliteta u odnosu na III vek (Црнобрња 2015, 98-104).</s><s>Uopšteno gledano, ni za jedan drugi period, osim ovoga, nisu rađene analize porekla kamena iz kojeg su konstrukcije izgrađene.</s><s>Naime, u radu B. Đurića i grupe autora, rađena je analiza blokova, od kojih je sačinjen tzv. tetrapilon u carskoj palati, tj. lokalitetu 110</s>
<s>1a. Autori su ustanovili da je kamen korišćen za blokove krečnjak litotip 1 (Đurić Kraj IV – početak V veka jeste period dezintegracije Sirmijuma i njegove okoline.</s><s>U Sirmijumu, novi objekti se grade od recikliranog materijala, a umesto krečnoga maltera se koristi ilovača, što se vidi na primeru kuća sa lokaliteta 42 (Поповић 2003 Š1977Ć, 154-155; Поповић 2003 Š1982Ć, 243-247).</s><s>9.6 Zaključci</s>
<s>Prema navedenim podacima, zaključuje se da se sa eksploatacijom kamena započelo već samim dolaskom Rimljana, kako pokazuju dva kapitela pronađena u sekundarnoj upotrebi na hipodromu.</s><s>Kamenolom korišćen za to jeste onaj sa prostora Podrinja, u Dardaganiju.</s><s>Ipak, intenzivnija upotreba kamena za spomenike i građenje (više u Sirmijumu nego u ruralnim sredinama) počinje u periodu kada Sirmijum stiče status kolonije, a to se objašnjava doseljavanjem Italika i usvajanjem novog načina gradnje od strane lokalnih populacija.</s><s>Nastavlja se eksploatacija krečnjaka iz Dardaganija, međutim, počinje se i uvoziti sirovina krečnjaka označena kao litotip 2, čije se poreklo nije tačno odredilo, već se smestilo u širi panonski prostor.</s><s>Krajem I/početkom II veka se uspostavlja trgovina sa rudnicima mermera u Gummernu, na istočnoalpskome prostoru.</s><s>Ovo je takođe period, kad se skulpture, pored Sirmijuma, počinju javljati i na periferiji (Ilok, Divoš, Gomolava).</s><s>Takođe se proizvode oltari i stele.</s><s>Od druge polovine II veka, preciznije, otvaranjem beneficijarne stanice u Sirmijumu, počinje uspon sirmijumske kamenorezačke industrije i serijske proizvodnje oltara.</s><s>Tokom ovog perioda počinje i proizvodnja sarkofaga.</s><s>Mesta dobavke sirovine ostaju ista.</s>
<s>Period najvećeg korišćenja kamena za proizvodnju spomenika jeste kraj II i početak III veka.</s><s>Trebalo bi napomenuti da takođe tokom III veka raste i broj naselja, te bi se mogla pretpostaviti i povećana upotreba kamena za konstrukcije.</s><s>Tokom ovog perioda počinje i dobavljanje mermera iz Pohorja.</s><s>Period do kraja III veka je karakterističan po padu u proizvodnji proizvoda od kamena, što bi se dalo objasniti dvema činjenicama: krizom III veka i 111</s>
<s>(Dautova-Ruševljan 1983, 17), zatvaranjem beneficijarne stanice.</s><s>Pored uobičajenih, do sad korišćenih sirovina za izradu spomenika, počelo se i sa korišćenjem vulkanoklastičnoga kamena iz okoline Srebrenice.</s>
<s>Kraj III i prva polovina IV veka je period vrtoglavog uspona Sirmijuma i kamen se pre svega koristi za konstrukcije, kako u Sirmijumu, tako i van njega.</s><s>Ovo je period, kad se kamen najviše koristi za konstrukcije kako privatnih, tako i vojnih objekata.</s><s>Najmanje se koristio za oltare, stele i privatne skulpture.</s>
<s>kamenja najudaljenijih delova carstva, iz kamenoloma koji su često bili carstvo vlasništvo, a sa ciljem dekoracije palata, rezidencija i javnih prostora.</s><s>Druga polovina IV veka je period, karakterističan po političkim preokretima i građanskim ratovima.</s><s>Stoga, graditeljske aktivnosti su bile manje i koncentrisane uglavnom na fortifikacije, te se automatski i manje kamenja koristilo za građenje spomenika javnih i privatnih objekata, a što se primeti po odsustvu spomenika i po izvorima Liber de caesaribus i Res gestae, u kojima se govori o obnavljanjima fortifikacija.</s><s>Interesantno je opaziti da i u ovome periodu postoji</s>
<s>Situacija prve polovine V veka do pada pod Hune je nepoznanica.</s><s>A. Crnobrnja taj period čak nije ni obuhvatio u svome doktoratu o naseljima i fortifikacijama u rimskodobnoj jugoistočnoj Donjoj Panoniji, smatrajući da od bitke kod Hadrijanopolja počinje period depopulacije i jedan period koji je drugačiji po svome socioekonomskome ustrojstvu (Црнобрња 2015, 31-32).</s><s>Činjenica da se koristi ilovača umesto maltera i reciklirana opeka na prostoru bogatom glinom za izradu iste, da dolazi do napuštanja prostora od strane vojske i pretvaranja Sirmijuma u jedan utvrđeni centar, koji je jedini predstavnik rimske vlasti u široj okolini, pokazuje krah jednog sistema i takozvano životarenje.</s><s>U tom kontekstu, nema nikoga ko bi obrađivao kamen, nema nikoga ko bi ga transportovao i na kraju skoro da nema nikoga ko bi ga koristio.</s><s>Depopulacija i smanjivanje gradskoga areala dovodi do toga da je dovoljno da se kamen reciklira, jer ga ima previše u okolini, a niko ga ne koristi.</s><s>112</s>
<s>U ovome delu rada daće se osvrt na dva pitanja povodom podnih mozaika i zidnog slikarstva u Sirmijumu i njegovoj okolini.</s><s>Prvo pitanje jeste, u kojim se socioekonomskim kontekstima mogu pronaći i kada, a drugo jeste da li je bilo radionica koje su se bavile proizvodnjom takvih umetničkih radova u Sirmijumu.</s><s>Fragmenti mozaika i zidnog slikarstva su prilično česti nalazi na iskopavanjima rimskodobnih lokaliteta u Sirmijumu, ali kako će biti prikazano, nisu strani ni okolini.</s><s>Unutar ovoga poglavlja, mozaici i zidno slikarstvo će biti obrađeni zasebno, unutar sopstvenih podpoglavlja.</s><s>10.1 Mozaici</s>
<s>Mozaici se na tlu Italije pojavljuju u III veku p. n. e. (Dunbabin 1999, 38).</s><s>U većini slučajeva, nalaženi su u kontekstima privatnih kuća, kupatila i velikih javnih zgrada (Dunbabin 1999, 304).</s><s>Naručivali su ih ljudi na vlasti i u državnoj administraciji, ali su u nekim slučajevima to mogli biti i oslobođenici ili robovi.</s><s>Česti su u kontekstima termi, a kasnije u crkvama.</s><s>U kontekstima privatnih kuća, mozaici su tokom cele antike bili opšte mesto u unutrašnjem dekoru u Antiohiji i na tlu severne Afrike (Ling 1998, 115-116; Dunbabin 1999, 317-318).</s><s>Sa obzirom da su, kako će to biti prikazano u ovome radu, nalaženi u zgradama, koje se po svojoj monumentalnosti razlikuju od onih u svojoj okolini, slobodno se može reći da su mozaici u Sirmijumu i okolini pokazatelj prestiža onih koji su ih naručili.</s>
<s>Na teritoriji koja se obrađuje u ovom radu, mozaici ili kockice za mozaik, pronađeni su na lokalitetima u Sirmijumu: 1) Lokalitet 1a (Carska palata).</s><s>Na lokalitetu 1a, pronađeno je 19 mozaika iz više različitih perioda.</s><s>Najraniji mozaici su se počeli javljati sa kraja III i početkom IV veka.</s><s>Njih je pronađeno ukupno osam (Савинова 2006, 2539).</s><s>U prvu polovinu IV veka, datuje se tri mozaika (Лучић 2015, 100102).</s><s>Period sredine i kraja IV veka, broji šest mozaika (Брукнер 19821983, 21-22; Савинова 2006, 31; Лучић 2015, 98-102).</s><s>Dva su mozaika nepoznatog datovanja (Савинова 2006, 36, 38), 113</s>
<s>3) Lokalitet 37 (Carska palata).</s><s>Ukupno su pronađena dva mozaika, jedan nepoznatog datovanja, a drugi u drugu polovinu IV veka (Milošević, A. 1969, 196; Савинова 2006, 39-40; Pop-Lazić, Popović 2020, 267), 4) Lokalitet 85 (Carska palata, prva polovina IV veka).</s><s>Pronađena su ukupno dva mozaika (Савинова 2006, 40-42; Pop-Lazić, Popović 2020, 255), 5) Lokalitet 4 (villa urbana).</s><s>Na lokalitetu 4, ukupno je pronađeno 12 mozaika.</s><s>U poslednju trećinu IV veka, datuje se ukupno osam mozaika.</s><s>Jedan od tih mozaika je načinjen u tehnici opus sectile (Савинова 2006, 45-53).</s><s>Jedan mozaik je datovan u period između 337. i 361. godine, dok je drugi datovan u doba između 367. i 378. godine (Parović-Pešikan 1980, 179; Савинова 2006, 47, 49).</s><s>Nepoznatog datovanja su dva mozaika 6) Lokalitet 35 (villa urbana, druga polovina IV veka).</s><s>Pronađena su dva mozaika (Савинова 2006, 53),</s>
<s>4) Klenovac – Ilinci (luksuznija ruralna naseobina, III/IV vek) (Đorđević 2007, 30; Сремац 2008, 323; Црнобрња 2020, 173-174), 5) Mitrovačke livade 3 – Sremska Mitrovica (ruralna naseobina, villa rustica, kraj III/IV vek) (Брукнер, Даутова Рушевљан 2015, 55; Црнобрња 2020, 6) Mitrovačke livade 5 – Sremska Mitrovica (ruralna naseobina, villa rustica, III/IV vek).</s><s>Pronađena su dva mozaika (Brukner 1990, 161-162; Брукнер 1995a, 141; Ропкић Ђорђевић 2016, 154-156; Црнобрња 2020, 182).</s><s>Iz priloženog, očito je da se mnogostruko više mozaika pronašlo u samome Sirmijumu, nego u njegovoj okolini.</s><s>Naime, u samome Sirmijumu, pronađena su čak 53 podna mozaika (16 lokaliteta) i fragmenti jednog zidnog (jedan lokalitet), dok je u okolini pronađeno svega sedam mozaika na šest lokaliteta.</s><s>Najviše mozaika je pronađeno u kontekstu carske palate (22), nešto manje u kontekstu villa urbana-e (18), znatno manje u kućama koje nisu definisane kao 115</s>
<s>Црнобрња 2020, 169), koji sadrži mozaički pod, ne može definisati bliži kontekst.</s><s>U kontekstu villa rustica-e, pronađena su četiri mozaika, u kontekstu luksuznije ruralne naseobine, grobnom kontekstu jedan i u villa suburbana-i/carskoj palati? takođe po jedan mozaik.</s>
<s>Mozaička dekoracija se najranije javila u stambenom kontekstu u Sirmijumu, u drugoj polovini II veka (dva mozaika).</s><s>Period čitavog IV veka je bogat mozaičkom dekoracijom.</s><s>Samo je jedan mozaik okvirno datovan u III/IV vek, u kontekstu villa urbana-e.</s><s>Mozaika koji su okvirno datovani u IV vek, ukupno je šest (po jedan u kontekstu carske palate, crkve, grobnice i villa urbana-e, a dva u kontekstu termi).</s><s>U prvu polovinu IV veka, datovano je pet mozaika i svi su iz carske palate.</s><s>Nešto preciznije, u period kraja III/početka IV veka, datuje se 18 mozaika (osam, možda devet iz konteksta carske palate, dva iz konteksta termi, dva iz konteksta stambenih objekata, četiri iz konteksta villa rustica-e i jedan se vezuje za luksuzniju ruralnu naseobinu).</s><s>Okvirno datovanih u drugu polovinu IV veka, postoji devet mozaika i sedam su iz konteksta carske palate, a dva iz konteksta villa urbana-e.</s><s>Postoji osam mozaika koji su preciznije datovani u poslednju trećinu IV veka.</s><s>Svi potiču iz konteksta villa urbana-e.</s><s>Dva mozaika iz konteksta villa urbana-e su datovana u period od 337. do 361. godine, dok je jedan iz istog konteksta datovan u period između 367. i 378. godine.</s><s>Nepoznatih datuma je šest mozaika (tri iz konteksta villa urbana-e i po jedan iz carske palate, stambenog objekta i objekta nepoznate funkcije).</s><s>Može se zaključiti da su mozaici stvarani kroz čitav IV vek, vek u kojem je Sirmijum doživeo svoj najveći procvat.</s><s>Drugačija je situacija van Sirmijuma, gde su pronalaženi samo u kontekstima sa prelaska iz III u IV vek.</s><s>To bi značilo da su vlasnici tih vila rustika izgubili potrebu za mozaicima ili nisu imali sredstava da ih naručuju u periodu od sredine do kraja IV veka.</s><s>Sa obzirom na to da su nalaženi u luksuznim kontekstima (carska palata, villa urbana i rustica, terme, crkva, kripta sa sarkofagom), moglo bi se zaključiti da ih je iz radionica naručivao isključivo bogatiji stalež, što korespondira sa situacijom i u ostatku rimske države.</s>
<s>Pre diskusije o pitanju radionice za izradu mozaika u Sirmijumu, trebalo bi napomenuti da se u literaturi, koja je navedena u nastavku teksta, izraz 116</s>
<s>Црнобрња 2020, 169), radionica koristi kao sinonim za školu ili stil.</s><s>Prema tome, u nastavku teksta, termin stil će biti korišćen za umetnički izraz, vezan za određeno geografsko područje.</s><s>Reč radionica će se odnositi na atelje u kome nastaju pripreme za nastanak mozaika.</s>
<s>Radionica za izradu mozaika nije arheološki neposredno potvrđena u Sirmijumu.</s><s>Nijedan autor se u dosadašnjoj literaturi nije bavio pitanjem postojanja radionice u samome Sirmijumu.</s><s>Govorilo se isključivo o stilu (МаноЗиси 1959, 84-101; Mano-Zisi 1964, 500-502; Савинова 2006).</s><s>Đorđe Mano-Zisi je u svome radu iz 1959. godine, samo pomenuo stil u panonskom basenu, gde je naveo sličnost kompozicija mozaika u Sirmijumu, Varaždinskim Toplicama, Basijani sa mozaicima iz Medijane i Ulpijane.</s><s>Takođe je pomenuo da stil u Sirmijumu i Medijani ima klasicistički manir stvaralaštva (Мано-Зиси 1959, 96).</s><s>Ipak, Đ. Mano-Zisi u svojoj enciklopedijskoj jedinici iz 1964. godine dopunjuje ovo mišljenje i iznosi stav da se od kraja III i kroz ceo IV vek može govoriti o panonsko-dardanskom stilu (Mano-Zisi 1964, 502).</s><s>P. Milošević u svome delu iz 2001. godine samo pominje da stilske razlike sirmijumskih mozaika ne ukazuju na više radionica, već da predstavljaju uticaje sa različitih strana (Милошевић 2001, 140).</s><s>Iz toga, može se posredno zaključiti da P. Milošević smatra da u Sirmijumu postoji radionica za izradu mozaika.</s><s>Studija o mozaicima iz Sirmijuma i njegove okoline je napisana kao neobjavljena magistarska teza Veselinke Savinove 2006. godine.</s><s>V. Savinova se prema pitanju stila poziva na Akoša Kiša, gde smatra da mozaici u Panoniji ne stvaraju poseban stil, već stil nastaje i menja se u zavisnosti od umetničkih uticaja (Kiss 1973, 67-68; Савинова 2006, 98).</s><s>U istome poglavlju, V. Savinova smatra da se samo uslovno može govoriti o postojanju »panonskog geometrijskog stila« i poziva se na Mano-Zisijevu enciklopedijsku jedinicu iz 1964. godine, od čije se pretpostavke o »panonsko-dardanskom« stilu, putem reči ’’uslovno’’ delimično ograđuje (Савинова 2006, 101-103).</s><s>U zaključnom poglavlju, Savinova smatra da postoji ’’panonska mozaička radionica ili škola i geometrijski stil’’ i da traje od kraja III kroz ceo IV vek (Савинова 2006, 112-113).</s><s>Majkl Verner u svome delu iz 2009. godine smatra da je mozaike iz palate Sirmijuma teško ubaciti u konkretan umetnički kontekst i da je moguće jedino 117</s>
<s>Црнобрња 2020, 169), reći da su podni mozaici palate uvežena, ne-lokalna tradicija.</s><s>M. Verner, međutim, ne citira nijedno delo koje se bavi ovom problematikom (Werner 2009, Broj mozaika, pojavljivanje istih u neposrednoj blizini Sirmijuma, trajanje kroz čitav IV vek, važnost samoga mesta i njegov položaj na glavnom putu koji vodi od Italije prema balkanskim provincijama, kao i činjenica da je Sirmijum eksploatisao kamen sa prostora današnje Bosne i Hercegovine i Panonije, navode na mogućnost iznošenja pretpostavke, ali ne bez rezerve (jer ne postoji arheološki direktno potvrđena radionica za izradu mozaika) da je u samome Sirmijumu postojala radionica (ili radionice) za izradu mozaika.</s><s>Kao što je analiza socioekonomskih konteksta pokazala unutar kojih su podni mozaici nalaženi, može se reći da su tu radionicu (ili radionice) unajmljivali isključivo najbogatiji stanovnici Sirmijuma i njegove okoline.</s><s>Možda je bilo prekida u radu same radionice, tokom sredine IV veka tj. do obnove palate u periodu Valentinijana I. To se može objasniti dvema činjenicama.</s><s>Prva je da su svi mozaici, koji nisu napravljeni na kraju III/početkom IV veka, jesu načinjeni u drugoj polovini IV veka.</s><s>Druga činjenica jeste da su mozaici do Valentinijanove obnove palate obnavljani ili belim kockicama, koje nisu pratile kompoziciju mozaika ili su jednostavno, rupe u mozaicima popunjavane belim malterom (Jeremić 2016, 22810.2 Zidno slikarstvo</s>
<s>Rimljani su svoj prostor počeli oslikavati u periodu III ili II v. p. n. e. (Ling 1991, 9-10).</s><s>U Panoniji, osklikavanje zidova je počelo na kraju I i početkom II veka (Thomas 1964, 308).</s><s>Oslikavani objekti iz Pompeje i Herkulanuma svedoče da se zidno slikarstvo može naći u kućama raznih veličina, što ukazuje na jedan opšti trend, nezavisan od socijalnog statusa vlasnika (Ling 1991, 1-2).</s><s>Kako će biti prikazano, situacija u Sirmijumu i okolini je nešto drugačija.</s><s>U teritoriji obuhvaćenoj ovim radom, freske i njihovi fragmenti su nalaženi na sledećim lokalitetima u Sirmijumu:</s>
<s>Lokalitet Sektor II, sonda 40 (objekat nepoznate namene, II-III vek) (Милошевић 2001, 136-137; Popović 2008, 41-42), Lokalitet Sektor II, sonda 47 (objekat nepoznate namene, datovanje nepoznato, sa obzirom da je figuralno slikarstvo u pitanju, moglo bi se pretpostaviti a propo sličnosti sa ostalim nalazima da i ove freske potiču okvirno iz II veka) (Милошевић 2001, 136), Lokalitet u ulici Mike Antića (grobnica, sredina ili druga polovina IV Lokalitet Palanka (6 grobnica, od poznog III do poznog IV veka) (Vujović 119</s>
<s>4) Barmač – Šid (ruralna naseobina, I-IV vek (autor nije specifikovao datovanje, već je samo naveo ’duži kontinuitet trajanja’) (Сремац 2008, 325; Црнобрња 2020, 169-170),</s>
<s>9) Zagat – Čalma (grobnica, sredina IV veka) (Milošević 1973, 93; Djurić Ševar – Prnjavor (terme, III/IV vek) (Црнобрња 2015, 396-397).</s><s>U ovome delu rada, neće se diskutovati o pitanju stila, niti o ikonografiji (osim o jednom detalju iz grobnice u Beškoj).</s><s>Isključivo će se polemisati o pitanju slikarske radionice u Sirmijumu, socioekonomskim kontekstima unutar kojih su 120</s>
<s>Pop-Lazić, Popović 2020, 255), freske nalažene i o njihovoj distribuciji.</s><s>Iz priloženog, može se uočiti da su freske pronađene na 18 lokaliteta u samome Sirmijumu, a 10 van njega.</s><s>Unutar samoga grada, fragmenti zidnog slikarstva su nalaženi u objektima raznolikih namena, koji su i privatnog i javnog karaktera.</s><s>Najviše fragmenata zidnog slikarstva je pronađeno u kontekstu carske palate (tri lokaliteta), ali je isto toliko nalaženo i u kontekstu villa urbana (tri lokaliteta).</s><s>Registrovano je čak deset oslikanih grobnica.</s><s>Zidno slikarstvo je takođe nađeno u kontekstima termi, žitnice, trgovatsko-zanatske četvrti i crkve (po jedan lokalitet za svaki kontekst, osim za terme, gde su dva lokaliteta).</s><s>Na tri lokaliteta, gde su pronađeni objekti nepoznate namene su takođe pronađeni ostaci zidnoga slikarstva.</s><s>Što se datovanja tiče, primetan je kontinuitet od kraja I veka do V veka.</s><s>U kontekstu kraja I/početka II veka, ostaci zidnog slikarstva su registrovani na jednom lokalitetu.</s><s>Ostaci zidnog slikarstva iz sredine/kraja II veka i III veka su registrovani na 6 lokaliteta.</s><s>Zidno slikarstvo sa kraja III i IV veka se nalazi na osam lokaliteta.</s><s>U kontekstima kraja IV i prve polovine V veka zidno slikarstvo je registrovano na dva lokaliteta.</s><s>Zidno slikarstvo nepoznatog datovanja je prisutno na dva lokaliteta.</s><s>Van Sirmijuma, tragovi zidnog slikarstva su pronađeni na 4 lokaliteta, okarakterisana kao villa rustica.</s><s>Na tri lokaliteta su pronađene u kontekstu grobnice.</s><s>Takođe, ostaci zidnog slikarstva su pronađeni na jednom lokalitetu okarakterisanom kao ruralna naseobina i na jednom koji je ili villa suburbana ili carska palata.</s>
<s>Svi lokaliteti, osim jednoga, koje je nepoznatog datovanja, pripadaju vremenskom kontekstu kraja III i IV veka.</s><s>Izvodi se zaključak da se i zidno slikarstvo, poput mozaika, javlja unutar objekata, luksuznijeg statusa, koje su državni zvaničnici i bogatija privatna lica mogli sebi priuštiti.</s><s>Nekoliko argumenata postoji, koji bi išli u prilog tome da se oslikane grobnice koriste od strane bogatijih građana.</s><s>Prvo, nalažene su na nekropolama, na kojim nije bilo puno grobnica ili je bilo neoslikanih, te su unutar konteksta nekropole bila zdanja koja su se isticala po svojoj veličini i/ili unutrašnjem dekoru, u odnosnu na druge grobne celine (Milošević 1973, 85-96; Manojlović-Nikolić 1985, 9-72; Милошевић 2001, 168-169; Pop-Lazić 2008, 163121</s>
<s>170; Popović 2011, 235).</s><s>Drugo, nalazi unutar njih ukazuju na prestiž (npr. sarkofag, krstasta fibula) (Pop-Lazić 2008, 165; Marijanski-Manojlović 1987, 32).</s><s>Ikonografski gledano, pokazatelj prestiža vlasnika grobnice jeste i predstava roba, koji nosi cilindričnu kapu, a koja je odevni predmet, rezervisan za one sa prestižnim statusom (Djurić 1985a, 7; Dunbabin 2003, 446-449; Džamtovski Pitanje radionica će u okviru ovog segmenta biti sagledano isključivo kroz ekonomsku prizmu, jer pitanje stila izlazi iz okvira ovoga rada.</s><s>I. Popović smatra da je u Sirmijumu aktivna slikarska radionica već sa kraja I veka.</s><s>Pojavu radionice objašnjava kao rezultat rasta Sirmijuma na strateškom planu u kontekstu rimskog carstva.</s><s>Naime, Sirmijum je tokom cara Domicijana postao kolonija i bio je baza u njegovim ratovima na panonskim granicama.</s><s>Takođe smatra da je i u periodu pred najezdu Huna postojala slikarska radionica u Sirmijumu (Popović 2008, 83-87).</s><s>U važnome radu I. Popović, analizirani su isključivo fragmenti zidnog slikarstva sa figuralnim predstavama.</s><s>Zidno slikarstvo III i IV veka, izuzetno brojno u Sirmijumu i okolini, koje odlikuje stil sa geometrijskim i vegetabilnim motivima, je iz njene analize izostavljeno i trenutno ne postoji nijedna studija koja ga je sistematično obradila.</s>
<s>Ipak, postoje radovi o oslikanim grobnicama u Sirmijumu i okolini, koji za period III i IV veka pominju radionice.</s><s>Prvi rad jeste članak Srđana Đurića u kojem analizira slikarstvo grobnice u Beškoj.</s><s>S. Đurić smatra da antiklasični stil oslikanih figura treba posmatrati kroz tendencije u carskoj umetnosti toga doba i da je taj stil uticaj obližnjeg Sirmijuma, koji je nazvao kao art center (Djurić 1985a, 17-18).</s><s>Drugi rad je takođe od S. Đurića i u pitanju je njegova doktorska disertacija o slikarstvu grobnica u Iliriku.</s><s>Po pitanju sirmijmskih radionica, Đurić pominje sirmijumsko slikarstvo u poglavlju o radionicama (Djurić 1985b, 262-263).</s><s>Treći rad je rad I. Popović iz 2011. godine u kojem se bavi slikarstvom grobnica u Sirmijumu i njegovoj okolini.</s><s>Autorka smatra da je postojala radionica u periodu druge polovine IV veka (Popović 2011, 245-246).</s><s>Iz priloženog, velik broj objekata sa fragmentima zidnog slikarstva potvrđuje gorenavedene tvrdnje da je u Sirmijumu postojala radionica.</s><s>122</s>
<s>Datovanja, koja su prikazana u prethodnim redovima, ukazuju na kontinuitet slikarske delatnosti u Sirmijumu od sticanja statusa kolonije do njegovog osvajanja od strane Huna, krajem prve polovine V veka.</s><s>Konteksti unutar kojih je slikarstvo pronađeno, govore da je to bila delatnost koju su plaćala lica u državnoj administraciji, ali i bogatija privatna lica.</s><s>Takođe, to je bila delatnost, koja je iz grada »izvožena« prema periferiji.</s><s>123</s>
<s>Robovi su takođe imali značajnoga udela u ekonomiji rimskih gradova i ruralnih naselja.</s><s>U kontekstu robova i oslobođenika u Sirmijumu, uopšteno se na njih osvrće M. Mirković u svojoj knjizi iz 2017. godine (Mirković 2017, 54, 60, 102-103, 131-133, 141, 155-156, 244).</s><s>Nažalost, istorijski izvori, kao i epigrafski izvori su malobrojni a propo ove teme, te je i izvlačenje nekih većih zaključaka, za sada nemoguće.</s>
<s>Sa obzirom na to da u srpskoj literaturi do sada nije postojala sinteza o robovima u provincijama na tlu Srbije, od izuzetnog je značaja neobjavljena master teza Ivane Protić na Odeljenju za arheologiju na Filozofskome fakultetu Univerziteta u Beogradu, koja se bavi upravo ovim pitanjem (Protić 2023).</s><s>Nažalost, ne može se ista stvar reći za oslobođenike.</s><s>Srećom, knjiga M. Mirković iz 2017. godine u sebi sadrži spisak svih epigrafskih spomenika Sirmijuma i okoline, te se iz tih spomenika može sagledati izuzetno zamagljena slika o oslobođenicima u Sirmijumu i okolini.</s>
<s>Prvo, biće pobrojani istorijski izvori u hronološkome redu, u kojima se iznose informacije o robovima i oslobođenicima.</s><s>Potom, biće pobrojani epigrafski izvori na kojima su posvedočene ove dve klase ljudi.</s><s>11.1 Primarni istorijski izvori</s>
<s>1) Anonim, Predstava čitavoga sveta i naroda (Expositio totius mundi et Pominje se da je Panonija zemlja bogata mnogim stvarima, pa i robovima.</s>
<s>2) Prisk, Fragmenti (Prisci Fragmenta) sredina V veka n. e (Prisc.</s><s>10.8, Pominju se zlatne posude koje je episkop Sirmijuma dao izvesnome Konstanciju da bi isplatio slobodu zarobljenih građana u slučaju pada Sirmijuma.</s><s>Takođe, pominje se izvesni Onegisije, zarobljeni graditelj u Sirmijumu, koji je Atili u njegovome kampu izgradio kupatilo od panonskoga kamena.</s>
<s>1. Nadgrobni spomenik iz Kaluđerskih Vodenica, nepoznatog datovanja (Mirković 2017, 218, št.</s><s>244 sa literaturom).</s><s>Š- - - Ć đ ŠbĆus obitis ŠetĆ đ Gresae DasmŠeniĆ đ vivae patronŠisĆ bene merentibŠusĆ đ Masti liberta đ posuit.</s>
<s>M. Mirković smatra da je na veteranskoj zemlji najverovatnije radila radna snaga u vidu robova.</s><s>Takođe smatra da je robovlasnički sistem donešen na prostor Panonije od strane Rimljana i da ga je prihvatila lokalna, romanizovana populacija.</s><s>Ipak, M. Mirković ostavlja otvorenu mogućnost da je lokalna populacija</s>
<s>verziju robovlasništva, jer je na spomeniku iz Kaluđerskih Vodenica, vlasnica bila žena ilirskoga imena (Mirković 2017, 54).</s><s>Čini se da je činjenica o ilirskom poreklu vlasnice nedovoljna da se pretpostavi da su predrimske populacije prostora, koji 125</s>
<s>verziju u rimskome času obuhvata Sirmijum sa svojim agerom, poznavale robovlasnički sistem.</s><s>Kako je pokazano u članku od Vladimira Mihajlovića, još uvek je teško ustanoviti da li su predrimske populacije, koje su naseljavale istraživani prostor bile robovlasničke (Mihajlović 2022, 950, 954, 958).</s><s>Složiću se ovde sa M. Mirković samo delimično, a to je da je ovaj spomenik fizički dokaz postojanja robovlasničkoga sistema u ruralnoj sredini, kao i time da su robovsku radnu snagu koristile i lokalne populacije nerimskoga porekla (Mirković 2017, 54).</s><s>Takođe, ne može se mnogo toga reći o putevima kojima su robovi dolazili u Sirmijum, zbog fragmentarnosti i nepostojanja spomenika.</s><s>Jedino spomenik iz Kaluđerskih Vodenica sadrži nekakvu informaciju o ovom pitanju.</s><s>Naime, ime oslobođenice, Mastis, je tračkoga porekla (Mirković 2017, 54, 60).</s><s>To je jedina stvar koja je poznata.</s><s>Da li je ona kupljena u nekome drugome mestu ili je možda dovedena u Sirmijum i kupljena tu, za sada ostaje nepoznanica.</s><s>Preostala dva poznata spomenika sa početka IV veka su u kontekstu teme ovoga rada važni samo zbog toga što svedoče postojanje robovlasništva na početku toga perioda, kao i toga da su ti oslobođenici imali visok društveni položaj (eminentissimus na oltaru iz Sremske Mitrovice), ali i vir egregius sa mermerne ploče sa Kalvarije u Sremskoj Mitrovici) (Mirković 2017, 144, 155-156 sa literaturom).</s>
<s>Jedini spomenik sa natpisom roba jeste spomenik izvesnoga Marturius-a, koji je bio peharnik Konstancija II.</s><s>Značajan je, jer svedoči o ropstvu u samome gradu sredinom IV veka i takođe, u kombinaciji sa spomenikom izvesne Mastis, da su i robovi imali raznovrsna zaduženja – od peharnika cara, do radnice u ruralnoj sredini.</s>
<s>Ne postoje spomenici niti izvori koji bi pokazali kada je robovlasništvo počelo biti praktikovano u Sirmijumu.</s><s>Najverovatnije čim su Rimljani došli.</s><s>Međutim, ne može se dati šira i detaljna slika odakle su dolazili robovi, šta su sve radili, ko ih je koristio i kako su živeli.</s><s>Najpoznije svedočanstvo robovlasništva u Sirmijumu jeste treća četvrtina IV veka, izvor Expositio totius mundi et gentium u kojem se pominje Panonija kao zemlja bogata robovima.</s><s>Prema mišljenju autora Kajla Harpera, iznetom u njegovom kapitalnom delu o poznontičkome ropstvu iz 2011. godine, rimsko društvo je bilo potpuno 126</s>
<s>verziju robovlasničko do početka V veka, kada je struktura robovlasništva počela da doživljava svoju dezintegraciju.</s><s>Događaji u V veku su doveli rimsku ekonomiju do pada na zapadu.</s><s>Do polakog prestanka ropstva došlo zbog manjka bogatstva, pojednostavljenja društvene kompleksnosti, pada urbanizma, kao i recesije u trgovini i oblicima poljoprivrede zasnovane na velikim imanjima (Harper 2011, 500).</s><s>To se uklapa u trenutnu ekonomsku sliku o ovome prostoru, kako je pokazano trenutnim stanjem istraženosti.</s><s>Naime, ekonomija je na tlu Panonije počela znatno posustajati od početka V veka, a demografija opadati, usled političkih nestabilnosti i čestih upada spoljnih neprijatelja (Gračanin, Kartalija Prisk je autor izvora u kojem se govori o strašnoj sudbini Sirmijuma, načinjenoj od strane Huna.</s><s>Naime, grad je sredinom V veka doživeo pljačkanje, razranje i osvajanje.</s><s>Kao i u mnogim drugim gradovima Ilirika, i u Sirmijumu su, pored vrednih predmeta, oteti i ljudi.</s><s>Oni su odvedeni u ropstvo zarad otkupa, postavši na taj način i sami roba.</s><s>Interesatno, izvesni Onegisije, nije odveden u ropstvo zarad otkupa, već kao neko potreban Hunima za njihove graditeljske potrebe (Mirković 2017, 102-103, 131-133).</s><s>127</s>
<s>Prema navedenim zaključcima iz obrađenih poglavlja, proizvodnja i promet u Sirmijumu i njegovoj okolini se može podeliti na sledeće periode: 1) Period pre sticanja statusa kolonije (I vek n. e.), 2) Period nakon sticanja statusa kolonije (kraj I veka n. e. – kraj III veka), 3) Period tetrarhije i post-tetrarhije (kraj III veka – kraj IV veka), 4) Period do pada pod Hune (kraj IV veka – prva polovina V veka).</s><s>12.1 Period pre sticanja statusa kolonije (I vek n. e.) Ovaj period započinje dolaskom i zaposedanjem rimske vojske.</s><s>To je vreme početaka rimske vojne i administrativne vlasti i izgradnje utvrđenja, komunikacija i naselja, na šumovitoj i močvarnoj teritoriji.</s><s>Proizvodnja se nije mnogo menjala u odnosu na period pre dolaska Rimljana – rimska vlast se oslanja na peregrine zajednice uz začetke robovlasničkih odnosa.</s><s>Najdominatnija privredna grana jeste poljoprivreda (što će biti slučaj do pada Sirmijuma pod Hune).</s><s>Još uvek se koriste organski materijali za gradnju i najdominatnija zanatska delatnost, kako u Sirmijumu, tako i u ruralnim naseljima, jeste lončarstvo.</s>
<s>12.2 Period nakon sticanja statusa kolonije (kraj I veka n. e. – kraj III Prva dramatična promena, koja označava početak drugog perioda privrede Sirmijuma i njegove okoline, jeste sticanje statusa kolonije u periodu vladavine cara Domicijana.</s><s>Tada, dolazi do naseljavanja veterana na teritoriju kolonije, prvih krčenja šuma i stvaranja oranica, uvećavanja parcela, pojave novih proizvodnih delatnosti (ciglarstvo, obrada kamena, obrada kostiju, staklarstvo, likovna produkcija – mozaici i zidno slikarstvo), kao i do uvećanja metalurške i keramičke produkcije.</s><s>Upravo se tokom ovoga perioda Sirmijum izdvaja kao lokalni proizvodni i redistributivni centar.</s><s>Krajem ovog perioda dolazi do značajnih promena u izgledu kulturnog 128</s>
<s>12 Zaključci pejzaža Sirmijuma i okoline mu i promene u poljoprivrednoj proizvodnji.</s><s>Naime, u vreme vladavine cara Proba dolazi do isušivanja močvara, samim tim kultivacije veće površine zemlje i začetka uzgajanja vinove loze (pretpostavlja se na obroncima Fruške Gore i na obodima lesnog platoa južno od Fruške Gore).</s><s>Interesatno je primetiti da tokom vladavine Septimija Severa dolazi povećanog davanja rimskog građanskog prava peregrinim populacijama i 212. godine, dolazi do proglašavanja edikta Constitutio Antoniniana.</s><s>Tim zakonom svi slobodni stanovnici carstva, dobijaju status rimskih građana, unutar kojeg je i ius commercii.</s><s>Za sada se na materijalu ne primećuje preterana promena u dinamikama proizvodnje, koje bi mogle nastupiti kao posledice tog zakona.</s><s>Jedino što se primećuje (posredno, pre svega putem porasta broja lokaliteta), jeste da usled efekata tih zakonskih regulativa, ne dolazi do promene organizacije privrednih aktivnosti, ali dolazi do njihovog intenziviranja.</s><s>Kriza III veka, koja je potresla čitav rimski svet, takođe se teško može uhvatiti na primerima sa teritorije Sirmijuma.</s><s>Ona se samo nazire posredno u smanjenoj produkciji predmeta od kamena i srebra, ali slaba istraženost lokaliteta iz ovoga perioda za sada ne dopušta donošenje nekih većih zaključaka.</s><s>12.3 Period tetrarhije i post-tetrarhije (kraj III – kraj IV veka) Ovaj period je istraživačkoj javnosti najbolje poznat, kako zbog monumentalnih spomenika iz ovoga doba u Sirmijumu, ali i njegovoj okolini, tako i zbog zainteresovanosti istraživača za isti.</s><s>Ovaj period je kulminacija privrednog razvoja antičkog Sirmijuma i njegove okoline.</s><s>Krajem III i početkom IV veka, sa poreskim i administrativnim reformama predvođenim od strane cara Dioklecijana i njegovih sledbenika i naslednika, dolazi do centralizacije proizvodnje, koja se odražava u organizaciji industrijske proizvodnje (fabrike za naoružanje, predmete od kože i vune).</s><s>Ista ta centralizacija proizvodnje se javlja u pojavljivanju velikih zemljišnih poseda, kao i poseda u carskome domenu.</s><s>Poreska reforma dovodi do efikasnije poljoprivredne proizvodnje, koja je bila masivna, ali interesantno, namenjena pre svega lokalnoj potrošnji (omasovljenje prisustva vojske u fortifikacijama na Dunavu) i civilima.</s><s>Zapravo, dobar deo proizvodnje ovoga perioda, jeste i 129</s>
<s>Kako je već napomenuto, ovo je period dostizanja najvećeg obima proizvodnih delatnosti, pre svega u ciglarstvu, kamenorezačkoj i graditeljskoj delatnosti i umetničkoj produkciji, što je jasno prepoznato kroz širenje samoga Sirmijuma u IV veku, kao i u porastu broja naselja van gradskoj jezgra, građenih u duhu antičke arhitekture.</s>
<s>Ovakva tendencija u razvoju privrednih delatnosti prema arheološkom materijalu se može pratiti do kraja treće četvrtine IV veka.</s><s>12.4 Period do pada pod Hune (kraj IV veka – prva polovina V veka) Kako je primećeno, ova privredna faza Sirmijuma i njegove okoline, nije nastala nakon jednoga trenutka, već posle jednoga kraćega perioda od č20 godina.</s><s>Ovaj period dezintegracije počinje nakon bitke kod Hadrijanopolja, a finalizira se napuštanjem limesa od strane vojske krajem IV ili početkom V veka.</s><s>Ovaj period (koji ne predstavlja kraj antike – što se dešava 582. godine, kada Sirmijum pada pod Avare) je vreme opadanja obima proizvodnih delatnosti, češćih razaranja, depopulacije ovih prostora, zarastanja ovog prostora u šumske formacije.</s>
<s>Stanje nedovoljne istraženosti i odsustva publikovanja građe ipak ne dopušta stvaranje detaljnijih zaključaka o proizvodnoj delatnosti ovoga perioda npr. uopšte nije poznata situacija sa keramičkom i staklarskom proizvodnjom ovoga perioda.</s>
<s>Ipak, neki zaključci se mogu doneti.</s><s>U ovom radu prikazana arheološka građa i dan-danas ne osporava tezu V. Popovića o fenomenu dezintegracije i ruralizacije grada Sirmijuma.</s>
<s>Pokušaj da se takva teza koriguje, je donešen od strane I. Popović i M. Vasića u knjizi o bazilici Svetoga Irineja u Sirmijumu.</s><s>Naime, autori su naveli da u Sirmijumu, krajem IV i početkom V veka nije došlo do propadanja urbane celine.</s><s>Kao argument za takav stav, navode da su Hrišćani imali sredstava da u tom periodu podižu brojne kultne objekte, bogate grobnice i mermerne spomenike (Popović, Vasić 2022, 222).</s>
<s>Prvi argument je činjenica da ti »brojni« mermerni spomenici skoro uopšte nisu datovani.</s><s>U period kraja IV – početka V veka su datovana samo dva spomenika sa natpisom.</s><s>Sledeći argument jeste činjenica da dolazi do napuštanja ruralnih naselja i do nestanka fabrika.</s><s>Treći argument jeste činjenica da dolazi do prestanka korišćenja maltera (umesto kog se koristi ilovača) i do recikliranja opeka (što ukazuje da nema potrebe za tom delatnošću, jer ima puno napuštenih objekata).</s><s>Kao poslednji argument, trebalo bi navesti činjenicu da hipodrom, koji predstavlja vrhunac arhitektonskog i funkcionalnog prestiža jednoga antičkoga grada, postaje mesto sa kolibama zidanih od organskih materijala.</s><s>Svi ovi argumenti upućuju na osporavanje stava I. Popović i M. Vasića – da nije došlo do propadanja urbane kulture.</s><s>Štaviše, navedeni argumenti još uvek demonstriraju relevantnost zaključaka V. Popovića.</s>
<s>Ipak, čak iako je došlo do dramatične dezintegracije i ruralizacije Sirmijuma, on i dalje opstaje (uz određene prekide) kao veće naselje i kao regionalni administrativni centar sve to pada pod Hune u petoj deceniji V veka.</s><s>Ta činjenica ukazuje da je definitivno moralo biti nekakvog privrednog života i proizvodnje, ali treba se nadati da će dinamike privrednog života ovoga prostora otkriti buduća istraživanja i kvantifikacija rezultata arheoloških istraživanja.</s><s>Ovaj rad je samo mali doprinos izučavanju jednoga velikoga grada poput Sirmijuma.</s><s>Izostanak aktivnijeg publikovanja i sistematizacije arheološke građe, kao i pre svega deskriptivni pristup rezultatima arheoloških istraživanja (umesto kvantifikacije istih) trenutno onemogućava produbljivanje zaključaka o ekonomskoj dinamici datog prostora u antičkome periodu.</s><s>Sirmijum je definitivno imao dinamičniji i kompleksniji privredni život i prema tome, gruba periodizacija privrednog života Sirmijuma donešena u ovome radu je daleko od konkluzivne, ali produbljivanje iste je zbog navedenih razloga za sada otežano.</s><s>131</s>
<s>Milovanović, B. 2017, Rudarsko-metalurški kompleksi i predmeti od olova u rimskim provincijama Srbije. – Posebna izdanja 65. – Beograd, Arheološki institut.</s>
<s>Блажић, С.</s><s>1995, Остаци животињских врста са локалитета на траси аутопута кроз Срем. – V: Вапа, З. (ur.), Археолошка истраживања дуж аутопута кроз Срем.</s><s>Нови Сад, Покрајински завод за заштиту споменика културе, str.</s><s>Брукнер, О.</s><s>1982-1983, Прилог проучавању урбаног развоја Сирмијума : просторија 16 "царске палате" у Сремској Митровици. – Грађа за проучавање споменика културе Војводине 11/12, str. 5-43.</s><s>Брукнер, О.</s><s>1987, Импортована и панонска керамичка продукција са аспекта друштвено-економских промена. – V: Стојанов, М. (ur.), Почеци романизације у југоисточном делу провинције Паноније, Нови Сад, Матица Археолошка</s>
<s>Покрајински завод за заштиту споменика културе, str. 137-174.</s><s>Фрушка Гора у античко доба.</s><s>Прилози за стару историју и археологију.</s>
<s>(Необјављени магистарски рад, Универзитет у Београду, Филозофски факултет). – Београд.</s><s>Сремац, Р.</s><s>2008, Прилоз познавању топонима општине Шид са посебним освртом на римске локалитете. – Гласник Српског археолошког друштва 28, 151</s>
<s>античког коштанорезачког-резбарског заната на територији јужне Паноније с посебним освртом на Сирмијум. – Рад војвођанских музеја 26, str. 121-132.</s><s>Шарановић-Светек В. 1981, Типологија коштаних предмета из Сирмијума. – Рад војвођанских музеја 27, str. 149-179.</s><s>Шарановић-Светек В. 1988-1989, Типологија и каталог римских коштаних предмета из Сирмијума. – Рад војвођанских музеја 31, str. 107-153. 152</s>
<s>Шарановић-Светек В. 1989-1990, Цигларство као значајна привредна грана на подручју југословенског дела провинције Доње Паноније. – Рад војвођанских музеја 32, str. 41-80.</s>
<s>Slika 1a: Položaj Sremske Mitrovice na modernoj fizičko - geografskoj karti Republike Srbije (https://i.redd.it/s205fj5648x41.png).</s><s>Slika 1b: Položaj Sirmijuma u okviru rimskih provincija ranocarskoga perioda Slika</s>
<s>Slika 25: Makaze za vunu iz poznoantičkoga perioda sa lokaliteta Avlije – Klenje Slika 26: Češagija za vunu sa lokaliteta Milištanska kosa – Vlasenica (III/IV Slika 27: Nož za obradu kože sa lokaliteta Milištanska kosa – Vlasenica (III/IV Slika 28a: Predmeti – otpaci iz koštane radionice Sirmijuma (ШарановићSlika 28b: Predmeti – polufabrikati iz koštane radionice Sirmijuma (Шарановић-Светек 1980, 128, Цртеж 2).</s>
<s>Slika 37a: Osnove poznoantičke ciglarske peći sa nekropole I i II veka (Jeremić Slika 37b: Fotografije poznoantičke ciglarske peći sa nekropole I i II veka Slika 38: Primer lončarske peći sa severozapadne nekropole Sirmijuma Slika 39a: Osnova i presek lončarske peći sa potesa Vranj (Dautova Ruševljan Slika 39b: Opšti izgled keramičarskih peći na Gomolavi (I-II vek) (Brukner Slika 40: Srebrni slitak iz okoline Šapca (početak IV veka) (Поповић 1996, Сл.</s><s>Slika 41: Kalupi za izradu metalnih predmeta i posude za topljenje metala sa Slika 42: Turpije iz vile rustike između Kuzuma i Bononije (IV vek) (Брукнер Slika 43: Primer staklarske peći iz Sektora VIII u Sirmijumu (IV/prva polovina Slika 44: Mistrija sa lokaliteta Izvorac – Sremska Mitrovica (III/IV vek) Slika 45 : Dleta za obradu kamena (šiljato dleto – probijač sa lokaliteta Slika 46: Mesta porekla sirovina koje su bile najkorišćenije za kamene spomenike u Sirmijumu i okolini (https://earth.google.com/web/).</s><s>Slika 47: Mesta porekla sirovina iz udaljenih predela carstva koje su bile korišćene za spomenike u Sirmijumu i okolini (https://earth.google.com/web/).</s><s>157</s>
<s>Magistrsko delo skupaj obsega 12 poglavij: 2) Geografski, zgodovinski in upravni okvir, 3) Poljedelstvo,</s>
<s>V uvodu so bila naslovljena ključna vprašanja in cilji teze.</s><s>Namreč, cilj teze je celovita sinteza ekonomske proizvodnje Sirmija in naselju pripadajočega mestnega ozemlja.</s><s>Do rezultatov je prišlo preko analize razvoja in spremembe zgoraj navedenih ekonomskih vej na omenjenem prostoru.</s><s>Naloga je časovno omejena z vzpostavitvijo rimske oblasti na koncu prvega stoletja pred Kristusom do padca mesta pod hunsko oblast v petemu desetletju V. stoletja.</s><s>V tem delu naloge je bila osvetljena zgodovina raziskav teme gospodarstva Sirmija.</s><s>Drugo poglavje je bilo narejeno iz 4 podpoglavlja.</s><s>Najprej so opisane geografske karakteristike ozemlja obdelanega v delu.</s><s>Ta ozemlja so Srem, Mačva, Šabačka Posavina in Pocerina.</s><s>Temu sledi opis zgodovinske podobe prostora od prihoda Rimljanov do padca mesta pod hunsko oblast.</s>
<s>158 prostora in se je definiral prostor, ki je ager mesta Sirmija.</s><s>Meje tega prostora je do sedaj najbližje določič Adam Crnobrnja, v svojemu doktoratu iz leta 2015. na podlagi kombinacije epigrafskih virov in distribucije prebivalskega prostora predrimskih populacij.</s><s>Te meje so: Donava na severu, na zahodu linija Mohovo na Donavi – Tovarnik pri Šidu – sotočje reke Lukavac v Savo, na jugu linija od sotočja reke Lukavac v Savo do Posavskega Odseka, ter na vzhodu linija od Posavskega Odseka – nekateri segmenti med vasema Jarak in Donji Petrovac nekateri segmenti med Hopovem in Krušedolem.</s><s>V finalnemu segmentu poglavja, govori se o številu in poziciji najdišč na obravnavanemu prostoru v obdobju, ki je bil definiran v uvodnemu poglavlju.</s><s>Tretje poglavje je najobsežnejše in se osredotoča na poljedelstvo.</s><s>Obdelani sta dve glavni veji poljedelstva: obdelava zemlje in živinoreja.</s><s>V uvodu poglavja je predstavljena zgodovina raziskav poljedelstva v Sirmiju in okolici.</s><s>Prvi del poglavja je popis zgodovinskih virov, ki zadevajo informacije o poljedelstvu v nalogi obravnavanega območja.</s><s>Preden se je začelo govoriti o obdelavi zemlje je bilo nekaj besed namenjenih orisu sprememb pokrajine v rimskem obdobju.</s><s>Namreč, Rimljani so ob svojemu prihodu naleteli na močvirnato ozemlje, ki ni ustrezalo obdelavi zemlje.</s><s>Prve spremembe so nastale ob koncu I./začetku II. st., ko je prišlo do prvih poskusov krčenja gozdov.</s><s>Dramatične spremembe nastajo v času oblasti cesarja Proba, ki je vojski zadal nalogo izsušitve močvirja in vzpostavi gojenje vinove trte.</s><s>Zadnje spremembe krajine nastajo ob koncu IV. st., ko zaradi barbarskih vpadov pride do depopulacije.</s><s>Spet je prišlo do pogozdenja prostora.</s><s>Temu je sledil opis organizacije poljedelstva, klasifikacije najdišč in lastništva nad zemljišči v Sirmiju in okolici v rimskemu obdobju.</s>
<s>Drugi del poglavja se je ukvarjal z obdelavo zemlje.</s><s>Popisane so najdbe orodja za obdelavo zemlje, nekaj besed pa je bilo namenjeno tudi gojenim kulturam rastlin, ter o skladiščenju žitaric.</s><s>Naslednji obravnavani segmenti zaobjemajo pregled mlinov za mlejenje žitaric, peči za kruh in agrarnih kultov v Sirmiju in okolici.</s>
<s>Tretji del poglavja se je ukvarjal z živinorejo in eksploatacijo živali v Sirmiju in okolici.</s><s>Najprej so popisane maloštevilne arheozoološke raziskave 159</s>
<s>158 najdišč na obravnavanem prostoru.</s><s>Temu je sledil opis predmetov za proizvodnjo mlečnih izdelkov.</s><s>Naslednji segment tega dela poglavja je opis poznoantične proizvodnje volnenih in kožnih izdelkov v sirmijskih pridelovalnicah.</s><s>Zadnji del tega podpoglavja se je ukvarjal s kostno industrijo in uvozom kostnih izdelkov v Sirmiju in okolici.</s><s>Namreč, uvoz kostnih izdelkov se je začel že s prihodom Rimljanov.</s><s>V I. in II. st. je najbolj razširjen uvoz kostnih izdelkov je iz Italije, v III. in IV. st. pa iz vzhodnomediteranskega prostora.</s><s>V zvezi z lokalnimi koščenimi izdelki je bilo poudarjeno, da se ta obrt začne s prihodom rimske vojske.</s><s>V II. in III. st. je ta obrt postala toliko razširjena, da je Sirmij postal lokalni center proizvodnje.</s><s>V Sirmiju je bila odkrita delavnica za izdelke iz kosti, ki je datirana v obdobje od konca II. do IV. st.</s><s>Podpoglavje zaključuje, da je ta aktivnost bila popularna na obravnavanemu območju, ker so bili dobro pogoji za vzrejo živali.</s>
<s>Zadnji del poglavja je sklep.</s><s>Pomembno je poudariti, da se je na podlagi virov in dejstva, da sta obstajali poznoantični fabriki za volno in orožje, sedla in kožo, kar pomeni da je en del krajine bil ustrezen za vzgojo živali, drugi pa je bil pogozden.</s><s>Med drugim se je zaključilo, da se je spremenila organizacija poljedelske proizvodnje.</s><s>Namreč, prva sprememba organizacije je prišla s kolonijalno dedukcijo mesta Sirmija, ko so veterani ob naselitvi prejeli zemljo.</s><s>Zaradi tega se je pojavil nov tip naselbine – vile rustike.</s><s>V II. st., najdišča se grupirajo in formirajo koherentne celote.</s><s>V III. st. število najdišč zraste.</s><s>S tetrarhijskimi reformami je prišlo do porasta velikih zemljiških posesti in do formiranja cesarskih posesti.</s><s>Obenem se odpirajo tudi fabrike, ki angažirajo lokalno prebivalstvo in so v posesti države.</s><s>Te fabrike so plasirale svoje izdelke na limes vojski, ki je bila na meji.</s><s>Zaradi tega se ve, da lokalna poljedelska produkcija ni bila usmerjena za izvoz, ampak je imela namen lokalne uporabe.</s><s>Glede gojenih rastlinskih kultur zaključki poudarjajo, da je bilo izvedenih malo arheobotaniških raziskav.</s><s>Najbolj dominantne rastlinske vrste so proso (Panicum miliaceum), enozrna pšenica (Triticum monococcum) in ječmen (Hordeum vulgare).</s><s>Redke arheobotanične raziskave nakazujejo, da se je teža semena ječmena povečala v I. st.</s><s>Obenem je bilo potrjenih tudi veliko ostankov plevela, kar je omogočilo domneve, da se je organizacija vzgoja spremenila.</s><s>To se 160</s>
<s>158 je zaključilo na podlagi enega vzorca in ni dovolj za tehtnejši sklep.</s><s>Glede živalskih vrst raziskave potrjujejo, da so najštevilčnejše kosti pripadale govedu, ki mu sledijo drobnice in svinje.</s><s>Situacija glede lova in ribolova ni dobro poznana.</s>
<s>Četrto poglavje obravnava eksploatacijo in uporabo lesa.</s><s>V prvem delu poglavja je napisana kratka zgodovina raziskav obdelave lesa v Sirmiju, ki ji sledi popis zgodovinskih virov, ki kažejo o gozdovih in/ali eksploataciji lesa v Sirmiju in okolici.</s><s>V drugem delu poglavja je popisano antičnodobno orodje za obdelavo lesa, ki je bilo dokumentirano v Sirmiju in okolici.</s><s>Tretji del poglavja se ukvarja z uporabo lesa v arhitekturi in zaobjema seznam najdišč, kjer so bili najdeni leseni objekti.</s><s>Četrti del poglavlja se ukvarja s problematiko mizarstva.</s><s>Končni del poglavja predstavlja sklepne misli.</s><s>Zaključilo se je, da je Sirmij ves čas imel direkten dostop do lesene surovine.</s><s>Po distribuciji orodja, zaključilo se je, da se je primarna obdelava lesa izvajala na mestih, kjer so sekali drevesa in, da je bila sekundarna obdelava in izdelava lesenih predmetov in arhitekturnih elementov narejena v Sirmiju, ali v drugih okoliških naselbinah.</s><s>V I. st. n. št. je bila eksploatacija lesa intenzivna, ker so objekti večinoma bili leseni.</s><s>V II. st. leseno arhitekturo v Sirmiju nadomestijo objekti iz kamna in opeke.</s><s>Zaradi manka stanja raziskanosti, obenem ni znana kakšna je bila situacija v ruralnih naselbinah.</s><s>V III. st., tako v Sirmiju, kot tudi v okoliških ruralnih naselbinah preovladujejo objekti iz kamna in opeke.</s><s>V IV. st. so arhitekturne dejavnosti najštevilšnejše.</s><s>Čeprav sta kamen in opeka postala dominantna materiala za arhitekturo, to ne pomeni da je les manj pomemben in da je eksploatacija manjša.</s><s>Prav nasprotno, številni arhitektonski elementi so bili leseni, populacija raste in s tem tudi raste potreba po lesu, zaradi ogrevanja, priprave hrane in obrti, ki potrebujejo les za kurivo (npr. lončarstvo, opekarstvo, kovaštvo in steklarstvo).</s><s>To bi pomenilo, da je bila eksploatacija lesa podobna v I. in II. st., in se dvignila v III. st. ter doživela kulminacijo v IV. st.</s><s>Zaradi depopulacije in zmanšanja razmer obrtništva in proizvodnje na koncu IV. st. in v V. st., se je potreba po lesu zmanjšala.</s><s>161</s>
<s>Peto poglavje je posvečeno proizvodnji, izdelavi in trgovini z opeko.</s><s>Najprej je bila napisana zgodovina raziskav sirmijskega opekarstva.</s><s>Problematika rimskega opekarstva se je opazovala preko treh zornih kotov: preko obstoja opekarskih peči kot pričevanja o lokalni izdelavi opek, preko ohranjene evidence o žigih na opekah kot dokaza uvoza in preko kataloga najdišč, povzetega iz doktorata A. Crnobrnje (2015), se je opazovalo število najdišč, na katerim se v določenemu času uporabe opek s ciljem razumevanja razmer njihove uporabe.</s><s>Naslednji del poglavja je diskusija o proizvodnji in importu opek popisane so peči za izdelavo opek in žigi na opekah.</s><s>Na tem mestu je predstavljena študija Ane Radivojević (2018), ki se je ukvarjala s kemijsko sestavo poznoantičnih opek Sirmija.</s><s>Pokazala je podobnost sestave opek v III. in Tretji del poglavja se ukvarja z razmerami uporabe opek v Sirmiju in njegovi okolici preko popisa najdišč znotraj v nalogi omejenega časovnega okvira.</s><s>Zadnji del poglavja predstavlja sklep.</s><s>Uporabnost opeke se je na območju Sirmija začela z dedukcijo koline ob koncu I. st. n. št.</s><s>Proizvodnja je obstajala do konca IV. st.</s><s>Najbolj verjetno je, da so opeko proizvedli v bližini najdišč kjer so bile odkrite, ker je glina bila povsod dostopna in je transportacija opek otežena.</s><s>Povsem verjetno je, da so se opekarski izdelki prevažali po kratkih razdaljah.</s><s>Od konca I. st. n. št. in čez celo II st. opeka se je uporabljala v Sirmiju, manj pa na ruralnih najdiščih.</s><s>V III. st. in čez celo IV. st. je opeka osrednji gradbeni material tako v Sirmiju, kot tudi na ruralnih najdiščih.</s><s>Največje razmerje uporabe opeke je v IV. st. s širitvijo Sirmija in nastankom večih ruralnih naselbin.</s><s>Opeka se je prenehala proizvajati (ampak ne tudi uporabljati) od konca IV. – začetka V. st., kot posledica depopulacije, ki so jo vzpodbudili barbarski vpadi in opustitev limesa.</s><s>Sočasni objekti so bodisi iz organskih materialov, bodisi iz recikliranih opek, kot je demonstrirano na primeru »Lokaliteta 59«.</s><s>Šesto poglavje se je usredotočilo na proizvodnjo keramike.</s><s>Najprej je napisana zgodovina raziskav keramike Sirmija in njegove okolice.</s><s>V naslednjem delu poglavja so popisana najdišča, kjer so bile odkrite peči za izdelavo keramike (5 v Sirmiju in 4 zunaj Sirmija).</s><s>Sledila je diskusija o proizvodnji lokalne keramike, o začetkih italskega 162</s>
<s>158 importa in o generalnem uvozu.</s><s>Prvi dokumentiran import je datiran v tiberijsko obdobje s kosi aretinske in padske tera sigilate.</s><s>Pomembno je poudariti, da se ta import povezuje ne s trgovino, ampak izključno z vojsko.</s><s>Pacifikacija tega prostora v sredini I. st. n. št., kateri je že v času pred prihodom Rimljanov imel zelo razvito lončarsko tradicijo, rezultira v romanizaciji lokalnih oblik posod.</s><s>Od druge polovice I. st. n. št., so popularen import barbotin sklede in skodelice, tera nigra posode, rdeča firnisana in marmorizirana keramika.</s><s>Od konca I. st. n. št. se začne tudi uvažanje volutnih oljenk in izdelkov iz centralne Galije (delavnica Lezoux), ki traja vse do časa Antonina Pija – to se vklapa v obdobje formiranja limesa na Donavi.</s><s>Galski import je prisoten do sredine III. st., ampak že od sredine II. st. so najštevilčnejše uvožene posode iz delavnic v Germaniji (najprej Rheinzabern, od prve polovice III. st.</s><s>Westendorf).</s><s>V času III. st. je provinca Spodnje Panonije podrejena centralizaciji proizvodnje.</s><s>S tem se je lokalna proizvodnja razširila.</s><s>Zaradi tega je prišlo do izvoza, zlasti v IV. st., ko je Sirmij center izdelave glazirane keramike.</s><s>Najbolj zastopan import v Sirmiju tega obdobja je afriška tera sigilata.</s>
<s>Zadnji del poglavja predstavlja sklep, kjer so poudarjeni glavni dogodki, ki so vplivali na trende v lončarski proizvodnji Sirmija z okolico.</s><s>Prvi trend je pacifikacija območja po panonskemu-delmatskemu uporu, ko je prišlo do »romanizacije« lokalne proizvodnje.</s><s>Naslednji dogodek, ki je vplival na trende je izoblikovanje limesa in konsolidacije meje na Donavi v času cesarja Trajana, ko galski import postane najbolj zastopan do druge polovice II. st., ko se razvijajo germanske delavnice, ki so od tega časa postale najbolj razširjen import proučevanem območju.</s><s>V tetrarhijskem obdobju je Sirmij dosegel svoj največji obseg.</s><s>Spremembe iz tega obdobja so botrovale k orientiranosti proizvodnje za potrebe vojske.</s><s>Tedaj se je veliko ljudi ukvarjalo s proizvodnjo, kar prinaša do znižanja kvalitete lokalno izdelane keramike.</s><s>Ni znana situacija s proizvodnjo keramike v V. stoletju.</s>
<s>Sedmo poglavje se je ukvarjalo z obdelavo kovin v Sirmiju in njegovi okolici.</s><s>Seznam kovin, ki so obravnavane v temu poglavlju so zlato, srebro, bron, železo in svinec.</s><s>V nasportju z ostalim delom naloge, da je zgodovina raziskav osvetljena na začetku poglavja, je orisana na začetku vsakega podpoglavja, tj. 163</s>
<s>158 posebej za vsako posamično vrsto kovine.</s><s>Prvi del tega poglavja zaobjema vprašanje zgodovisnkih virov, na podlagi katerih se lahko izlušči podatke o obdelavi kovin v Sirmiju in okolici.</s><s>Za obravnavano tematiko je relevantna zgolj Notitia Dignitatum.</s><s>V njej se omenja, da je v Sirmiju obstajala fabrica scutorum, scordiscorum et armorum.</s><s>Gre za poznoantično proizvodnjo ščitov, sedel in orožja.</s><s>Osrednja teža tega podpoglavja je oprta na datiranje delovanja te fabrike.</s><s>Določilo se je, da je obratovala od časa Dioklecijana do opustitve limesa ob koncu IV. ali na začetku V. st.</s><s>V drugemu delu poglavja se je govorilo o organizaciji rudarstva in o rudnikih v širši okolici Sirmija.</s><s>Rudniki železa in srebra so se začeli eksploatirati že v drugi polovici I. st. n. št., na območju Podrinja, južno od Sirmija, intezivneje pa šele v času cesarja Trajana in Hadrijana, ker so se v tem času rudniki v Španiji izčrpali.</s><s>Rudniki Ilirika so bili v uporabi do začetka V. st.</s><s>V naslednjem delu poglavlja se je govorilo o intenzitetu uporabe in obdelave železa.</s><s>Domneva se, da so prvi železni predmeti v rimsko Panonijo začeli prihajati kot polfabrikati v I. in II. st. z območja Podrinja.</s><s>Namenjenih je bilo tudi nekaj besed o poznoantični proizvodnji orožja, ki je bilo izdelovano do konca IV./ začetka V. st.</s><s>Za konec so bile obravnavane najdbe žlindre v ruralnih naselbinah v okolici Sirmija.</s><s>Obenem je bilo zaključeno, da dokazi o delavnicah za obdelavo železa v Sirmiju izostajajo.</s><s>Četrti del poglavja se je ukvarjal z obdelavo srebra in zlata v Sirmiju.</s><s>V zgodnjem obdobju rimske oblasti se je srebro uvažalo in bilo uporabljano s strani premožnejših posameznikov.</s><s>To ne pomeni da ni bilo lokalne produkcije, o čemer priča zaklad nakita iz Buđanovcov, datiran v konec I. – začetek II. st., ki je domnevno lokalni produkt.</s><s>Sirmij je bil mesto za redistribucijo srebrnih predmetov, kar dokazujejo ingoti z napisi CAND, kar pomeni candium argentum (čisto srebro) in SIRM, ki so bili potrjeni v Bolgariji, v Svirkovu.</s><s>Obdelava zlata je slabo poznana.</s><s>Razen napisa, prav tako iz Svirkova, na katerem piše f(aber) vas(cularius) dokazuje obstoj zlatarske proizvodnje.</s><s>Pozlačene sponke iz Male Mitrovice, Sremske Mitrovice in Sremske Rače domnevno izvirajo iz cesarske delavnice v Sirmiju, za kar trenutno ni oprijemljivih dokazov.</s><s>Zaključilo se je, da se čas začetka obdelave srebra mora iskati na koncu I. – začetku II. st.</s><s>Situacija 164</s>
<s>158 v III. st. ni dobro znana.</s><s>Namreč, rudniki so aktivni, ampak je mogoče, da so se le-ti večinoma uporabljali za plačevanje vojske med Krizo III. st.</s><s>V IV. st. je obdelava srebra in zlata prisotna v Sirmiju, aktivnost pa se prekine na začetku Peto podpoglavje se ukvarja z obdelavo svinca.</s><s>Slednji je najbolj verjetno dobavljan s Podrinja in iz Kosmaja ter Avale.</s><s>Sirmij je registriran kot center za proizvodnjo svinčenih ikon Podonavskega konjenika od sredine II. st. do konca IV./začetka V. st.</s><s>Glede svinčih figur Venere se domneva da so bile proizvajane od II. st. do IV. st.</s><s>Ni mogoče povedati nekaj več o tem, ker ni kalupov, niti delavnic, prav tako pa je bila večina figur odkrita zunaj prvotnega konteksta.</s><s>Svinčena ogledala so se v večji meri proizvajala v času II-III st., nekoliko manj pa v IV. st.</s><s>Na podlagi stila popisanih vrst predmetov sta registrirana dva centra proizvodnje: Sirmij in Gomolava.</s><s>Proizvodnja predmetov iz svinca je bila aktivna od konca II. st. do konca IV. st, najbolj pa se je razširila v času III. st.</s><s>To sovpada z aktivnostjo rudnikov na Balkanu.</s><s>Svinčeni pečati so se proizvajali v Sirmiju in v Kornakumu.</s><s>Sarkofagi iz svinca so bili proizvajeni v III. in IV. st.</s><s>Glede orožja, so se plumbatae proizvajale od poznega III. st. do poznega IV./ zgodnjega V. st.</s><s>Torej, s proizvodnjo svinčnih predmetov se je v Sirmiju začelo v I. st. n. št., s Šesto podpoglavje se ukvarja s proizvodnjo brončanih predmetov, ki pa so zelo slabo raziskani.</s><s>V I. in II. st. so bronasti predmeti v Sirmij in okolico prihajali iz Italije.</s><s>Kakorkoli pa obstajajo sledi proizvodnje bronastih predmetov na Gomolavi, v času I. st. n. št.</s><s>Domneva se, da so se v času Antoninov predmeti iz brona proizvajali v delavnicah za orožje, v II. in III. st. se je obenem proizvajalo bronasto posodje, ki se je med drugim tudi izvažalo.</s><s>Ne obstaja dokazov o proizvodnji bronastih izdelkov v pozni antiki.</s><s>Domneva se le, da so se takrat proizvajali nekateri deli vojaške opreme iz brona v fabriki orožja.</s><s>Sedmi del poglavja se ukvarja z najbami orodja za obdelavo kovin.</s><s>Zadnji del poglavja prinaša sintezo.</s><s>Na podlagi dostopnega materiala v I. in II. st. so se kovinski predmeti iz kovin tako proizvajali kot tudi uvažali.</s><s>V II. in III. st. je zabeležen porast proizvodnje svinčnih in bronastih predmetov.</s><s>Dinamika proizvodnje kovinskih predmetov se spreminja v pozni antiki z 165</s>
<s>158 vzpostavitvijo fabrike za orožje,.</s><s>Takrat se proizvodnja in dobava rude centralizira in uporablja za potrebe države.</s><s>Osmo poglavje se ukvarja s steklarstvom.</s><s>Sprva je bila prikazana zgodovini raziskav sirmijskega steklarstva.</s><s>Sledil je popis peči za izdelavo steklenih predmetov v Sirmiju (skupaj so bile dokumentirane zgolj tri).</s>
<s>V tretjemu delu poglavja se je govorili o distribuciji in importu steklenih izdelkov.</s><s>V času I. in II. st. je bilo steklo v Sirmiju prisotno le kot import, v manjših količinah pa tudi v ruralnih naselbinah.</s><s>Najštevilčnejši import je iz Italije, prisotni pa so tudi primerki iz vzhodnomediteranskega prostora in Galije.</s><s>Pomembno je poudariti, da se import poveča od II. st., s konsolidacijo limesa.</s><s>Čas III. in IV. st. je zaradi Constitutio Antoniniana in kasnejše ekspanzije Sirmija v tetrarhijskem obdobju prišlo do razvoja steklarstva v Sirmiju.</s><s>Prisoten je import iz drugih mest v Panoniji, iz Germanije in iz Italije.</s><s>V času IV. st. so steklene najdbe najbolj zastopane v Sirmiju, nekoliko manj pa v ruralnih naselbinah.</s><s>Uvoženi izdelki so izvirali iz delavnic v Porenju in Italiji.</s><s>Približno enako je razmerje med lokalnim in uvoženim steklom.</s><s>Končni del poglavja je sklep.</s><s>Zaključilo se je, da se je steklene posode največ uporabljale v Sirmiju.</s><s>Že od II. st. se lahko začne govoriti o importu steklenih posod, z vzpostavitvijo limesa na Donavi.</s><s>Zaradi ekonomske krize, ki je obstajala v času Marka Avrelija in vojnah, ki jih je vodil, se steklo intenzivneje importira od prve polovice III. st.</s><s>Lokalna proizvodnja stekla cveti od druge polovice III. st. in v IV. st. zaradi porasta obrti, ki je posledica učinkov Constitutio Antoniniana in s širitvijo mesta v tetrarhijskem obdobju.</s><s>Situacija z importom in proizvodnjo stekla ni znana v V. st.</s><s>Deveto poglavje se ukvarja z dobavo in obdelavo kamna.</s><s>Najprej je bila napisana zgodovina raziskav, kjer so bili poudarjeni izsledki dveh prispevkov o analizi kamna in njegovoga izvora v Sirmiju in okolici.</s><s>V sledečem segmentu so popisani viri, ki omenjajo gradbeništvo, s poudarkom na uporabi kamna.</s><s>Sledil je popis orodja za obdelavo kamna.</s><s>V tretjemu delu poglavja so orisane lokacije kamnolomov, ki so Sirmiju 166</s>
<s>158 dobavljali kamnite produkte (Podrinje, vzhodnoalpski prostor, Grčija, Mala Azija, Italija, Egipt, sodobna Tunizija).</s><s>Med drugim so predstavljeni kamniti spomeniki s svojimi datacijami in lokacijami odkritja.</s><s>Četrti del poglavja se ukvarja z delavnicami za obdelavo kamna v Sirmiju in okolici.</s><s>Čeprav ni bila odkrita delavnica, se domneva da se je kamnoseštvo na proizvodnja postaje serijska.</s>
<s>Peti del poglavja se ukvarja z gradbeništvom Sirmija, oz. razmerami gradbeništva, ki nakazujejo na razširjenost uporabe kamna.</s><s>Slednji se je v Sirmiju začel uporabljati od druge polovice I. st. n. št. in je postal dominanten (skupaj z opeko) material za gradbeništvo.</s><s>V II. st. je kamen osrednji element za gradbeništvo v Sirmiju, v ruralnih naselbinah pa še ne.</s><s>Od III. st. postane razširjen tudi v ruralnih naselbinah in doseže največji obseg v IV. st.</s><s>Pridobivanje kamna se opusti ob koncu IV. st. s padcem limesa opusti z depopulacijo.</s>
<s>Zadnji del poglavja je sklep.</s><s>Zaključilo se je, da se je intenzivna eksploatacija kamna začela na koncu I. st. n. št., ko je Sirmij postal kolonija – to se razlaga s prihodom Italikov in sprejmanja rimskega načina gradbeništva s strani lokalcev.</s><s>Eksploatira se apnenec iz Podrinja, iz kamnoloma v Dardaganiju v današnji Bosni in Hercegovini.</s><s>Prav tako se v tem obdobju začne import marmorja iz vzhodnoalpskega prostora, tj. iz Gummerna.</s><s>Porast sirmijskega kamnoseštva se je začel z vzpostavitvijho beneficijarne postaje, v drugi polovici II. st., ko se masovno proizvajajo oltarji.</s><s>Kamen se največ uporablja za spomenike na koncu II./začetku III. st.</s><s>V času III. st., s porastom števila ruralnih naselbin, kjer so objekti iz kamna in opeke.</s><s>Druga polovica III. st. doživlja padec v proizvodnji spomenikov, kar je mogoče razločiti s Krizo III. st. in zaprtjem beneficijarne postaje.</s><s>V času tetrarhije in post-tetrarhije se kamen veliko uporablja za gradbeništvo, tako v Sirmiju, kot tudi v ruralnih naselbinah.</s><s>Opuščanje limesa in depopulacija prinašata zmanjšanje uporabe in eksploatacije kamna.</s>
<s>Deseto poglavje je poglavje o umetniški dejavnosti, tj. o mozaikih in stenskih poslikavah.</s><s>Prvi del poglavja je posvečen mozaikom, natančneje 167</s>
<s>158 zgodovini raziskav mozaikov v Sirmiju in okolici.</s><s>Sledi popis arheoloških najdišč mozaikov v in izven Sirmija (v Sirmiju 16 najdišč s skupno 53 mozaiki, izven pa 6 najdišč s 7 mozaiki).</s><s>Zaključek je, da so mozaiki v Sirmiju začeli nastajati v drugi polovici II. stoletja, ustvarjali pa so jih vse do konca IV. stoletja.</s><s>Porast ustvarjanja mozaikov je mogoče zaznati v IV. stoletju, po ekspanziji Sirmija.</s><s>Dodatno se tudi zaključi, da so jih naročevali bogatejši prebivalci, saj so bili mozaiki v največ primerih najdeni v vilah ali cesarski rezidenci.</s><s>Drugi del poglavja je posvečen produkciji oz. ustvarjanju stenskih poslikav.</s><s>Začne se z zgodovino raziskav produkcije stenskih poslikav, nadaljuje pa s popisom stenskih poslikav v Sirmiju in okolici (18 najdišč v Sirmiju in 10 v okolici).</s><s>Stenske poslikave so začele nastajati v Sirmiju na prelomu prvega stoletja, ustvarjali pa so jih vse do V. stoletja.</s><s>Iz najdenih primerkov stenskih poslikav se lahko zaključi, da je šlo za umetniško dejavnost, katero so naročevale osebe v državni upravi in premožnejši zasebniki.</s><s>Prav tako je bila to zvrst umetnosti, ki se je v določeni meri razširila tudi na periferijo.</s><s>Enajsto poglavje je posvečeno sužnjelastništvu Sirmija in njegove okolice. prvem</s>
<s>Končno, sužnjelastništva Sirmija.</s><s>Poglavje se nadaljuje s popisom zgodovinskih virov, v katerih piše tudi nekaj o sužnjelastništvu Sirmija, ter s katalogom spomenikov, na katerih so omenjeni sužnji in osvobojenci (skupno 4 spomeniki).</s><s>Končni del poglavja je zaključek, v katerem piše, da se je sužnjelastništvo v Sirmiju in njegovi okolici začelo prakticirati s prihodom Rimljanom in da je ta praksa trajala vse do V. stoletja.</s><s>Poudarjeno je tudi, da se o sužnjelastništvu na tem prostoru ne ve veliko oz. dovolj, saj ne obstaja dovolj virov (narativnih ali epigrafskih), ki bi lahko pomagali s preučevanjem te teme.</s>
<s>Gospodarsko življenje Sirmija se je razdelilo na štiri obdobja.</s><s>Prvo obdobje je obdobje od prihodu Rimljanov na koncu I. st. pr. n. št. in je trajalo do vzpostavitve Sirmija kot kolonije v času vladavine cesarja Domicijana, tj. do konca I. st. n. št.</s><s>Proizvodnja se s prihodom Rimljanov v tem obdobju ni pretirano spremenila – Rimljani so se zanašali na peregrini del prebivalstva, 168</s>
<s>sklep. opazijo se prvi zametki sužnjelastniških odnosov.</s><s>Najdominantnejša gospodarska dejavnost je poljedelstvo, najdominantnejša obrt pa lončarstvo (v Sirmiju in okolici).</s><s>Za gradnjo so se v največji meri uporabljali naravni materiali.</s><s>Drugo obdobje gospodarskega življenja Sirmija traja od vzpostavitve kolonije na koncu I. stoletja do konca III. stoletja.</s><s>V tem obdobju je prišlo do priseljevanja veteranov in prvih krčitev gozdov za ustvarjanje zemlje primerne za obdelavo.</s><s>Parcele so se povečale, pod vplivom rimske materialne kulture so se pojavila nove obrti: opekarstvo, kamnoseštvo, obdelava kosti, steklarstvo, umetniška produkcija (mozaiki in stenske poslikave), povečala pa se je tudi produkcija keramike in kovinskih izdelkov.</s><s>V tem obdobje se je Sirmij emancipiral in vzpostavil kot lokalno proizvodno in redistributivno središče.</s><s>Prišlo je tudi do sprememb v kulturnem okolju in sprememb v poljedelstvu.</s><s>Namreč, cesar Prob je začel kampanjo izsuševanja močvirja z namenom pridobitve več obdelovalnih površin, začel pa je tudi z vzgojo vinske trte na Fruški gori.</s><s>Pomembni sta tudi dejstvi, da se je v času vladavine cesarja Septimija Severa povečalo izdajanje rimskega državljanstva peregrini populaciji ter da je 212.</s><s>Constitutio Antoniniana zagotovilo rimsko državljanstvo vsem svobodnim ljudem v rimski državi.</s><s>Z državljanstvom je vsaka svobodna oseba imela ius commercii, vendar se to zaenkrat še ne zazna v gospodarstvu – torej, ni prišlo do spremembe v dinamiki proizvodnje, se je pa le-ta vseeno začela krepiti.</s><s>Za konec je pomembno poudariti, da se na koncu tega gospodarskega obdobja Sirmija in njegove okolice zgodi Kriza III. stoletja, katera vpliva na gospodarstvo celotnega cesarstva.</s><s>Zaenkrat se kriza še ne odraža na dobrinah.</s><s>Tretjo obdobje gospodarskega življenja je tetrarhijsko in post-tetrarhijsko obdobje, ki traja do konca III. stoletja, tj. do prihoda cesarja Dioklecijana na oblast, in traja do konca IV. stoletja.</s><s>To obdobje je najbolj znano, saj je tudi najbolj raziskovano.</s><s>Tedaj pride do kulminacije gospodarskega življenja Sirmija in njegove okolice, saj se mesto dramatično povečuje in postane en izmed upravnih centrov imperija.</s><s>V tem času pride do največjega razmaha obrtniških dejavnosti (opekarstvo, obdelava kamna, umetniška produkcija).</s><s>Iz tega obdobja imamo največje število najdišč, ki so bila zgrajena v duhu rimske arhitekture.</s><s>169</s>
<s>Administrativne in davčne reforme, ki so nastopile pod oblastjo cesarja Dioklecijana in njegovih naslednikov, so rezultirale v centralizaciji proizvodnje, ki se izraža tudi v industrijski proizvodnji (npr. tovarna orožja v Sirmiju in tovarna za obdelavo volne v Sirmiju in Basijanah).</s><s>Ta centralizacija proizvodnje je vodila do nastanka velikih zemljiških posesti.</s><s>Davčna reforma je prinesla večjo učinkovitost poljedelske panoge, ki je bila v tem obdobju ogromna.</s><s>Zanimivo je, da je bila vseeno namenjena predvsem lokalni uporabi, saj je oskrbovala veliko število rimskih vojakov na donavskem limesu.</s><s>Velik del vse proizvodnje je bil usmerjen za potrebe rimske armade.</s>
<s>Zadnje, četrto obdobje gospodarskega življenja v Sirmiju je obdobje od konca IV. stoletja do padca mesta pod hunsko oblast v petem desetletju V. stoletja.</s><s>Nujno je treba poudariti, da se to obdobje ne začne z enim dogodkom, temveč pride do postopnega prehoda v obdobju č20 let.</s><s>Ta dezintegracija se je začela po bitki v Adrianopelu, leta 378. in se končala po zapustitvi donavskega limesa na samem koncu IV. stoletja ali začetku V. stoletja.</s><s>Ta faza gospodarskega življenja je slabo raziskana, vendar se lahko vseeno zaključi, da je prišlo do upada obrtniške dejavnosti, depopulizacije in širitve gozdov na nekoč obdelovalne površine.</s><s>Zaradi slabe raziskanosti ni znano, kaj se je v tem obdobju zgodilo s keramičarsko ali steklarsko obrtjo.</s><s>Čeprav je prišlo do t.i. dezintegracije in ruralizacije, Sirmij ostaja upravni center tega območja.</s><s>Iz tega lahko predvidevamo, da gospodarska dejavnost ni popolnoma zamrla, več o tem pa se bo lahko izvedelo v nadaljnjih raziskavah.</s><s>170</s>
<s>Izjavljam, da je magistrsko delo »Ekonomske aktivnosti i njihove promene u antičkome Sirmijumu i njegovoj okolini« v celoti moje avtorsko delo ter da so uporabljeni viri in literatura navedeni v skladu z mednarodnimi standardi in veljavno zakonodajo.</s>