Типови доживљеног говора у Ћосићевом роману Време смрти: енглеско-српске паралеле

Вуксановић, Светлана

Универзитет у Источном Сарајеву, Филозофски факултет Пале

<s>Предмет овог истраживања јесу конструкције доживљеног говора у српском и енглеском језику унутар Ћосићеве тетралогије Време смрти.</s><s>Ради се о микролингвистичком</s>
<s>контрастивном проучавању.</s><s>Коришћена је лингвистичко-наратолошка и контрастивна метода у циљу утврђивања подударности, односно размимоилажења између два језика када је истраживани феномен у питању, као и утврђивања најучесталијих грешака преводиоца приликом преноса доживљеног говора на енглески језик.</s><s>Дисертација се у мањем обиму бави и анализом приповједачких ефеката који се постижу употребом одређених типова доживљеног говора будући да је страх доминантна емоција тетралогије.</s>
<s>Истраживању се приступило са претпоставком да је доживљени говор најзначајнија техника којом Ћосић осликава свој романескни свијет.</s><s>Да би то постигао, ријетко ће користити монотоне структуре, што посљедично доводи до доминације хибридних конструкција у Времену смрти.</s><s>Будући да жижа романа није на идиоматској диференцијацији ликова, унутрашњи монолог, у облику слободног неуправног говора и слободног управног говора, представљаће основни поступак у процесу развијања романа.</s><s>Ћосић ће користити српски књижевни језик чиме ће отежати успостављање јасних граница између појединих облика доживљеног говора.</s><s>Визуелна униформисаност постаје израженија, што је у складу са страхотама рада, гдје се говорне разлике поништавају.</s><s>Као посљедица тога, долазиће до преводилачких грешака које ће утицати на стилогени ефекат романа у цјелини.</s><s>Анализа корпуса показала је слабу заступљеност категорије у којој се издваја употреба једног облика доживљеног говора.</s><s>Долази до различитих облика уланчавања типова и подтипова доживљеног говора, а као доминантан облик доживљеног говора, али и најуспјешнија техника осликавања унутрашњег живота ликова, издваја се слободни неуправни говор.</s><s>Ауторски наративни дискурс јавља се повремено и непримјетно као сигнал присуства самог аутора.</s><s>Дијалошки дискурси нису значајан ослонац тетралогије, а преовладавају облици неуведеног управног говора.</s><s>Ћосић тежи визуелној недиференцираности различитих облика доживљеног говора, како би нивелисањем осликао драму Првог свјетског рата у којем се индивидуално распршује у корист хорског гласа масе.</s><s>Овакав ефекат постиже првенствено недостатком идиоматске диференцираности, али и кршењем правописних правила српског књижевног језика.</s><s>Преносом садржаја у језик превода, стилогени ефекат Ћосићевог оригиналног исказа се смањује примјеном нормативних правила, али и широким спектром преводилачких грешака, који су посљедица недостатка формалних сигнала одређене врсте доживљеног говора у језику оригинала.</s><s>Истраживање је укључивало критеријално равноправан статус свих облика доживљеног говора и показало је да се основни ставови М.</s><s>Бахтина могу примијенити и када је тетралогија Време смрти у питању.</s>
<s>Двопартитивна структура доживљеног говора Удруживање директног говора и слободног неуправног говора Удруживање директног говора и слободног управног говора Удруживање ауторског говора и слободног управног говора у Удруживање ауторског говора и слободног управног говора у Удруживање ауторског говора и слободног неуправног говора у другом лицу Удруживање ауторског говора и слободног неуправног говора у трећем лицу .....</s><s>87 Удруживање елемената слободног управног и слободног неуправног говора .......</s><s>94 6.2.10.</s><s>Комбинација полуслободног неуправног говора и слободног управног говора 6.2.11.</s><s>Удруживање ауторског говора са више подтипова једног 101</s>
<s>Комбинација ауторског говора, слободног управног и слободног Комбинација ауторског говора, директног говора и слободног Комбинација ауторског говора, директног говора, слободног неуправног Комбинација ауторског говора, директног говора, слободног неуправног говора и дословног неуправног говора Комбинација ауторског говора, слободног неуправног говора и фрагментарног цитата</s>
<s>Комбинација ауторског говора, слободног неуправног говора, Комбинација ауторског говора, директног говора и слободног управног говора 137 Комбинација директног говора, слободног управног говора и Структура више микродискурса</s>
<s>6.4.2.1.</s><s>Ауторски говор производи унутрашње мисли ликова.</s><s>6.4.2.3.</s><s>Ауторски говор осликава унутрашње стање лика.</s>
<s>6.5.4.4.</s><s>Помјерање ауторске дидаскалије.</s><s>Ортографска и просторна дистинкција између два различита 203</s>
<s>Ћосићеве специфичности обликовања доживљеног говора основни су предмет анализе наше дисертације.</s><s>У раду се лингвистичко-наратолошком и контрастивном методом анализирају типови доживљеног говора у српском и енглеском језику у роману Добрице Ћосића Време смрти, како би се истакле разлике на синтаксичком и модалном плану између поређених језика.</s><s>Примјеном наратолошко-граматичких критеријума издвајају се подтипови доживљеног говора, чиме се показује сва разноврсност</s>
<s>Циљеви истраживања интерференцијских типова доживљеног говора.</s><s>У раду смо се такође осврнули на контекстуалне, семантичке, синтаксичке и лексичке показатеље који могу отежати разумијевање и довести до проблема у превођењу.</s><s>Када говоримо о наратолошкој методи, бахтиновски критеријуми разликовања и међуодноса ауторског и туђег говора били су у позадини овe тезе.</s><s>Иако то није био њен главни фокус, приповједачки ефекти који се употребом одређених модела могу постићи такође су издвојени.</s>
<s>Напоменули смо да је предмет рада анализа доживљеног говора у српском и енглеском језику, па је главни циљ истраживања систематски преглед пронађених комбинација, као и утврђивање средстава којима се остварује интонираност романа, али и постиже његова значајна стилогеност.</s><s>Сврсисходност овог истраживачког пројекта јесте и утврђивање степена, узрока и начина промјене одређених типова доживљеног говора када се текст са српског преноси на енглески језик.</s><s>Како би се извршила релевантна лингвостилистичка интерпретација тетралогије Време смрти, анализа корпуса ослања се на синтаксички ниво, и то ниво синтаксе текста.</s><s>КатнићБакаршић (2001: 119) са правом напомиње да се стилски маркиране јединице других нивоа (лексичког или морфолошког) третирају као дијелови већих стилема, у улози саставних дијелова надреченичног јединства, постижући одређене наративне ефекте у креирању Ћосићевог романескног свијета.</s><s>Тетралогију чини унутрашњи конфликт прожет осјећајем страха који је укоријењен у свим актерима рата.</s><s>Различити типови доживљеног говора стварају различите наративне ефекте: војници брину о свом оскрнављеном тијелу.</s><s>Да ли живјети као богаљ или себи одмах пресудити?</s><s>Који је смисао оволиког људског страдања?</s><s>Војводе, политичари и сама глава српске земље воде своје бриге: који је сљедећи корак генерала Поћорека?</s><s>Да ли водити оскудну војску у пропаст или се повући, али сачувати младост?</s><s>Како охрабрити промрзлу и изгладњелу масу?</s><s>Како иступити на сутрашњој сједници скупштине и какав ће одјек нечије ријечи имати у будућности?</s><s>Вртлог рата и његов бесмисао спајају сина и оца, али, исто тако, нагоне једну крхку женску душу да преиспита смисао брачне заједнице: „Тако Боже, да ли је ико на овоме свету волео баш онога кога жели и треба да воли?</s><s>Оно истинско да ли се догоди неком?</s><s>Или сви због нечега слепи полазимо туђим путем, загубимо се у приликама и прихватимо их као једино могуће“ (ВС 4, 446), одјекују ријечи Олге Катић.</s><s>И управо сви ови егзистенцијални страхови и унутрашњи конфликти свој израз добијају у различитим типовима доживљеног говора.</s><s>Циљ рада јесте, између осталог, и анализа приповједачких ефеката који се употребом одређених облика доживљеног говора могу постићи.</s>
<s>Како рад припада области контрастивне анализе, не можемо занемарити ни енглески дио.</s><s>Осврнули смо се на графолошке, синтаксичке, те семантичке карактеристике пренесеног типа доживљеног говора у енглеском језику.</s><s>На тај начин успоставили смо систем подударности, односно разлика између два поређена језика.</s><s>Наш крајњи циљ је био да укажемо на преводилачке осцилације које некад у значајној мјери утичу на квалитет пренесеног садржаја, а некад само у незнатној мјери ремете квалитет превода.</s><s>Утврдили смо у којој мјери преводилац одступа од синтаксичке и лексичке структуре оригинала, односно у којој мјери се чува полифоничност романа, као и сама експресивна функција.</s><s>Тамо гдје је то било могуће, образложили смо потенцијални узрок одређених преводилачких рјешења.</s><s>Напомињемо да на степен објективности добијених резултата увелико утиче сам преводилац са својим понуђеним рјешењима.</s>
<s>Истраживању приступамо са неколико претпоставки: I. Доживљени говор најдоминантнија је језичко-стилска црта тетралогије Време смрти.</s><s>То и не чуди будући да је основна карактеристика доживљеног говора афективна вриједност исказа, а управо на таквој вриједности заснива се полифонијска структура тетралогије Време смрти.</s>
<s>II.</s><s>Ријетки су случајеви појаве (микро)дискурса у којем се реализује само један тип доживљеног говора.</s><s>Јављају се ситуације у којима одређени тип доживљеног говора сам чини структуру једног (микро)дискурса или више њих, али и у тим примјерима можемо говорити о више подтипова одређене врсте доживљеног говора који прожима дискурс.</s><s>Овај тип говора Ћосић уводи у различите синтаксичкостилистичке комбинације, што доводи до стварања хибридних конструкција.</s><s>Писац често ствара минитекстове у којима се јавља комбинација монолошких/дијалошких говора и ауторског дискурса.</s>
<s>III.</s><s>Успостављање јасних граница између различитих облика доживљеног говора у роману је отежано будући да не долази до реализације изговорних варијанти српског књижевног језика у језику писца и језику ликова, те се стога не издваја ниједан графостилемски критеријум диференцијације типова доживљеног говора.</s><s>На овакав начин успоставља се визуелна недиференцираност типова говора која показује како у ратном вртлогу говор и није толико битан, а још мање његова диференцијација.</s><s>Све је једнолично и предвидљиво, што прати једноличност у графостилемском представљању различитих типова говора.</s>
<s>IV.</s><s>Доминантан тип говора је слободни неуправни говор за који се везују остали типови доживљеног говора.</s><s>Поред слободног неуправног говора, у једном дискурсу неизоставни дио Ћосићевог стила јесте и ауторски говор који отвара, али и у великом броју случајева затвара одређени дискурс.</s><s>Често има улогу везивног ткива између више параграфа, док се понекад користи као вјешто средство писца при осликавању симбиозе између унутрашњег стања лика и спољашњег изгледа природе у ратној стихији.</s><s>Слободни управни говор је био значајно средство романескног стила Добрице Ћосића и најчешће се јавља у улози прекидања дужих секвенци слободног неуправног говора.</s><s>Слободни неуправни говор се удружује и са директним говором који у српској варијанти Времена смрти није ортографски маркиран, јер писац тежи већем степену стапања сопствене тачке гледишта са гледиштем самих ликова.</s><s>V. Преводилац није био у стању да у потпуности пренесе стилогени ефекат полифонијске структуре романа Време смрти.</s><s>У енглеском преводу ортографски маркери су задржани, тако да је сам преводилац, понекад по сопственом избору, одлучивао о изговорености, односно неизговорености одређених дискурса.</s><s>Преводилац је често био недосљедан и по питању примјене већ успостављених кодекса, првенствено ортографске природе: осцилације када је избор фонта у питању.</s><s>Исто тако, долази до транспозиције једног типа доживљеног говора у други тип или подтип доживљеног говора.</s><s>Јављају се и ситуације у којима преводилац преноси одређени тип доживљеног говора у енглески језик, али погрешним ортографским маркером.</s><s>Будући да се слободни неуправни говор и ауторски говор синтаксички не разликују, очекујемо да ће долазити до њиховог мијешања у енглеској верзији тетралогије.</s><s>Структура рада и примијењена методологија У уводним одјељцима рада бавили смо се предметом и циљем научног истраживања.</s><s>Поставили смо примарне и секундарне хипотезе и изнијели очекиване резултате.</s><s>Описали смо методолошки оквир уз помоћ којег смо спровели анализу корпуса.</s><s>Осврнули смо се на релевантну литературу из истраживане области како би се стекао увид у степен истражености предмета докторске дисертације.</s><s>Након тога слиједи анализа грађе: примјери који илуструју предмет ове дисертације систематски се класификују.</s><s>Издвајају се одређене поткатегорије које ће чинити основу главног дијела дисертације.</s><s>Иза уводних напомена слиједи најобимнији одјељак рада у којем се нуди систематски преглед пронађених категорија и поткатегорија у оба језика.</s><s>Посебан пододјељак анализе грађе чини систематски преглед ситуација које илуструју преводилачке грешке.</s><s>Трећи значајан одјељак јесте дискусија спроведеног</s>
<s>Језичко-стилске истраживања, гдје смо се осврнули на главне закључке који произилазе из анализе корпуса и сагледали смо у којој мјери такви резултати потврђују хипотезе постављене у уводним редовима ове дисертације.</s><s>Посљедњи одјељак садржи закључна разматрања у којима се истичу најзначајнији резултати спроведене анализе, али и дају корисне сугестије по питању даљих истраживања из исте области.</s><s>Рад се закључује прегледом релевантне литературе која је коришћена приликом израде дисертације.</s><s>У изради докторске дисертације користили смо се различитим а компатибилним научним методама.</s><s>Будући да се теза бави не само формалном интерпретацијом типова доживљеног говора, већ и његовим семантичким одликама, ослања се на трансформационо-генеративни модел контрастивне анализе.</s><s>Српски језик има улогу језика А (језик оригинала), док је енглески језик Б (језик превода).</s><s>Ради се о зависној (једносмјерној) контрастивној анализи која полази из смјера језика А (=>).</s><s>Јединица поређења је јединица на нивоу изнад реченице, односно на нивоу дискурса.</s><s>Такође, ради се о парцијалном контрастирању јер истражујемо један лингвистички феномен.</s><s>У раду се користи објективна техника контрастивне анализе пошто преводилац има статус другог учесника анализе.</s><s>Као посљедица тога, у великој мјери условљава закључке до којих смо дошли, али то је логична посљедица објективне технике која је у основи овог рада.</s><s>Унутар објективне технике користимо једносмјерни превод као један од најзначајнијих типова ове технике.</s><s>Једносмјерни превод представља семантичку сагласност текста на језику А са текстом на језику Б. То је једна од техника поређења два језика на основу утврђивања преводних еквивалената.</s><s>Да би се открили преводни еквиваленти, у тексту на језику А посматра се једна језичка појава, типови доживљеног говора у нашем случају, а у преводу тог текста на језику Б биљеже се они облици којима је доживљени говор преведен.</s><s>Ова техника омогућава јасан приказ сличности и разлика између два језика, и то не само њихово утврђивање, већ и њихово јасно показивање.</s><s>На такав начин, контрастивна анализа постаје поступак који је филолошки оријентисан будући да укључује рад са текстом.</s><s>Међутим, семантичка сагласност текстова обухвата трагање за сличностима и разликама у облицима одређене језичке појаве, тако да је и лингвистичка оријентација очигледна.</s><s>Једносмјерни превод заправо дијели карактеристике субјективне технике јер само један истраживач учествује у процесу контрастирања.</s><s>Показује и одлике објективне технике, јер други преводилац обезбјеђује преводне еквиваленте.</s><s>Пошто проучавамо литерарну фикцију, анализа мора укључити дискурзивне и наратолошке параметре, односно захтијева разматрање унутрашње организације текста и структуре дјела (Рајић, 2010: 521).</s><s>Са становишта наратологије, у раду се лингвистичко-наратолошком методом анализирају типови доживљеног говора у Времену смрти.</s><s>Било која анализа доживљеног говора нужно имплицира прекорачивање граница лингвистике, јер су лингвистички критеријуми преуски.</s><s>Наиме, граматика издваја два основна типа туђег говора − управни и неуправни − док је у стварности далеко већи спектар остваривања овог феномена.</s><s>Из тог разлога, у подлози ове дисертације налазе се лингвостилистички критеријуми, као шири и обухватнији.</s><s>Ови критеријуми уважавају глас лингвистике, али се њом не руководе у потпуности.</s><s>Будући да се водимо лингвостилистичком анализом, у издвајању типова доживљеног говора коришћени су граматички и стилистички критеријуми.</s><s>Када говоримо о стилистичком аспекту, жижа је на графостилистичким критеријумима.</s>
<s>нашој класификацији, што имплицира да семантичке, тематске и поетолошке класификације нису предмет овог рада јер доводе до формално непрецизних подтипова доживљеног говора.</s>
<s>Као што смо већ напоменули, циљ дисертације јесте да се изврши систематски преглед свих облика доживљеног говора који се јављају у тетралогији.</s><s>Класификовали смо пронађене примјере према степену уланчавања полазећи од случајева увођења само једног облика доживљеног говора, компликујући анализу доста присутнијим примјерима у којима Ћосић комбинује више облика доживљеног говора да бисмо анализу завршили случајевима у којима писац постиже стилогени ефекат прожимањем облика доживљеног говора унутар више параграфа.</s><s>Будући да се ради о контрастивном проучавању феномена доживљеног говора, посматрали смо у којој је мјери преводилац способан да на успјешан начин пренесе полифону структуру Ћосићеве тетралогије.</s><s>Анализа садржава енглеске еквиваленте, који су били фокус анализе у одјељку у којем се бавимо преводилачким грешкама.</s><s>Једино неуправни говор није био предмет истраживања будући да је њиме немогуће пренијети афективни садржај исказа, што би значило да су ауторски говор, као и све модификације управног и неуправног говора, у жижи интересовања.</s><s>Пошто сваки облик употребе доживљеног говора, као и начин уланчавања његових појединачних реализација у себи носе одређени стилогени ефекат, покушали смо појаснити који се приповједачки ефекти остварују њиховом употребом, а онда смо сагледали и у којој мјери преводилац успијева исти да пренесе у језик превода.</s>
<s>Анализа корпуса се ослања на рад Милоша Ковачевића (2012е), који представља јединствени попис и опис свих језичко-стилских модела преношења туђег говора у српском језику, док у енглеском језику нисмо пронашли релевантну класификацију.</s><s>Анализирана грађа припада књижевноумјетничком стилу пошто истражујемо тетралогију Време смрти, пето по реду остварење Добрице Ћосића, које је написано у периоду 1972−1979.</s><s>Користили смо српско издање београдске Лагуне из 2014. године.</s><s>Први дио тетралогије под називом Време смрти. #Књ.#1, Прерово иде у рат у анализи корпуса биће обиљежено као ВС 1; други дио тетралогије под називом Време смрти. #Књ.#2, Сувоборска битка означаваћемо као ВС 2; трећи дио под називом Време смрти. #Књ.#3, Ваљевска болница представљаћемо као ВС 3, а посљедњи дио тетралогије Време смрти.</s>
<s>#Књ.#4, Излазак као ВС 4. За потребе израде ове дисертације користили смо једину енглеску верзију оригинала издату од стране Harvest/HBJ Book и Harcourt Brace Jovanovich, под преводилачком „палицом“ Mјуријела Хепела.</s><s>Прва књига тетралогије преведена као Into the Battle биће означена као IB; друга књига под називом A Time of Death као TD, трећа књига, односно Reach to Eternity, као RE, док ће посљедња књига преведена као South to Destiny бити означена ТЕОРИЈСКИ ПРИСТУП ПРОБЛЕМУ</s>
<s>основном литературом о предмету истраживања, значајем саме теме дисертације и очекиваним резултатима спроведене анализе.</s><s>Научне дисциплине из чијег угла се проблем посматра, као и дефинисање кључних термина и појмова чиниће значајан дио овог поглавља.</s>
<s>Доживљени говор добија статус јединствене категорије само у поређењу са „недоживљеним говором“.</s><s>Унутар ове докторске дисертације, под доживљеним говором</s>
<s>или синтаксичко-граматичких типова говора, попут ауторског и управног говора, као и слободни неуправни говор као облик туђег говора који је равноправан двама основним синтаксичким формама туђег говора: управном и неуправном говору.</s><s>Неуправни или индиректни говор ŠИГĆ описује се као једини представник неемоционалног говора будући да се ради о облику препричаног управног говора, па, стога, афективна вриједност</s>
<s>стилистички најнеобиљеженија форма преношења туђег говора и представља „израз чисте нарације“ (Ковачевић, 2011а: 132).</s><s>Неуправним говором се значајно успорава ритам радње, па је погодан за приповиједање.</s><s>Битно је поменути да је он стилистички најнеутралнија форма преношења туђег говора.</s><s>Његовом употребом постиже се информативност будући да преноси само логички садржај говора лика.</s><s>Исто тако, њиме се преноси парафразирана верзија говора лика која по аутору није толико битна да би се пренијела у изворном облику.</s><s>Ради се о најнеафективнијем типу преношења туђег говора, тако да се његовом превеликом употребом нарушава афективност и експресивност говора ликова (Милашиновић, 2015: 114).</s><s>Овај облик туђег говора остаће изван оквира наше дисертације.</s>
<s>Свим другим типовима туђег говора, укључујући и ауторски говор, доживљени говор може бити исказан.</s><s>Овај феномен није нужно јединствена синтаксичкосемантичка категорија.</s><s>Он се може реализовати и као подтип унутар одређених наратолошких и синтаксичко-граматичких типова говора, попут ауторског и управног говора, али, исто тако, и јавити као посебан тип говора који је равноправан основним синтаксичким формама туђег говора: управном и неуправном говору.</s><s>Под ауторским говором подразумијевамо исказе којима нас аутор подсјећа на своје присуство, у виду описа спољашњих околности (описи природе и перцептивна опажања) које окружују протагонисте Времена смрти, као и у кратким додатним описима ауторских дидаскалија.</s><s>Управни, односно директни говор ŠДГĆ, јесте говор који се уводи у ауторски говор онако како је изречен и обиљежава се наводницима (Живковић, 1992: 127).</s><s>Синтаксичко-стилистички поступак који увијек носи епитет доживљености и представља прототип доживљеног говора јесте слободни неуправни говор ŠСНГĆ.</s><s>Он представља упориште око кога се окупљају сви остали типови доживљеног говора (Ковачевић, 2018: 38).</s><s>Ради се о облику доживљеног говора који у себи садржи особине директног и индиректног дискурса будући да искази СНГ-а користе глаголско и замјеничко лице као у неуправном говору, при чему ријетко долази до појаве ауторске дидаскалије и везивног елемента, ортографски маркери изостају, а експресивне јединице су итекако присутне.</s><s>Пошто преузима особине из оба дискурса, стилогени ефекат ове врсте доживљеног говора је значајан, поготово ако се узме у обзир и чињеница да је тешко разграничљив од ауторског говора (Ковачевић, 2012е: 25).</s><s>Слободни управни дискурс, односно слободни управни говор ŠСУГĆ представља тип дискурса у којем се искази или мисли протагониста дају у изворном облику, односно онако како их лик првобитно и формулише, али без приповједачевог посредовања у виду ауторских дидаскалија, знакова навода или цртица (Принц, 2011: 187).</s><s>Феномен СУГ-а се често мијеша са, већ поменутим, феноменом СНГ-а.</s><s>Од СНГ-а СУГ се разликује у начину слагања лица: код СУГ-а то је слагање аналогно слагању у управном, а код СНГ-а слагање времена врши се у складу са неуправним говором.</s><s>Осим тога, СУГ се остварује у „поликлаузалној, најчешће јукстапонираној реченици, с експлицираном ауторском дидаскалијом као нужном структурном компонентом, док се СНГ реализује како у простој тако и у свим структурним типовима сложене реченице, чешће с неексплицираном него експлицираном ауторском дидаскалијом“ (Ковачевић, 2012a: 193).</s><s>Остале облике доживљеног говора, који се у мањем обиму јављају унутар тетралогије, дефинишемо у одјељку који се бави модификацијама управног и неуправног говора.</s><s>На тим страницама дисертације нудимо и потпунија терминолошка разграничења када су у питању појмови поменути унутар овог одјељка (в. одјељак Типови доживљеног говора ради детаљније анализе).</s><s>Феномен туђег говора изучава велики број дисциплина па, самим тим, и наша дисертација се може позиционирати унутар различитих макро и микро лингвистичких поља истраживања: Рад припада области контрастивне лингвистике, односно науке о језику у којој се систематским научним поступцима откривају сличности и разлике између два или више језика, односно то je „систематско синхронијско проучавање сличности и разлика у структури и употреби двају или више језичких варијетета у теоријске или практичне сврхе“ (Бугарски, 2007: 87).</s><s>Обухвата три области контрастивних проучавања: контрастивну анализу, теорију превођења и анализу грешака.</s><s>Како се теорија превођења бави преводним еквивалентима, анализа грешака обрађује грешке ученика који уче стране језике, јасно је да докторска дисертација залази у област контрастивне анализе будући да је она поступак „којим се до експлицитних сличности и разлика између, по правилу, два и више језика долази систематским поређењем описа тих језика, односно поступак у коме се један језик, језик А, проучава или кроз призму другог језика, језика Б, или се језици пореде на основу неког заједничког обележја“ (Ђорђевић, 2004: 2−3).</s><s>Контрастивна анализа је по свом потенцијалу и по материјалу који изучава широка област јер се могу вршити поређења свих елемента два или више језика.</s><s>Као што је већ објашњено, контрастивна лингвистика укључује контрастивну анализу, као једну од три уже специјално усмјерене области контрастивних проучавања.</s><s>Ипак, ова два термина су понекад предмет терминолошких изједначавања усљед ширине истраживања како лингвистике, тако и контрастивне анализе.</s><s>У прошлости су постојала размимоилажења када је у питању одређивање тачног положаја контрастивне анализе у систему наука о језику: она припада „чистој“ лингвистици или је област примијењене лингвистике?</s><s>Контрастивна анализа јесте теоријска, лингвистичка дисциплина која има и примјењиве циљеве, односно ова област</s>
<s>макролингвистичким микролингвистичким дисциплинама (Ђорђевић, 2004: 1−8).</s><s>Било која контрастивна анализа је, стога, сихрона будући да би аналогна изучавања два стања у историји језика спадала у упоредну или историјску лингвистику (Кристал, 1988: 131).</s><s>Како истражујемо типове доживљеног говора са лингвистичке тачке гледишта, у позадини нашег рада наћи ће се микролингвистичке дисциплине, и то графологија, морфологија, синтакса, лексикологија и семантика.</s><s>Данас се доживљени говор понајвише истражује у оквиру прагматичких разматрања везаних за теорију метарепрезентације и читања мисли.</s><s>Неизоставне макролингвистичке дисциплине, као што су социолингвистика и стилистика, значајан су ослонац нашег истраживањa јер дисертација истражује лингвистички израз, односно начин писања који је својствен једном писцу.</s><s>У оквиру стилистике рад залази у област синтаксостилематике, макростилистике и графостилематике (Прањић, 1983: 257).</s><s>Према прилазу језичким појавама можемо рећи да се ради о микролингвистичком, али и макролингвистичком контрастивном проучавању пошто се не истражује тематика доживљеног говора у чисто језичком контексту, већ и са позиције других наука које су тангентне са лингвистиком.</s>
<s>Тема докторске дисертације не може се само ограничити на област контрастивне анализе.</s><s>Ковачевић (2012е: 13) наглашава како туђи говор проучава већи број научних дисциплина попут стилистике, поетике, наратологије и, наравно, лингвистике, а свака од њих нуди своје виђење овог феномена.</s><s>Ипак, туђи говор се уопштено дефинише као „сваки исказ некога лица који је укључен у ауторски текст“, односно може се говорити о категорији која је супротна ауторском говору.</s><s>У 20. вијеку постаје дио посебне научне (под)дисциплине под називом репрезентологија граматичко-стилистичке научне дисциплине која изучава форме исказивања туђег говора, најчешће у његовом међуодносу са ауторским говором, „будући да се туђи говор као туђи и препознаје тек ако се посматра у суодносу с ауторским говором“ (Ковачевић, 2012е: 13).</s><s>Туђи говор представља бинарну синтаксичку јединицу која укључује: а) говор неаутора као смисаони центар и б) говор аутора преко којег се „неауторов“ говор уводи у текст.</s><s>Из овог разлога основно интересовање репрезентологије је управо однос ове двије компоненте: „пренесеног“ (туђег) говора и „преносећег“ (ауторског) говора (Ковачевић, 2015: 253).</s><s>Репрезентологија је првенствено синтаксичка дисциплина, али је мора пратити и стилистичка анализа.</s><s>Ради се о граничној области између синтаксе и стилистике.</s><s>Унутар репрезентологије, докторска дисертација залази у област стилистичке синтаксе пошто стилистичка синтакса проучава синтаксу синтагме (синтагматика), синтаксу реченице и синтаксу сложених цјелина, али и синтаксу туђег говора (Ковачевић, 2015: 253).</s><s>Таква анализа може се ограничити на говор унутар једне реченице, али истраживање постаје далеко плодније у оквиру већих и сложенијих синтаксичких структура (Марић, 2016: 127−128).</s><s>Лингвисти и поетичари посебно су заинтересовани за испитивање туђег говора у умјетничкој књижевности, што подразумијева задирање у сложена питања анализе књижевног дјела, стила, наратолошких односа између аутора, приповједача и јунака (Марић, 2016: 128).</s><s>Туђи говор јесте синтаксичка категорија, али у тексту може бити употријебљен или као стилогено средство или као наративна техника.</s><s>Ради се о интердисциплинарном подручју у којем се синтакса удружује са лингвостилистиком и литерарном стилистиком.</s><s>Будући да се туђи говор може проучавати и у неумјетничким функционалним стиловима, репрезентологија се доводи у везу и са функционалном стилистиком (Николић, 2020: 288).</s>
<s>Поред реторике и репрезентологије, својим тематским оквиром дисертација неизоставно залази и у област наратологије.</s><s>„Наратологија је теорија приповедних текстова.</s><s>Теорија је систематска целина устаљених договора о једном одређеном делу стварности.</s><s>Тај део стварности (текстовна грађа), којим се наратологија бави, састоји се од приповедних текстова.</s><s>Заправо би било боље рећи: сви приповедни текстови, и само они текстови који су приповедни“ (Бал, 2000: 9).</s><s>Инспирисана је структурализмом, а проучава природу, форму и функционисање приповиједања.</s><s>Испитује „шта све приповести (и само приповести) имају заједничко (на нивоу приче, приповедања и њихових односа), као и шта је то што им омогућава да се међу собом разликују; она настоји да истражи способност продуковања и разумевања приповедних текстова“ (Принс, 2011: 122).</s><s>Средишњи проблем јесте разматрање начина на који се такав текст осмишљава у комплексну цјелину кроз дискурс (Живковић, 1992: 463; Херман, Џан и Рајан, 2008: 378−379), а развија се продирањем лингвистике и структурализма у науку о књижевности (Живковић, 1992: 808).</s><s>Постоје недосљедности око дефинисања приповједног текста и ширине ингеренције наратологије.</s><s>Најшире схватање укључује све знаковне структуре које представљају свијет у цјелини укључујући појаве од свакодневног говора, поетског текста, новинарства, филма, стрипа, балета, ликовне умјетности и склуптуре.</s><s>Најуже схватање предмета ове дисциплине укључује искључиво пјесничку нарацију у епској прози, односно у романима, приповијеткама, кратким причама и сл., при чему се драмски текст искључује из поља интересовања (Симић-Јовановић и Симић, 2015: 57).</s><s>Башић (1991: 107−108) напомиње како постоје двије струје унутар наратологије: прва се бави структуром приче без обзира на то да ли је медиј вербалан или не, и друга струја која се усредсређује на процес вербалног преношења, односно посредовања приче између приповједача и читатеља.</s><s>Без сумње, проучавање слободног неуправног стила припада сфери друге струје, која се развија под утицајем лингвистике и ослања се на комуникацијски модел нарације по којем прича посредује између приповједача и читатеља.</s>
<s>Области са којима се дисертација додирује јесу и поетика, литерарна лингвистика, и у њој садржане дисциплине попут: литерарне стилистике, дискурсне стилистике, лингвостилистике, анализе дискурса, лингвистике текста и теорије рецепције.</s>
<s>Приликом разматрања типологије говора у књижевном тексту, битно је поменути имена двојице аутора − Платона као зачетника и Бахтина као најзначајнијег теоретичара типологије говора.</s><s>Платонова дистинкција између мимесиса и диегесиса јесте полазиште сваке усложњеније типологизације говора у књижевном тексту, па и типологизације самог Бахтина, који је без сумње најзначајнији теоретичар туђег говора у прозном умјетничком тексту (Ковачевић, 2011: 115−116).</s><s>Подлога за категоријски приступ представљању говора, као и подлога за различите појмовне потешкоће проналазe се у давној прошлости.</s><s>Разлике између ауторског и туђег говора помињу се још у Аристотеловом дјелу О песничкој уметности.</s><s>Говорећи о разликама по начину подражавања у оквиру своје теорије о мимесису, Аристотел издваја ситуације када пјесник „с једне стране, приповеда, и то или, као што Хомер чини, на уста неке друге личности или сам без претварања, а с друге стране кад сва лица која подражавају приказује тако да врше н е к у р а д њ у“ (2008: 60).</s><s>Такву поларизацију основних могућности приказивања помоћу језика проналазимо и раније у Платоновој Држави (Књига III), гдје се говори о диегесису, када наратор говори сопственим гласом као пјесник или приповједач, односно када приповједач ријечима приказује догађаје.</s><s>Платон уводи и мимесис, када наратор користи индиректни говор да би говорио кроз своје ликове, тачније када радњу приказују одређени карактери.</s><s>Овакав облик приказивања најбоље се остварује у драми (2002: 75−78; Стојановић, 2009: 103−109).</s><s>У класичној реторици наставља се коришћење бинарне опозиције између директног и индиректног говора која је тада била позната као oratio recta и oratio obliqua.</s><s>Платонова разлика између мимесиса и диегесиса корисна је при анализи радова романописаца који су моделирали своју нарацију на класичан начин, рецимо, у епу, попут Хенри Филдинга или Сер Валтер Скота, као и неких постмодернистичких романсијера.</s><s>У оваквим романима разлика између ауторовог гласа и гласа ликова је јасна.</s><s>Међутим, платоновска дистинкција није адекватна приликом описивања дискурса у роману јер је однос између мимесиса и диегесиса много суптилнији у односу на онај који се среће у епу.</s><s>Поред тога, у роману се идентификује појава и треће врсте дискурса коју Бахтин назива двогласном или двооријентисаном.</s><s>Тај трећи тип изражавања туђе свијести назван је слободним неуправним говором.</s><s>Први трагови ове врсте дискурса проналазе се још у 17. вијеку у готским романима у којима се изражавало унутрашње стање људског духа, али се проналази и у француским средњoвјековним јуначким пјесмама.</s><s>Постојање СНГ-а као синтаксичко-стилистичког поступка, без јединственог терминолошког одређења и јединствене језичке структуре уочено је још крајем 19. вијека, односно уочено је да се преношење туђег говора не остварује само двама граматикализованим моделима: управним и неуправним говором.</s><s>Почиње се називати доживљени говор (erlebte Rebe); прикривени говор (verschleierte Rede) или слободни индиректни говор (style indirect libre).</s><s>У англицистичкој литератури познат је још и као приповиједани монолог и представљени говор (Мацура, 2016: 361−362).</s><s>Класичан роман 19. вијека карактеристичан је по доминацији ауторског дискурса у односу на остале дискурсе текста.</s><s>Међутим, увођењем технике СНГ-а, аутономија гласа лика никада није доведена у питање од стране ауторског наративног дискурса (Лоџ, 1999б: 112−113).</s><s>Први научно утемељени описи феномена јављају се почетком 20. вијека од стране швајцарског лингвисте Бајија и њемачког филозофа Лорке.</s><s>Они прилазе проблематици из два различита угла: Бајијев приступ је емпиријски, заснован на структурно-граматичкој анализи, док је Лоркин приступ психолошки, који наглашава стилске одлике и књижевно-умјетнички ефекат СНГ-а.</s><s>Са развојем прагматике, текстуалне лингвистике и анализе дискурса, у другој половини 20. вијека, тежиште се помјера на истраживање функционалних вриједности СНГ-а (Рајић, 2010: 516).</s><s>СНГ се најинтензивније проучава у посљедњих стотинак година, и то у неколико значајних студија чији су аутори Шарл Баји, ен Бенфилд, Дорит Кон, Моника Флудерник и Владимир Волошинов.</s><s>Литература написана на енглеском, њемачком и романским језицима богата је када је у питању феномен СНГ-а, док су србистички радови малобројни и ограничени на анализу приповједачких ефеката овог феномена (Рајић, 2010: 516).</s><s>Један од првих научних радова који се баве феноменом СНГ-а на нашим просторима јесте рад И.</s><s>Франглеша из 1963. године под називом Слободни неуправни говор као стилска особина.</s><s>Аутор запажа како народни израз разликује два начина преношења туђих ријечи, а то је управни и неуправни, и да СНГ представља стадијум психологије до којег народни израз није дошао.</s><s>У том периоду српскохрватске и свјетске граматике нису помињале овај феномен иако се модерна умјетност приповиједања не да замислити без СНГ-а.</s><s>Франглеш напомиње како је СНГ један од основних начина преношења туђих мисли, и то не само у умјетничкој књижевности, већ и у свакодневном говору, тако да припада подједнако и граматици и стилистици (1963: 261−275, уп.</s><s>Франглеш, 1973: 190).</s><s>Недостатак ширег интересовања за овај феномен не значи да је он ријетка појава.</s><s>Његова примјена може се запазити код наших писаца крајем 19. и почетком 20. вијека, како се уједно појављује и у другим европским књижевностима (Рајић, 2010: 516).</s><s>Проблем преношења туђег говора привлачио је пажњу лингвиста унутар истраживања која су сагледавала овај феномен са семантичких, синтаксичких или прагматичких становишта, и то Бертолет 1990; Кларк 1990; Герит 1990; Бејнхем 1996 (Јеротијевић, 2011: 646).</s><s>У 20. вијеку проблематика туђег говора постаје предмет проучавања посебне дисциплине − наратологије.</s><s>Израз наратологија почиње да се употребљава почетком седамдесетих година у Француској, а за датум њеног заснивања узима се осми број часописа Communication (1966), који се бави истраживањем приче.</s><s>Унутар тог часописа од посебног значаја јесте текст Ролана Барта под називом Увод у структуралну анализу прича.</s><s>Након овог чланка прилози унутар области наратологије постају значајнији.</s><s>Битно је поменути имена попут Жерара Женета и Цветана Тодорова.</s><s>Термин наратологија предложио је управо структуралист Цветан Тодоров у Граматици Декамерона (1969) (Бити, 1997: 237).</s><s>Година 1978. била је инспиративна за наратолошка истраживања будући да се тада издају три значајне студије о теорији приповиједања: Прозирни умови од Дорит Кон; Прича и дискурс: приповедна структура у прози и филму од Симора Четмена и Наратологија: теорија приче и приповедања од Мике Бал.</s><s>Међутим, наратолошка истраживања и нису толико нова.</s><s>Сами почеци наратологије налазе се у Аристотеловој Поетици гдје се дискутује проблем организовања наративног текста.</s><s>Послије Поетике па све до краја 19. вијека нема значајних доприноса теорији приповиједања.</s><s>Вриједно је поменути текст Вилијама Џејмса о роману, као један од модерних прилога наратологији.</s><s>Између два свјетска рата долази до оживљавања нове дисциплине када се појављују: Теорија прозе Виктора Шкловског (1925); Бахтинова књига Проблеми поетике Достојевског (1928); Морфологија бајке Владимира Пропа (1928) и Форстерови Видови романа (1927).</s><s>У послијератним годинама наратологија постаје значајан предмет истраживања у радовима Кајзера, Штанцела, Бута, Сејмура и Чатмана.</s><s>Седамдесетих година прошлог вијека наратолошка истраживања постају обимна и веома плодна.</s><s>Данас наратологија тежи да постане посебна дисциплина и да се бави свим нивоима организације текста (Милосављевић, 1993: 173−174).</s>
<s>Сербокроатистика се од 60-их година прошлог вијека почиње интересовати за проблематику преношења туђег говора, при чему 90-их година постаје жижа интересовања, и то у облику великог броја радова који истражују феномен СНГ-а, али се и постављају питања која се тичу значењског типа глагола у ауторској дидаскалији управног говора.</s><s>Крајем 20. и почетком 21. вијека скреће се пажња на значај репрезентологије (Николић, 2020: 288).</s><s>Аутори који појашњавају структурне, (морфо)синтаксичке и ортографске одлике туђег говора су: Д. Кликовац (2013); М.</s><s>Ковачевић (2009; 2012); Ј.</s><s>Московљевић (1996) и Ј.</s><s>Рајић (2010).</s><s>Прије појаве рада М.</s><s>Ковачевића (2012) под називом О граматичко-стилистичком терминосистему туђег говора нису пописани а камоли описани сви језичко-стилски модели преношења говора у српском језику.</s><s>Ковачевић (2012: 13−38) дефинише и терминолошки спецификује двије граматикализоване и дванаест неграматикализованих форми управног и неуправног говора.</s><s>Примјеном морфосинтаксичких и правописних критеријума</s>
<s>(под)модела преношења туђег говора, који не укључују поетолошке или наратолошке моделе издвојене код Бахтина (1967), Шмита (2008) или Принса (2011): а) модели директног говора (који се одликују односом паратаксе): основни модел ДГ; неуведени ДГ (реплика дијалога); неуведени слободни ДГ; уведени слободни ДГ; фрагментарни ДГ (фрагментарни цитат), недословни ДГ и неуправно-управни говор.</s>
<s>(под)модела б) модели индиректног говора (који се одликују хипотаксичким односом): основни модел ИГ; неконекторски ИГ; експресивни ИГ; полууправни говор; дословни ИГ; слободни ИГ (неправи ДГ) и полуслободни ИГ.</s><s>У раду Србистичка истраживања типова туђег говора током последње две деценије, Милка Николић (2020) сумира резултате србистичких репрезентолошких истраживања током посљедње двије деценије и закључује да су: а) граматикализоване и неграматикализоване форме управног и неуправног говора до сада издвојене и објашњене су њихове структурне, (морфо)синтаксичке и ортографске одлике; б) књижевноумјетнички</s>
<s>највећег интересовања истраживача; в) туђи говор је истраживан са синтаксичког, наратолошког, контрастивног и методичког аспекта.</s><s>Србистичка и англицистичка истраживања феномена туђег говора нису била плодно тло опречних мишљења.</s><s>Наводимо ријетке примјере терминолошких неусаглашености: шта заправо обухвата доживљени говор?</s><s>Опште је прихваћено мишљење да од свих синтаксичко-стилистичких типова говора статус недоживљеног говора има једино неуправни говор, иако у србистичкој литератури наилазимо и на овакве ставове: „Он ŠСНГĆ је увијек за разлику од директног и индиректног говора, доживљени говор, јер се њиме приповједач уживљава у говор јунака задржавајући своју граматичку позицију“ (Ковачевић, 2012д: 322) ŠКурзивно истицање припада ауторкиĆ.</s><s>У србистичкој и англицистичкој, али и свјетској литератури, термин доживљени говор синониман је са исказима СНГ-а, који једино могу бити реализовани у трећем лицу, како наведена дефиниција показује: „Унутар приповиједања у трећем лицу (ER-Form), непосредан пријелаз на изношење мисли и осјећања појединога лика приповијетке као његова приповиједања, а не приповједачева“ (Живковић, 1992: 133; уп.</s><s>Каравесовић, 2010: 48; Катнић-Бакаршић, 2001: 114; Петковић, 2006: 65; Ћорац, 1982: 438).</s><s>Англицистичко виђења феномена СНГ-а укључује претежно синтаксичку реализацију у облику приповиједања у трећем лицу (Гринбаум и Кверк, 2009: 301−302; Јул,1998: 280), али у литератури постоје и овакви ставови: „Иако слободни неуправни дискурс може поседовати нарочити афинитет спрам граматичког трећег лица, он се такође може појављивати и појављује се у првом или другом граматичком лицу“ (Принс, 2011: 186).</s><s>У србистичкој литератури дуго је било прихваћено мишљење да је феномен СНГ-а еквивалентан приповиједању у трећем лицу.</s><s>Овај феномен се проширује тако што се доказују његове синтаксичке реализације у облику не само трећег, већ и првог и другог лица (Ковачевић, 2012ђ): док се реализација СНГ-а у другом лицу раније не помиње у литератури, на постојање синтаксичке форме првог лице се понекад указује као на могућност: „У комуникативном смислу СНГ Šслободни неуправни говорĆ је ''судар'' различитих перспектива, у језичком представља скуп одлика УГ Šуправног говораĆ и НГ Šнеуправног говораĆ: од првог преузима независну конструкцију и експресивност (интонација, модални изрази, конективи, елиптични искази, итд.); од другог приповедање у трећем лицу (може се јавити и у првом, уколико се нарација одвија у првом лицу)“ (Рајић, 2010: 520).</s><s>Иако је феномен туђег говора значајно анализиран у англицистичкој литератури, ријетки су систематски прегледи модела туђег говора, попут онога који је изнио српски лингвиста М.</s><s>Ковачевић.</s><s>Један од таквих модела проналазимо код Џ.</s><s>Лича и М.</s><s>Шорта (2007).</s><s>Радови на енглеском језику не нуде терминолошке неусаглашености, нити опречна мишљења приликом описа појединачних модела туђег говора.</s><s>Сви они издвајају директни говор (енгл. direct speech), индиректни говор (енгл. indirect speech), слободни неуправни говор (енгл. free indirect discourse/speech), слободни управни говор (енгл. free direct speech) (Бал, 2000; Во, 1995; Гринбаум и Кверк, 2009; Јеротијевић, 2011; Лескив, 2009; Принс, 2011; Редекер, 1996; Урбанова, 2009) и реплику дијалога (енгл. zero quotative) (Јул, 1998), као могуће типове туђег говора, при чему већина аутора наглашава да је немогуће успоставити јасне границе, те да велики број категорија представља хибридне конструкције које преузимају карактеристике и управног и неуправног дискурса (Редекер, 1996: 222).</s><s>Укључивање туђих ријечи у ауторски дискурс изазвало је велику пажњу академске заједнице посљедњих деценија:</s>
<s>Пошто је дошло до издвајања инваријантних модела преношења туђег говора, јавиле су се могућности истраживања идиолеката писаца.</s><s>На такав начин испитале су се модификације помоћу којих појединачни писци варирају моделе и створили услови да се сагледа стилистички и наратолошки аспект туђег говора (Николић, 2020: 291).</s><s>Јовић (1975: 116−117) напомиње како је испитивање језика појединих писаца почело још прије почетка Другог свјетског рата, а послије Револуције долази до све већег интересовања унутар овог поља.</s><s>Испитује се језик неких писаца у цјелини, језик појединих дијела, или само неке одлике језичке структуре.</s><s>Међутим, методологија истраживања је различита, па није добијена јасна слика структурних одлика поетског језика.</s><s>По Јовићу резултати истраживања имају фрагментарну вриједност и ограничену употребљивост у научним сврхама.</s><s>Туђи говор истражује се и унутар корпуса индивудуалних писаца попут: Начини исказивања тока мисли код Џејмса Џојса у Башић (1991); Јовановић (2009) истражује лингвистички аспект језика Добрице Ћосића у раду Стваралачки поступак Добрице Ћосића; Јовић (1975) врши лингвостилистичку анализу Ћосићевих Корена у раду Генеза неких стилских феномена у Коренима Добрице Ћосића; Јосијевић (2015) се бави граматичким карактеристикама СНГ-а у романима Џејн Остин; Јеремић (1993) изучава унутрашњи монолог код Толстоја и Џојса; Kартер (1999) истражује стилистичке карактеристике у Хемингвејевој причи „Мачка на киши“; Шеховић (2003) описује начине на који се туђи говор користи као успјешно средство карактеризације ликова у корпусу Џевада Карахасана; Герун (2016) анализира примјере уведеног директног говора у роману Крила Станислава Кракова; Ковачевић (2011) проучава типове туђег говора у радовима: Међуоднос типова говора у причама Милисава Савића (2011); O типовима туђег говора у роману "Сара" Петра Сарића (2012); Стилско-језичке карактеристике бајки "Долина јоргована" Тиодора Росића (2012); Синтаксичко-стилистичке особине слободног неуправног говора у романима Меше Селимовића и Скендера Куленовића (2012); Стилске доминанте у Божовићевој причи "Први пут у Новом Пазару" (2011); Испреплетеност књижевноумјетничког и научног стила у Дучићевој књизи о грофу Сави Владиславићу (2011); Српско-језичке карактеристике "Родослова" Мирољуба Стојановића (2011); О језичко-стилским особинама приповиједака Мирослава Тохоља (2013); Стилско-језичке особености прозе Мироја Вуковића (2013); Типови говора у "Причањима Вука Дојчевића"</s>
<s>"Доротеја" у лингвистичкој типологији модерног српског романа (2019); Maцура (2016) пише о приповједним поступцима у дјелима Томаса Пинчона, а Mилашиновић (2015) о типовима говора у роману Госпођа Бовари Гистава Флобера.</s><s>Kњижевна критика не поклања већу пажњу језику у дјелима Добрице Ћосића.</s><s>Корени су побуђивали највише интересовања и то код: Лалевић и Георгијевић у дјелу Белешке о језику и стилу у „Коренима“ Д. Ћосића, Илијашевић (1957) Два аспекта и два стила Ћосићевих романа; Ружић (1961) Магија ритма и језика у „Коренима“ Добрице Т.</s><s>Русимовић (2010); Ј.</s><s>Стевановић/Т.</s><s>Лутовац (2018), који истражују стилове појединачних писаца.</s><s>Истражујући србистичка истраживања туђег говора током посљедње двије деценије, М.</s><s>Николић закључује како је највећи фокус био на српској прози од краја 19. вијека до данас, при чему су обухваћене ауторске бајке, приповијетке и романи.</s><s>Она и издваја писце који су до сада обухваћени анализом: С.</s><s>М.</s><s>Тохољ, М.</s><s>Вуковић и Р.</s><s>Рисојевић (2020: 292).</s><s>Поред књижевноумјетничког стила највише је истраживан публицистички стил, и то жанрови попут новинског чланка, агенцијске вијести и репортаже код Н.</s><s>Видановић (2015); С.</s><s>Ђукић (2017); Д. Јеротијевић (2011); Д. Јеротијевић Тимша (2015); Ј.</s><s>Максимовић (2010); Б. Марић (2015); Г. Милашин (2014); Н.</s><s>Спасић (2018) итд.</s><s>Проблематиком туђег говора на журналистичком дискурсу бавили су се многи, при чему је битно поменути: Во (1995); Јеротијевић (2011); Максимовић (2012) итд.</s><s>Радови који се баве испитивањем научног и административног функционалног стила су малобројни за сада.</s><s>Универзитетски уџбеник испитиван је као жанр академског језичког израза код Ј.</s><s>Марковић (2015), стенографске биљешке настале на сједници скупштине Краљевине Србије за 1898. годину код Ј.</s><s>Павловић (2015), а постоји и један рад који се бави управним и неуправним говором у енглеском говорном језику код М.</s><s>Вучковић (2013) (Николић, Конфронтативни приступ укључује успостављање паралела између српског и сљедећих језика: енглески, руски, шпански, француски и њемачки.</s><s>Милка Николић напомиње како се већина радова бави преводилачким аспектом, и то првенствено превођењем са страних језика на српски.</s><s>Најчешћи предмет контрастивног проучавања јесте СНГ, јер преводиоци имају велике потешкоће приликом преношења овог феномена на језик превода првенствено када су у питању: конвенције слагања времена, употреба деиктичких структура и одржавање експресивности полазног текста (2020: 294).</s><s>Наводимо радове који су од посебног значаја за ову дисертацију, а успостављају паралеле између енглеског и српског језика: Видановић (2015) у Типови туђег говора у британским и америчким писаним медијима и њихови еквиваленти у српском; Франглеш (1973) у Слободни неуправни говор у преводима римских класика на хрватски књижевни језик; Каравесовић (2010) у Слободни неуправни говор: енглескосрпске паралеле, док Палибрк (2010) истражује преводне еквиваленте СНГ-а у романима Госпођа Даловеј и Ка светионику.</s><s>Битно је још и поменути С.</s><s>Зечевић Актуелност теме</s>
<s>Као што се да закључити из претходних параграфа, наратологија буди академско интересовање како код нас, тако и у свијету.</s><s>Истражују се најчешће типови СНГ-а унутар језика одређених писаца, али се пореде и одређени типови туђег говора унутар два језика.</s><s>Ова докторска дисертација представља наставак спроведених истраживања у нешто ширем опсегу, јер укључује систематски преглед свих пронађених облика доживљеног говора у, са наратолошког аспекта до сада неистраженој, тетралогији Добрице Ћосића.</s><s>Такође допуњава знања из области контрастивне анализе унутар истраживања која се тичу доживљеног говора у енглеском и српском језику.</s><s>Дисертација се ослања на досадашња сазнања како у области контрастивног проучавања енглеског и српског језика тако и у проучавањима стила одређених писаца и начина преношења туђег говора код њих.</s><s>Kњижевност од свих жанрова најпогоднија је за истраживање индивидуалности онога ко говори у језику исказа.</s><s>Секундарни (сложени) говорни жанрови попут романа, драма, научних истраживања свих врста, великих публицистичких жанрова и сл. „настају у условима сложенијег и релативно високоразвијеног и организованог културног општења (првенствено писменог) − уметничког, научног, друштвеноДоживљени говор, првенствено његов прототип у облику СНГ-а, могуће је описати једино комбинацијом контекстуалних, семантичких, синтаксичких и лексичких фактора, чиме се искључује традиционални метод описивања који узима у обзир искључиво граматички критеријум.</s><s>Оваква комплексна анализа јавља се усљед двогласне природе полифонијског типа романа.</s><s>Ситуација се додатно компликује чињеницом да је одлика овакве врсте прозног дјела заправо недостатак идиоматске, дијалекатске, социолекатске и идиолекатске диференцијације језика.</s><s>У прози модерног доба све је мање остварења у којима писац приповиједа догађаје на објективан начин, уз јасно разликовање сопствене и јунакове тачке гледишта, тако да се структуралне особине полифонијског романа користе у великој мјери и у модерној прози.</s><s>Умјетнички аспект књижевног дјела више се чува употребом различитих облика доживљеног говора, јер на такав начин долази до очувања експресивне структуре унутрашњег говора јунака, њене недоречености и еластичности, што је немогуће када се посредни говор преноси у сувом и логичном облику.</s><s>Да би се дошло до што потпуније слике о типовима туђег говора, романи полифонијског типа су неизоставна карика анализе.</s><s>У нашој књижевности тетралогија Време смрти представља један од најзначајнијих примјера полифоније, па, према томе, резултати добијени оваквом анализом представљају значајан допринос наратолошким истраживањима у српском језику, поготово ако се узме у обзир чињеница да је у српским научним круговима мало радова о доживљеном говору, првенствено СНГ-у, као и радова који се баве лингвостилистичким анализама Ћосићевог језика.1 Поред тога, наратолошка контрастивна истраживања у области било којих језика никада не губе на значају, поготово између несродних језика као што су енглески и српски језик.</s><s>Наратолошки аспект контрастивних проучавања слабо је истражена тема, тако да добијени подаци значајно употпуњавају сазнања везана за разлике и сличности два поређена језика.</s><s>Иако је контрастирање језика метода која је свој врхунац доживјела половином прошлог вијека и која је временом замијењена другим методама заснованим на истраживању једног језика независно од других језика, посљедњих деценија видљив је пораст интересовања за, никада довољно истражену област, контрастирања језика.</s><s>Тема дисертације залази и у актуелну сферу преводилачке професије, па је истицање грешака које су настале приликом преношења доживљеног говора на енглески језик од помоћи при усавршавању преводилачке праксе.</s><s>1 Јовић (1975), Јовановић (2012) и Ковачевић (2018) баве се оваквом тематиком.</s>
<s>Анализом корпуса очекује се појава различитих начина уланчавања и хармонизације више типова доживљеног говора, при чему улогу језичко-стилске доминанте има СНГ.</s><s>Разлог ове појаве треба тражити у стилском двогласју као иманентној одлици СНГ-а.</s><s>Поред тога, СНГ је неизоставна одлика полифонијских романа.</s><s>У мањем проценту су заступљени дискурси у којима Ћосић користи само један тип доживљеног говора.</s><s>Доминантна структура унутар романа јесте комбинација ауторског говора на почетку и на крају дискурса, док његов средишњи дио чине различити облици СНГ-а и СУГ-а, у облику трећег лица.</s><s>Уколико се дискурс завршава употребом СНГ-а, он је обично дат у облику упитне реченице.</s><s>Финална позиција плодно је тло и СУГ-а у форми првог лица.</s><s>Други облик доживљеног говора у Ћосићевим</s>
<s>БАХТИНОВА МЕТАЛИНГВИСТИЧКА немаркираности.</s><s>Овакав начин уланчавања типова туђег говора омогућава писцу да на ефикасан начин представи однос између јунакових унутрашњих турбуленција и онога што заправо исказује пред другим учесницима комуникације.</s><s>Могуће је посматрати типове доживљеног говора на нивоу више дискурса.</s><s>У већини таквих случајева ауторски говор има улогу споне између дискурса у којима доминира СНГ.</s><s>У значајном проценту преводилац препознаје и преноси формално-семантичке карактеристике одређеног типа доживљеног говора: директни говор је ортографски маркиран; категорија изговорености, односно неизговорености одређених типова доживљеног говора, није изгубљена у енглеском преводу.</s><s>Јавља се одређени број примјера у којима се региструју различити облици преводилачких грешки, првенствено случајеви непрепознавања једног или више типова доживљеног говора.</s>
<s>У историји књижевне критике могућност великих романописаца да представе различите типове говора третирала се као средство за описивање личности или као аспект понашања.</s><s>Ограничење овог виђења лежи у чињеници да се потцјењује крајњи потенцијал употребе мноштва гласова који не припадају аутору у роману.</s><s>У романима Дикенса, Хардија или Лоренса јавља се наративна дескрипција која или припада аутору или се усредсређује на лик са којим аутор понајвише саосјећа, односно тражи се „неки саображени и хомогенизовани вербални израз ауторовог личног погледа на свијет“ (Лоџ, 1999б: 103).</s><s>Међутим, „јединствени квалитет пишчеве визије свијета и искуства могу бити подједнако ефектно саопштени кроз репродукцију и употребу туђих гласова, а не свог“ (Лоџ, 1999б: 103).</s><s>Модерни роман је роман свијести, подсвијести или несвјесног стања, памћења, сјећања, интроспекције и снова, роман 30их година прошлог вијека ослања се на друштвену и вербалну интеракцију, односно ток свијести уступа мјесто току говора, и то говору „без увјерљивог сјаја ауторовог гласа из класичног романа, без привилегованог приступа мислима и мотивацијама ликова, тако да „модерна“ нота ослобађања илузија, фрагментације и солипсизма опстаје“ (Лоџ, 1999б: 109).</s><s>Говор аутора, говор других приповједача, уметнути жанрови, као и говор јунака чине говорну разноликост једног романа јер доприносе разноврсности друштвених гласова, али и разноврсности веза и корелација између њих У студији Проблеми поетике Достојевског (1967), Бахтин појашњава како постоје два типа романа: први је карактеристичан за Толстоја, а други за Достојевског.</s><s>Први тип романа назива монолошким, када приповједач контролише сва збивања у роману, као и све што се мисли, говори и чини.</s><s>Други тип назива полифонијским романом.</s><s>Примарно значење термина полифонија везује се за музичку умјетност гдје полифонија означава вишегласност пјевања и свирања по правилима хармоније и контрапункта.</s><s>Из овог примарног значења развило се фигуративно значење полифоније као сваког многогласја, односно присуства више разних гласова и мишљења (Бахтин, 1991: 596−598).</s><s>Полифонија, односно вишегласје, појам је под којим Бахтин подразумијева говор ликова у роману који имају различите погледе на свијет, самостални су, али ступају у различите полемичке односе и нису подређени, до тада, надређеној свијести аутора.</s><s>Представља одлику романескне структуре у којој „сукобљени гласови и свјетоназори ликова*- по аналогији с контрапунктном глазбеном композицијом* - имају равноправну улогу* и важност као и ауторов глас* и свјетоназор.</s><s>Тако настаје теоријски недовршен дијалог лишен завршне ријечи и самим тим неподложан јединственој интерпретацији.*” (Бити, 1997: 279).</s><s>Ова категорија није искључиво књижевноумјетничке природе, већ има примјењивост у филозофији и теологији (Буржињска и Maковски, 2009: 173), а осликава она људска својства попут мислеће људске свијести и дијалошке сфере његовог бића, што се не може остварити монолошком позицијом.</s><s>Али то не значи да полифонијски роман укида монолошке форме романа као нешто што је застарјело и непотребно.</s><s>Оваква врста романа представља мјесто сусрета јунака који су носиоци различитих идеја и гласова.</s><s>Основа оваквог романа јесу дијалог и полилог.</s><s>Јунаци непрестано дијалогизирају између себе, а и њихови монолози су, у бахтиновском схватању, дијалози са одсутним другим учесником.</s><s>Из тог разлога ријеч је двогласна: како бисмо дошли до њеног потпуног разумијевања потребно је знати ријечи које јој претходе и које јој слиједе.</s><s>Дијалогичност представља природну тежњу сваке живе ријечи, али је исто тако и најважнија особина књижевног дјела.</s><s>На такав начин не може се третирати као аутономна, самодовољна цјелина.</s><s>Романескна ријеч је дијалошка и стоји у суштој супротности са поетском ријечи и на најбољи начин одражава вишејезичност културе.</s><s>Полифонијски роман је слика вишегласја, односно различитих свијести, које теже свом осамостаљивању, с једне стране, а са друге не намећу сопствену идеологију другим свијестима.</s><s>У оваквом роману поштују се различитости, и то не само на нивоу односа између ликова романа, већ и између аутора и његових ликова (Буржињска и Маковски, 2009: 177).</s><s>Аутор својим ликовима дозвољава „идеолошку независност која, у извесном смислу, изнутра разбија надређену свест ауторског Ја“ (Буржињска и Подјела на монолог2 и дијалог извршена је на основу комуникационе природе говора: уколико се прималац налази у стању релативне пасивности, онда говоримо о монологу, а уколико су и пошиљалац и прималац сабесједници, онда говоримо о дијалогу.</s><s>Монолог представља „дужи дискурс који производи један лик (а који није упућен другим ликовима).</s><s>Ако монолог није изговорен (ако садржи вербализоване мисли јунака), онда је реч о унутрашњем монологу.</s><s>Уколико је изговорен, називамо га спољашњи монолог или солилоквиј“ (Принс, 2011: 109).</s><s>Мукаржовски напомиње како лингвистички монолог, за разлику од позоришног, представља језичку манифестацију са једним активним учесником, без обзира на присуство или одсуство пасивних учесника, а један од типичних монолога у лингвистичком смислу јесте приповиједање (1982: 103).</s><s>С друге стране, Бахтин појашњава како дијалог у ужем смислу те ријечи представља најзначајнију форму говорне интеракције.</s><s>У ширем смислу, под дијалогом се подразумијева не само непосредна гласна говорна комуникација лицем у лице, већ свака говорна комуникација било ког типа (1980: 106).</s><s>Зона око главних јунака веома је оригинална са стилистичке тачке гледишта и у њој владају „најразноврснији облици хибридних конструкција, и она је увек у извесној мери дијалогизована, у њој се развија не драмски, расчлањен на реплике − него специфичан романескни дијалог који се остварује у границама привидно монолошких конструкција.</s><s>Могућност таквог дијалога једна је од суштинских привилегија романескне прозе, која је недоступна и драмским и чисто песничким жанровима“ (Бахтин, 1989: 80).</s><s>Овакав став пробудио је и критичарски поглед Бахтинових насљедника: у својој студији Послије Бахтина Д. Лоџ 2 У Златном руну Станојевић (2001: 14−51) уводи различите типове монолога анализирајући истоимени роман Борислава Пекића: а) драмски монолог; б) солилоквиј; в) поетички монолог; г) ретроспективни монолог; д) лирски монолог; ђ) прикривени монолог (реторско питање); е) унутрашњи монолог и ж) индиректни монолог.</s><s>Станојевић нуди и неколико различитих типова дијалога: а) епски дијалог; б) драмски дијалог; в) полемички дијалог; г) конфликтни дијалог; д) информативни дијалог; ђ) нијеми дијалог; е) унутрашњи дијалог; ж) замишљени дијалог; з) облик некије (дијалог с умрлим); и) упитни дијалог и ј) магијски дијалог (уп.</s><s>Катнић-Бакаршић, 2003: 137−168). је у неоумици: како је могуће говорити о монолошком дискурсу ако је језик у суштини дијалошки?</s><s>По њему у писању „ономе ко се обраћа физичко одсуство онога коме се обраћа од контекста говорног чина омогућава да игнорише или да занемари дијалошку димензију језика, и да стога створи илузију монолошког дискурса“ (Лоџ, 1999а: 21).</s><s>По Милосављевићу (1993) слабост Бахтинове теорије лежи у чињеници да је у свему видио дијалог, чиме долази до потискивања монолога као опозитне форме.</s><s>Инсистирање на разликама, што је својствено де Сосиру и структуралистима, омогућава нам да осим дијалога и монолога, дођемо и до других парадигми говора (Милосављевић, 1993: 159).</s>
<s>Бахтинова металингвистичка теорија дијалога стварана је до саме смрти и овом теоријом постаје признати теоретичар који нуди семиотици, лингвистици, науци о књижевности, психоанализи, културологији, фолклористици и истраживањима митова плодно тло.</s><s>На први поглед конвенционална књижевно-научна монографија Проблеми поетике Достојевског укључује критички и социолошко-материјални приступ који је ублажен, при чему се методолошко уједначавање повлачи под утицајем теоријске полифоније (Јуван, 2013: 103).</s><s>Осврнимо се на неке од најзначајнијих поставки ове теорије:</s>
<s>По М.</s><s>Бахтину роман као „оркестрација различитих дискурса извучених из хетерогених дискурса“ (Лоџ, 1999а: 17) представља највиши облик књижевне умјетности зато што се унутар овог књижевног жанра најуспјешније доводе у међусобни дијалог различити дијалекти друштва.</s><s>До дијалога долази двогласним дискурсом, односно употребом више од једног дијалекта унутар једног исказа.</s><s>Бахтин сматра да се говорна разноликост постиже двогласном рјечју коју користе двојица говорника са различитим намјерама: једна је директна намјера говорника, а друга је посредна и припада аутору.</s><s>Таква ријеч која је унутрашње дијалогизована осликава два гласа у дијалошком односу и такви гласови знају једни за друге.</s><s>„У њима се налази потенцијални дијалог, неразвијени, згуснути дијалог два гласа, два погледа на свет, два језика“ (Бахтин, 1989: 85).</s><s>Оно по чему је истински допринос Достојевског савременој књижевности јесте увођење феномена полифоније.</s><s>У дјелима Достојевског ликови се не развијају у јединственом објективном свијету унутар јединствене ауторове свијести, већ се мноштво равноправних карактера и њихових унутрашњих свјетова спајају у јединство</s>
<s>Стернберг, 1982; 1991). индивидуалност.</s><s>Ликови нису само објекти ауторове ријечи, већ и субјекти сопствене ријечи која има значењску основу.</s><s>Свијест ликова дата је као туђа свијест, али није једноставан објекат ауторове свијести.</s><s>Мишљење ликова о себи и свијету има исту јачину као и ријеч аутора, а ријеч лика није пуки гласноговорник аутора.</s><s>Има изузетну аутономију у структури дјела, као да је напоредна са гласом аутора, али и са ријечима других ликова у дјелу.</s><s>Полифонијском роману супротставља се монолошки роман који приказује јединствен свијет ауторове свијести.</s><s>Типичан представник монолошке књижевне структуре јесте еп кога карактерише, поред монологичности, историјска дистанца и ослањање на један ауторски дискурс.</s><s>Бахтин се залаже за развој полифонијског романа, јер је отворена форма коју карактерише неодређеност и неразрјешеност.</s><s>Његова формално-садржинска дијалогичност даје му искру живота јер омогућава промјене.</s><s>На такав начин, ова врста романа неће доживјети судбину епа који је био ограниченог трајања усљед његове замрснуте и затворене природе.</s><s>Оно што је у монолошком роману била цјелокупна стварност постаје један дио, односно елемент цјелине у полифонијском роману.</s><s>По Бахтину јављају се нови начини умјетничког сједињавања елемената и конструкције цјелине, односно јавља се контрапункт романа.</s><s>Бахтин уводи и термин хетероглосија, као шири појам од полифоније.</s><s>Представља опис говорних стилова унутар језика и карактеристична је првенствено за књижевни жанр романа.</s><s>Ради се о сложеној мјешавини језика и погледа на свијет.</s><s>Оваква дијалогизација језика сталан је процес и доводи до промјене унутар језика, као посљедица хибридизације: Бахтин у студији О Роману (1989: 63) уводи термин хибридне конструкције које представљају „исказ који по својим граматичким (синтаксичким) и композиционим обележјима припада једном говорнику, али у којем су стварно помешана два исказа, два говорна манира, два стила, два „језика“, два смисаона и два вредносна видокруга“.</s><s>Међу њима нема никакве формалнокомпозиционе и синтаксичке границе.</s><s>Гласови и језици се раздвајају у оквирима једне синтаксичке целине, често у границама једне просте реченице, а није ни страно да два језика или видокруга који се укрштају у хибридној конструкцији дијеле исту ријеч За Бахтина роман представља било коју форму изражавања гдје књижевни систем открива да су његове границе неадекватне, наметнуте или произвољне.</s><s>Општа карактеристика романа као књижевне форме јесте фузија ауторског и дискурса ликова у облику слободног индиректног говора и двооријентисаног говора.</s><s>Једна од суштинских разлика између прозног и поетског стила лежи у чињеници да прозу карактерише могућност употребе различитих дискурса у једном дјелу без свођења на заједнички именилац.</s><s>За прозног ствараоца свијет је пун туђих ријечи које мора увести у план свог сопственог дискурса, без његовог нарушавања.</s><s>Бахтин је првобитно овакво откриће приписао Достојевском, а касније закључио како је особина романа као књижевне форме јер се може препознати и у комичним и сатиричним формама трагедије и епике, па чак и у карневалској традицији народне културе.</s><s>Умјесто да се читаоцу на самом почетку експлицитно образложи тема дјела и какав би став он требало да заузме према ликовима, у полифоничном роману читалац чује „брбљање различитих дискурса, од којих сваки има свој сопствени систем вриједности, предрасуде, ироније, па мора да конструише и константно ревидира сопствене хипотезе о значају приче“ (Лоџ, 1999а: 20).</s><s>Као што је већ напоменуто, Бахтин роман дијели на: монолошке тенденције, односно прозни роман написан у хомогеном стилу, попут грчких романси, ренесансних пасторалних романа и сентименталних патоса 18. вијека.</s><s>Другу тенденцију представљају хетероглотни романи из периода ренесансе, као и комични романи 18. вијека.</s><s>Ове двије тенденције доживљавају свој судар у 19. вијеку, при чему долази до потпуне доминације хетероглотног правца.</s><s>Бахтиновски поглед на роман као књижевну форму помаже у схватању његове доминације у модерном добу, али и нуди јасно објашњење зашто модерном читаоцу моноглотни роман дјелује монотоно и старомодно (Лоџ, 1999а: 13−29, уп.</s><s>Шорт, 1999, уп.</s>
<s>Са развојем англоамеричке књижевности и једног од водећих романсијера 19. вијека Лава Толстоја, долази до настанка романа тока свијести.</s><s>Ток свијести је термин који је сковао Вилијам Џејмс и означава врсту слободног управног говора или унутрашњег монолога којим се представља људска свијест са посебним освртом на насумични ток мисли.</s><s>Ток свијести и унутрашњи монолог се често поистовјећују, али заправо нису синонимни.</s><s>Унутрашњи монолог представља мисли лика, а не његове утиске или опажаје, а ток свијести излаже и утиске и мисли.</s><s>Унутрашњи монолог поштује морфологију и синтаксу реченице, док то није случај са исказима тока свијести, јер је циљ ухватити мисао у фази настајања прије било какве логичке повезаности (Принс, 2011: 205).</s><s>Унутрашњим монологом бави се пракса и теорија приповједачке прозе у неколико посљедњих деценија, почев од осамдесетих година прошлог вијека (Мукаржовски, 1982: 119).</s><s>Уводи се и као један од три начина приказивања свијести: психонарација − у којој аутор говори о свијести јунака; унутрашњи монолог − у коме говори сама свијест јунака и наративни монолог − који има елементе и психонарације и унутрашњег монолога (Кон, 1978).</s><s>У литератури се нуди и друкчија дихотомија: солилоквиј изражава драму индивидуалне људске свијести и подсвијести, али организован у разговијетним и правилним граматичким и рационалним структурама.</s><s>По томе се и разликује од унутрашњег монолога, гдје осјећања нису рационално артикулисана и немају логичку, граматичку и хронолошку сређеност (Живковић, 1992: 847).</s><s>Унутрашњи монолог се даље разликује од спољашњег</s>
<s>приказивања унутрашњих доживљаја личности дјела.</s><s>С друге стране, спољашњи монолог представља „драмски тип монолошког говора или монолошки облик претварања мисли и осећања у гласан говор“ (Ћорац, 1982: 437).</s><s>Романи тока свијести теже да „створе илузију тоталног призора свести, са свим испољеним и невидљивим покретима и трепетима који претходе јасно формулисаној мисли и запажању“ (Јеремић, 1993: 35).</s><s>Ради се о роману са истанчаним видовима нарације, са сложеном мотивацијом јунакових поступака, преудешеном за посезање у дубље слојеве психе и са новим односом према језику (Петковић, 2006: 59).</s><s>Приповједач уклања себе из улоге коментатора или посредника између свијести читаоца и свијести јунака, при чему се акценат ставља на представљање самог тока психичких процеса.</s><s>Толстој је први створио психолошки роман, односно роман који детаљно приказује унутрашњи свијет ликова, умјесто фокусирања на саму радњу романа (Херман, Џан и Рајан, 2008: 474−475), „чија целовитост не почива на јединственој фабули, на једној заокруженој радњи и у њој упошљеним карактерима, него на извесној органској структури унутрашњих, „музичких“ односа, на структури изведеној из многоструког преплитања психолошких „лајтмотива“, из унутрашњих скривених спојева разнородних маса приповедне грађе“ (Јеремић, 1993: 31).</s>
<s>Са правом Бахтин (1989) примјећује да туђи говор добија на важности као „предмет заинтересованог преношења, тумачења, расуђивања, оцене, порицања, подршке, даљег развијања и сл.“ што је „интензивнији, диференциранији и виши друштвени живот заједнице која говори“ (Бахтин, 1989: 99).</s><s>У односу на друге стилове, књижевноумјетнички стил много чешће користи могућност преношења туђих ријечи јер је дијалог централна тачка тог стила, те се стално мијења говорник.</s><s>Поред тога, у прози се често преносе нечије мисли (Даглас, Конрад и Лич, 2003: 925; уп.</s><s>Може се закључити како феномен туђег говора представља синтаксичке шаблоне, односно „модификације тих шаблона и варијације тих модификација, које у језику служе за преношење туђих исказа и за укључивање тих исказа, управо као туђих, у везани монолошки контекст“ (Бахтин, 1980: 128), односно туђи говор је „говор у говору, исказ у исказу, али истовремено и говор о говору, исказ о исказу“ (Бахтин, 1980: 128).</s><s>Исказ туђег говора самосталан је, конструктивно довршен и измјештен изван датог контекста.</s><s>Таква самостална цјелина преноси се у ауторски контекст, при чему не губи своју предметну садржину и првобитну независност.</s><s>Ауторски исказ изграђује синтаксичке, стилистичке и композиционе норме како би се извршила дјелимична асимилација туђег говора.</s><s>Међутим, процес растварања туђег говора у ауторском контексту не врши се до самог краја.</s><s>Према Бахтину, истински фокус истраживања требало би да буде узајамни однос између пренесеног (туђег) говора и преносећег (ауторског) говора.</s><s>Ова два феномена живе у том међусобном односу, никако самостално.</s><s>Узајамна говорна оријентација ауторског и туђег говора развија се у облику двоструке динамике:</s>
<s>ФЕНОМЕН ТУЂЕГ ГОВОРА а) линеарни стил − језик тежи стварању чврсте границе између ауторског и туђег говора.</s><s>Шаблони туђег говора стварају се у функцији одбране туђег говора од ауторске инвазије, развијајући своја индивидуално-језичка обиљежја. б) сликарски стил − језик покушава да створи механизме уз помоћ којих ће се ауторски и туђи говор стопити у једну цјелину.</s><s>Тежи се брисању оштрих спољашњих контура туђег говора, при чему се ауторски контекст еластичније укључује у његову структуру.</s><s>Унутар овог стила издвајају се два типа: ауторски контекст прожима туђи говор својом интонацијом, хумором, иронијом, љубављу, мржњом и презиром, или други тип када туђи говор постаје јачи и активнији од околног ауторског контекста.</s><s>У умјетничким</s>
<s>који индивидуализован, колоритан и идеолошки неауторитативан, првенствено код руских романсијера.</s><s>Социјално-економске претпоставке одређене епохе условљавају тип говорне комуникације и уносе промјене у форми преношења туђег говора.</s><s>Сликарски стил који ствара мјешовите шаблоне преношења индиректног говора одлика је реалистичног и критичког индивидуализма, те релативног индивидуализма, док ауторитативни догматизам и рационалистички догматизам представници су линеарног Како вријеме пролази долази до акумулације промјена унутар неког шаблона, устаљују се нове навике које се у синтаксичким шаблонима осликавају у виду чврстих језичких формација.</s><s>Понекад неће бити најјасније да ли је одређена форма преношења туђег говора шаблон или модификација и да ли припада сфери стилистике или граматике.</s><s>Међутим, није могуће нити потребно подвлачити јасну границу између граматичког шаблона и његове стилистичке модификације (Бахтин, 1980: 128−138).</s><s>„Сваки шаблон на свој начин стваралачки прорађује туђи исказ у одређеном, само том шаблону својственом правцу.</s><s>Ако језик у датом стадијуму свога развитка осећа туђи исказ као компактну, неразложиву, непроменљиву и непрозирну целину, онда у њему и неће бити других шаблона осим примитивног, инертног директног говора (монументални стил)“ (Бахтин, 1980: 142).</s><s>Бахтин издваја двије модификације шаблона индиректног</s>
<s>Прва модификација чува јасну границу између ауторског и туђег говора, па је одлично средство за преношење туђег говора по линеарном стилу.</s><s>Индиректне конструкције преносе тачан предметни састав исказа.</s><s>Вербално-аналитичка модификација уводи у индиректне конструкције „ријечи и обрте туђег говора који карактеришу субјективну и стилистичку физиономију туђег исказа као израза.</s><s>Те се речи и обрти уводе тако да се јасно осећа њихова специфичност, субјективност, типичност, а најчешће су стављене под наводнике“ (Бахтин, 1980: 146).</s><s>Ова модификација индиректног говора ствара „крајње својеврсне сликарске ефекте у преношењу туђег говора“ (Бахтин, 1980: 148).</s><s>Вербално-аналитичка модификација индиректног говора плодно је тло и говорне интерференције, гдје се у границама индиректног говора не чувају само поједине ријечи и изрази, већ и експресивна конструкција туђег исказа.</s><s>Бахтин издваја и трећу модификацију која се користи за преношење унутрашњег говора, мисли и доживљаја јунака.</s><s>Унутар ове модификације туђи говор се третира веома слободно, скраћује се, при чему се теме само јављају у назнакама.</s><s>Ова модификација назива се импресионистичком (Бахтин, 1980: 149−155).</s><s>Унутар модификација директног говора, Бахтин издваја припремљени и постварени директни говор у оквиру линеарног стила, односно реторски директни говор у линеарном стилу (Јеротијевић, 2011: 646).</s><s>На основу свега што је речено, туђи говор представља „сваки исказ некога лица који је укључен у ауторски текст“ (Ковачевић, 2012е: 13), а преношење туђег говора подразумијева „укључење туђих ријечи у ауторски дискурс или текст, чији је резултат синтаксичка конструкција са туђим говором“ (Ковачевић, 2012е: 14).</s><s>Другим ријечима, туђи говор се може дефинисати као „приказани говор (енгл. represented speech), тј. говор/исказ неког емитента поруке што га приказује други емитент поруке у властитом говору/исказу“ (Катнић-Бакаршић, 2001: 111), што значи да је дијалошке и метатекстуалне природе (Катнић-Бакаршић, 2001: 111).</s><s>Бахтин са правом износи тврдњу да половина изговорених ријечи у свакодневници припада туђем говору (1989: 101).</s><s>Синтаксичко обликовање туђег говора никако се не исцрпљује граматичким шаблонима директног и индиректног говора јер су начини његовог увођења, обликовања и сјенчења разноврсни.</s><s>Постоје два неспорна граматикализована синтаксичка модела преношења туђег говора, односно двије граматикализоване синтаксичке конструкције туђег говора, и то управни говор и неуправни говор.</s><s>Све остале синтаксичке форме само су варијације у оквиру наведених модела или варијације настале комбиновањем црта модела управног и неуправног говора (Бахтин, 1989: 101).</s><s>Погледајмо које то све облике доживљеног говора издвајамо након спроведене анализе.</s>
<s>У наредним одјељцима дефинисаћемо двије основне синтаксичке реализације туђег говора, као и модификације истих, издвојене у Ћосићевој тетралогији Време смрти.</s>
<s>Управни (директни) говор јесте „дословно репродуковани говор некога лица изражен самосталном – простом независносложеном или зависносложеном комуникативном реченицом или исказом и уведен у текст ауторским ријечима“ (Ковачевић, 2012а: 14).</s><s>Када се говор наводи дословно, репродуковањем одређених комуникативних реченица и стављањем у наводнике, при чему су подаци о комуникативном акту изражени одвојеном реченицом која служи као оквир за навођење говора, говоримо о непосредном, управном или директном говору (лат. oratio directa или oratio recta), односно о реченицама које су употријебљене за дословно навођење (Станојчић и Поповић, 2008: 313−314; Гринбаум и Кверк, 2009: 297−298; Иствуд, 2002: 329−335).</s><s>У енглеском језику оваква структура назива се report structure и није необично да се изостављају знаци навода када се директно преноси нечији помишљени говор, првенствено у новинарском стилу (Синклер, 1990: 317).</s><s>Ради се о бинарној синтаксичкој јединици састављеној од: а) говора лика и б) говора аутора.</s><s>Говор лика је праћен ортографским маркерима у писаном дискурсу помоћу којих се одваја од ауторске компоненте.</s><s>С друге стране, ауторска компонента назива се ауторском дидаскалијом (Ковачевић, 2015: 253).</s><s>Ауторска дидаскалија (Ковачевић, 2015: 245−261), конферанса (Принс, 2011: 89) или уводница, како је називају неки аутори (Јовановић, 2009: 255), има основну комуникативну улогу у идентификацији говорника пренесеног туђег говора, па ће њен граматички центар по правилу заузимати глаголи говорења, мишљења или осјећања, односно глаголи типа verba dicendi3.</s><s>У англофоној литератури назива се reporting clause или tag clause (Синклер, 1990: 314; Принс, 2011: 89).</s><s>Може се наћи у препозицији, постпозицији или у интерпозицији (Ковачевић, 2012е: 15).</s><s>Синтаксички минимум ауторске дидаскалије јесте веза субјекта и предиката.</s><s>Глагол може садржавати и неки додатак на коме је комуникативно тежиште дидаскалије.</s><s>Ови додатни конституенти представљају средство којим писац коментарише, односно осликава управни говор (Ковачевић, 2015: 259).</s><s>По Ковачевићу основни циљ увођења ауторске дидаскалије није да укаже да је исказ изречен, већ да именује лице коме одређени исказ припада (Ковачевић, 2015: 254).</s><s>„За разлику од дијалошког, полилошки управни говор по правилу је, у погледу идентификације говорника унифициран: уз сваки изречени исказ као управни говор писац у дидаскалији именује и лице коме тај исказ припада.</s><s>Тако су дидаскалије полилога, с обзиром на начине обиљежавања говорника, и структурно и стилистички посебно, сиромашније од дијалошких“ (Ковачевић, 2015: 257).</s><s>У погледу 3 Катичић (2002: 325−366) уводне глаголе дијели на: а) глаголе говорења (verba dicendi) којима се исказује да неко нешто говори; исказује однос једног говорења према другом и према ћутању; то су и глаголи који појашњавају да ли је говорење опширно и потпуно или је кратко назначено; који говоре о сврси ради које се говори; који говоре о садржају онога што се говори; којима се говори о изрицању воље; који изричу оцјену онога што се изриче; који говоре каквим се то глаголом нешто изриче и који појашњавају да се говор посредује писмом. б) глаголе осјећања (verba sentiendi) којима се појашњава да неко опажа или мисли нешто; којима се појашњава да зна или разумије нешто; који изричу опажаје које неко или нешто побуђује или им се излаже; који изричу знање; који изричу мишљење или намјеру; који изричу схватање; који изричу сјећање; који изричу навикавање; који изричу сумњу; који изричу чуђење; који изричу очекивање и који изричу настојање и бригу;</s>
<s>расположење; г) глаголи хтијења (verba voluntatis) којима се изриче да неко нешто хоће; који означавају ограничење слободне остваривости неке радње и који изричу могућност слободног остваривања неке радње; д) глаголи догађања (verba eveniendi) којима се појашњава да се нешто збива или да нечега има; који показују да неко збивање почиње или престаје; глаголи помагања и одмагања; глаголи који појашњавају да неко збивање или успијева или се изјаловило и којима се исказује вриједност неког збивања. конструкционо-стилистичких и конструкционо-семантичких варијанти дидаскалија, много више могућности пружа изречени од неизреченог управног говора“ (Ковачевић, 2015: 264).</s><s>Ради стилистичке разноврсности, односно разбијања композиционе монотоније, ауторске дидаскалије се најчешће реализују у разнообразним позицијама: препозицији, интерпозицији, постпозицији или у комбинацији позиција (Ковачевић, 2015: 258, уп.</s><s>Милашин, 2014: 28−29).</s><s>Увођење ауторске дидаскалије након директно наведеног исказа припада традиционалном начину представљања директног говора.</s><s>У модерној прози јавља се тенденција њеног изостављања (Јул, 1998: 271−278).</s><s>Управни говор спада у паратактичке конструкције4, па се замјенички и лични временски облици управног говора усклађују према говорнику, односно може се рећи да се управни говор подудара са оригиналним исказом када су у питању облици времена и деиктичке ријечи (Ковачевић, 2012е: 14−15).</s><s>Управни говор у српском и енглеском језику дијели исте карактеристике: нема субординације, а реплика је одвојена цјелина како синтаксички, тако и ортографски; присутни су глаголи навођења; нема транспозиције глаголских облика; у енглеском језику долази до инверзије у упитним исказима; управни говор не може бити директни објекат глаголима који уводе туђи вербални садржај; присутне су парентетичке структуре и експресивни облици; деиктички елементи се не мијењају и ортографски је маркиран 1a) Адам би опуштено и гласно зевао и ћутао, а он би му рекао: „Сад се напиј хладног 1б) Adam would give a loud, relaxed yawn, and Aćim would say: "The best thing for you is a Управни говор се реализује у низу синтаксичко-стилистичких поткатегорија добијених</s>
<s>критеријум недословности и г) критеријум неизречености“ (Ковачевић, 2012е: 17).</s><s>Тако да Ковачевић долази до седам различитих модела управног говора: а) реплика дијалога или неуведени управни говор; б) слободни управни говор; в) уведени слободни управни говор; г) фрагментарни цитат или фрагментарни управни говор; д) недословни управни говор; ђ) неуправно-управни говор и е) изречени и неизречени управни говор 4 „ŠКĆонструкције које су повезане само напоредним положајем и интерпункцијом односно ИНТОНАЦИЈОМ, а не употребом ВЕЗНИКА“ (Кристал, 1985: 181). (2012е: 17−21).</s><s>Издвајамо оне модификације управног говора које се јављају у тетралогији Време смрти:</s>
<s>Реплика дијалога (неуведени управни говор), односно zero quotative у англофоној литератури (Јул, 1998: 285), представља управни говор „са имплицитном или изостављеном ауторском дидаскалијом“ (Ковачевић, 2012е: 17).</s><s>У наратолошкој литератури ова варијација управног говора назива се још и одсечни дијалог (Принс, 2011: 129).</s><s>Овај облик модификације управног говора подразумијева појаву да се у цијелом једном сегменту смјењују реплике ликова без ауторског контекста.</s><s>„Такав дијалог зближава се формално, али и значењски са драмским дијалогом, поприма његове стилске особине, а уједно означава увођење драмских елемената у прозу као један вид пререгистрације“ (Катнић-Бакаршић, 2001: 113).</s><s>Нудимо контрастивни примјер ове модификације управног говора: Слободни управни говор представља варијацију управног говора код којег изостају ортографски маркери говора лика.</s><s>Принс (2011: 217; уп.</s><s>Лескив, 2009: 51) дефинише СУГ као говор у којем се искази и мисли ликова дају у свом изворном облику, али без било каквог посредовања приповједача у облику конферанси, знакова навода, цртица и сл.</s><s>С друге стране, србистичка истраживања не искључују конферанцу из овог облика доживљеног говора: Ковачевић (2012е: 17) напомиње да у зависности од тога да ли у састав СУГ-а улази или не улази ауторска дидаскалија, овај облик доживљеног говора дијели се на:</s>
<s>4а) Где ли је сада она баксузина, командант батаљона, да види шта радим?, говори у себи Алекса Дачић и отвара сандук пун муниције. (ВС 2, 398−399) 4б) And where's that goddamn battalion commander to see what I'm doing now?, said Aleksa Dačić to himself, as he opened a case full of ammunition. (TD, 294) Унутар конструкција које припадају уведеном слободном управном говору постоје одређена терминолошка преклапања и нејасноће.</s><s>Као што ћемо појаснити у наредним</s>
<s>различито класификоване, уз напомену о могућим преклапањима.</s><s>За потребе овог рада, користимо термин уведени слободни управни говор за конструкције које су структурно и интонативно блиске конструкцијама управног говора, али не садрже дословну репродукцију управног говора, попут:</s>
<s>5б) Meanwhile Bogdan was asking himself: could this man order his soldiers to fire on strikers, demonstrators, or socialists? (TD, 141) У оваквим конструкцијама користи се двотачка иза уводних ријечи које могу бити у препозицији, постпозицији и интерпозицији, док се реченице завршавају упитником, узвичником или тачком.</s><s>Изостанак наводника, као и великог слова иза двотачке удаљава ове конструкције од конструкција управног говора.</s><s>Експлицирање везивне</s>
<s>епитет јукстапонираних5.</s><s>Овакве хибридне конструкције, које укључују све елементе управног говора, али које не прате законитости истог, Ковачевић терминолошки издваја у облику слободног управног говора.</s><s>У односу на неуправни говор, овакве конструкције нису у форми зависне клаузе, нити су графостилемски представљене искључиво као обавјештајне (Ковачевић, 2012а: 188−191).</s><s>У раду Међуоднос типова говора у причама Милисава Савића, Ковачевић (2011а: 133) издваја три типа графостилемски онеобичајених структура неуправног говора које назива конструкцијама неправог неуправног говора: а) Двотачком графостилистички необична форма зависносложене изричне или изрично-зависноЈукстапозиција</s>
<s>посредства специјализованих граматичких (граматикализованих) средстава везе (тј. везника)“ (Прањковић, 1993: упитне обавјештајне реченице.</s><s>На такав начин се истиче њен дводјелни карактер, при чему се двотачком наглашава значај садржаја зависне клаузе; б) Постоје варијанте код којих долази до промјене комуникативног статуса зависносложене реченице неуправног говора: умјесто граматикализоване обавјештајне, писац је замјеном тачке упитником реализовао стилематичну интерогативну реченицу и в) случајеви када се неуправни говор изражава невезничком (јукстапонираном) зависном клаузом, при чему у позицију везника долази двотачка као нека врста његовог „супституента“, „као индикатор да клауза не почиње малим, него великим словом, што форму ове реченице графостилемски приближава реченицама управног говора, под које се, међутим, ова структура не може подвести због изостанка наводника или црте као ортографских верификатора структура управног говора.“ (Ковачевић, 2011а: 133).</s><s>У раду О граматичко-стилистичком терминосистему туђег говора (2012е), Ковачевић наводи како у случајевима када ауторска дидаскалија претходи дословном говору лика, односно у случајевима са антепонираном ауторском дидаскалијом, уведени слободни управни говор остварује се у двије варијанте: а) иза ауторске дидаскалије долази двотачка, а иза ње велико слово којим започиње говор лика; б) неријетко иза ауторске дидаскалије не мора долазити само двотачка, већ и запета и црта, при чему на почетку дословног говора долази мало слово.</s><s>Неколико страница касније, Ковачевић дискутује о различитим модификацијама неуправног говора и уводи термин полууправни говор, као један од подтипова експресивног неуправног говора.</s><s>Он подразумијева употребу двотачке иза управне клаузе, односно ауторске дидаскалије, али и употребу великог слова иза двотачке којом се уводи зависно-упитна клауза.</s><s>На овај начин пресликавају се ортографске црте управног говора.</s><s>Усљед тога, овај подтип неуправног говора преплиће се или чак подудара (у примјерима код којих је у управном и неуправном говору једнако слагање лица глагола и замјеница) са облицима уведеног слободног управног говора.</s><s>Ради се о чисто стилистичким моделима будући да настају разградњом нормативног модела: негацијом неких његових суштинских нормативних карактеристика.</s><s>Ковачевић даље појашњава како се експресивни неуправни говор реализује не само у облику зависносложене реченице са зависно-упитном клаузом, него и у оквиру модела неуправног говора екскламативног Што се тиче СУГ-а у два језика, може се констатовати да у већини случајева српски и енглески језик дијеле исте карактеристике: нема субординације, а реплика је посебна цјелина како синтаксички тако и ортографски; нема транспозиције глаголских облика; у енглеском језику долази до инверзије упитних исказа; јављају се парентетичке структуре и експресивни облици; деиктички облици задржавају изворни облик и нема ортографске маркираности (Каравесовић, 2010: 46−47).</s><s>Ковачевић (2012е: 21) напомиње да с обзиром на то да ли глагол у ауторској дидаскалији садржи семантичку компоненту изговорености или неизговорености (помишљености) исказа говорника, постоје два подмодела − изречени управни говор и неизречени или помишљени управни говор.</s><s>Овај подмодел управног говора најсличнији је уведеном управном говору по томе што садржи све три синтаксичко-правописне компоненте модела управног говора, наиме, ауторску дидаскалију, говор лика и ортографску маркираност наводницима или цртом, али се он издваја као засебна врста због особености глагола у ауторској дидаскалији (Ковачевић, 2012е: 21).</s><s>Фрагментарни цитат, фрагментарни управни говор или „крњи“ неуведени управни говор представља „дословно наведени дио говора лика укључен у структуру ауторског или неуправног говора“ (Ковачевић, 2012е: 19).</s><s>Не остварује се у оквиру структура управног говора, него представља дио дословног говора лика који је укључен у синтаксичке структуре ауторског или неуправног говора.</s><s>Фрагментарни цитат се помиње у енглеској литетатури као комбинација директног и индиректног говора унутар једног исказа и првенствено се дискутује унутар новинарског стила (Јул, 1998: 278−279).</s><s>Од три елемента модела управног говора, фрагментарни цитат не садржи ауторску дидаскалију, већ задржава само говор лика и знаке навода.</s><s>Ни тај говор лика није пренесен у потпуности, него само један његов дио (Ковачевић, 2012е: 19).</s><s>Фрагментарни цитат изузетно је чест начин представљања туђег говора у научном стилу, док у књижевноумјетничком није толико заступљен (Ковачевић, 2012е: 19): 6а) Враћа се лаганим кораком, стоји на мосту: да се опет није уплашила као летос, на путу за Раљу, па сишла у Лапову?</s><s>Плакала, кајала се у сваком писму, у посљедњем поново себе прекоревала због те „на почетку рата пострадале ноћи.“ (ВС 1, 342) 6б) Bogdan walked slowly back the way he had come.</s><s>On the bridge he stopped: had she taken fright as she had done last summer on the way to Ralja, and got out of the train at Lapovo?</s><s>She has wept and been full of remorse; in her last letter she had again reproached herself for "that lost night at the beginning of the war." (IB, 254) Управни говор унутар управног говора је један од типова управног говора који Ћосић користи у свом роману карактера и подразумијева инкорпорацију управног говора, у којем ауторска дидаскалија може бити уведена, односно изостављена, унутар конструкције коју смо претходно назвали репликом дијалога или неуведеним управним говором.</s><s>Унутар оваквог двостепенског навођења (ужи навод у оквиру ширег), ужи навод се издваја полунаводницима (Ковачевић, 2012г: 275): 7а) „И настависмо да слушамо Бакуњинову грмљавину, а старац приђе и рече: ''Чујте, 7б) We went on listening to Bakunin's fulminations.</s><s>The old man came up and said: 'See here, gentlemen, I've been listening to you for more than fifty nights…'" (IB, 55−56) Модификације неуправног говора</s>
<s>У односу на управни говор стилистички немаркирану категорију туђег говора представља феномен неуправног говора.</s><s>У ситуацијама у којима се говор „наводи као садржај акта говорења означеног вишом реченицом; облик навођења је изрична реченица, и то онога типа који одговара оригиналној комуникативној функцији: обавештење се исказује изричном реченицом у ужем смислу Š...</s><s>Ć, питање зависноупитном реченицом Š...</s><s>Ć, заповест − императивом Š...</s><s>Ć“ (Станојчић и Поповић, 2008: 314; в. Мразовић и Вукадиновић, 1990: 663), добија се садржајно и синтаксички еквивалентан, али стилистички различит облик туђег говора који се назива посредни, неуправни и индиректни говор или индиректно поновљени текст, како Мразовић и Вукадиновић уводе (1990: 662), односно report structure у енглеском језику (Синклер, 1990: 314).</s><s>Другим ријечима, неуправни говор „јесте форма преношења туђег говора структурисана у синтаксички облик зависносложене реченице.</s><s>За разлику од управног говора, који се оформљује према принципима паратаксе, неуправни говор структурише се према принципима хипотаксе.</s><s>Наиме, синтаксичка конструкција неуправног говора састоји се од ауторске дидаскалије Š...</s><s>Ć у облику главне клаузе и репродукованог исказа Š...</s><s>Ć у форми зависне клаузе“ (Ковачевић, 2012е: 18).</s><s>Подређени текст се препознаје по употреби субјунктора или неког субјунктивног елемента, али и по промјени референције.</s><s>Неуправни говор није ништа друго до изношење садржине глагола говорења уз помоћ једне зависне реченице: изричне реченице која може бити временски и волунтативно употријебљена.</s><s>Ту се убрајају још и модалне императивне реченице, као и зависно-упитне изричне реченице (Стевановић, 1986: 836−845).</s><s>Индиректни говор „другачије »чује« туђи исказ, перципира га активно и у преношењу актуализује друге моменте и нијансе него што је то случај с другим шаблонима“ (Бахтин, 1980: 144).</s><s>Бахтин, стога, са правом закључује да је анализа „душа индиректног говора“ (1980: 144).</s>
<s>Суштинске синтаксичке особине неуправног говора јесу: а) зависносложена изрична реченица као форма реализације; б) ауторска дидаскалија (конферанса) као управна клауза те зависносложене реченице; в) препричани говор лика као зависна клауза те зависносложене реченице; г) изрични везници да и како и све упитне лексеме као везивни елементи зависне клаузе изричног или зависно-упитног типа; д) усаглашавање категорије лица у глаголским облицима и присвојним и личним замјеницама условљено је глаголом из ауторске дидаскалије; ђ) изјавна интонација зависносложене реченице усљед чега се искази неуправног говора завршавају са тачком (Ковачевић, 2012е: 21; Ковачевић, 2011а: 224−225).</s><s>У енлеском језику опште карактеристике неуправног говора јесу: а) изостављање знакова навода; б) уводна клауза се састоји од одређења говорника и глагола након чега се користи повезивач that; в) приликом препричавања туђег директног говора долази до слагања времена (нпр. уколико је директни исказ у садашњем времену, у индиректном говору користиће се прошло вријеме); г) личне и показне замјенице, као и временски и просторни адвербијали подлијежу промјени (нпр. I → he/she; this → that; here → there); д) у упитним исказима мијења се редослијед ријечи у реченици, тако да исказ поприма облик потврдне реченице.</s><s>Овакве промјене посљедица су постојања временског интервала између директно изречених исказа и времена када су туђи искази препричани (Јул, 1998: 285).</s><s>У два језика издвајају се сљедеће карактеристике, при чему курзивно издвајамо тачке размимоилажења: постоји субординација, као и субординатор; присутни су глаголи навођења; у енглеском језику постоји транспозиција глаголског облика, за разлику од српског језика; нема инверзије у енглеским питањима; не може бити директни објекат глаголима који уводе туђи вербални садржај; не преносе се парентетичке структуре и експресивни облици; деиктички елементи се мијењају тако што прво и, рјеђе, друго лице прелазе у треће, а проксимални деиктички облици постају дистални и нема ортографске маркираности (Каравесовић, 2010: 46−47).</s><s>Неуправни говор се реализује у низу подтипова: а) неконекторски неуправни говор; б) експресивни неуправни говор; в) полууправни говор; г) дословни неуправни говор; д) слободни неуправни говор или неправи управни говор и ђ) полуслободни неуправни говор.</s><s>Погледајмо које то све модификације неуправног говора нуди тетралогија Време смрти:</s>
<s>Дословни неуправни говор представља тип неуправног говора у коме се као дио зависне (не)везничке клаузе цитира, односно ортографски маркира, дио говора лика 8а) Неко шапуће како је синоћ „оборио у јасле једну добру гузуљу“. (ВС 2, 385) 8б) Miloš was again whistling; someone else was hispering how last night he'd "laid a real Још крајем 19. вијека запажено је да се преношење туђег говора не своди само на моделе управног и неуправног говора, те им се прикључује и трећи тип под називом слободни неуправни говор.</s><s>Најзначајнији тип доживљеног говора у Времену смрти представља управо СНГ, око кога се окупљају сви остали типови доживљеног говора.</s><s>У данашњој терминологији користе се два термина за овај тип доживљеног говора неправи управни говор и слободни неуправни говор.</s><s>Познат је још и као: erlebte Rede; le style indirect libre; free indirect discourse/speech/style; narrated monologue, represented speech and thought, dual voice, substitutionary speech, narrated speech and thought, immediate speech and simple indirect thought (Херман, Џан и Рајан, 2008: 605).</s><s>За његово име заслужан је Шарл Баји (1912), супротстављајући га германској употреби коњуктива у главној реченици, када он служи изношењу туђих мисли, али је битно и поменути имена попут Мекхејла, Лича, Шорта и Кона (Живковић, 1992: 133).</s><s>Слободни неуправни говор је термин који се користи у романистичкој, англицистичкој и сербокроатистичкој литератури и, самим тим, у нашој дисертацији.</s><s>СНГ нема јединствено терминолошко рјешење, нити има јединствену језичку структуру.</s><s>Узима се за синтаксичко-стилистички поступак, односно представља појаву на граници између синтаксичке категорије и стилистичког поступка (Ковачевић, 2012ђ: 330−331).</s><s>На постојање неправог директног говора први је указао Тоблер 1887. године, као комбинације директног и индиректног говора, при чему од директног говора позајмљује ред ријечи и тон, а од индиректног вријеме и лице глагола.</s><s>Т.</s><s>Калепки уводи термин скривени или завијени говор, јер је главни смисао те форме да се одгонетне ко говори (Бахтин, 1980: 162).</s><s>Бахтин се не слаже с овом тврдњом: не ради се о замаскираном говору чији је главни смисао откривање идентитета говорника.</s><s>Унутар СНГ-а, „с апстрактно-граматичке тачке гледишта − говори јунак, док с тачке гледишта стварног смисла целог контекста − говори јунак“ (Бахтин, 1980: 164, уп.</s><s>Шеховић, 2003: 81−82).</s><s>Унутар једне језичке конструкције чувају се акценти два различита гласа, тако да СНГ представља примјер отвореног говора.</s><s>Баји износи своје виђење ове проблематике: неправи директни говор представља познију модификацију класичне форме индиректног говора.</s><s>Ова модификација индиректног говора коју назива style indirect libre није окамењена форма, већ се мијења тежећи ка директном говору као својој крајњој граници.</s><s>Баји прави разлику између језичке форме и фигура мисли.</s><s>Фигуре мисли подразумијевају, по њему, „начине изражавања који с тачке гледишта језика нису логични, у којима се нарушава нормалан узајаман однос између језичког знака и његовог обичног значења“ (Бахтин, 1980: 166).</s><s>Нису језичке појаве јер се не изражавају језичким својствима.</s><s>По њему, неправи директни говор спада у фигуре мисли.</s><s>Са граматичке тачке гледишта, то је говор аутора, а по смислу (што није означено никаквим језичким знаком) – говор јунака.</s><s>Стога, ради се о ванјезичкој појави.</s><s>И фослеровци износе своју тачку гледишта: доминанта истраживања преноси се из граматике у стилистику и психологију.</s><s>Гертрауд Лерх (1914) сматра да је неправи директни говор чињеница.</s><s>Ова форма се користи за пренос туђег говора као да је његова садржина чињеница коју саопштава сам аутор.</s><s>У поређењу са директним и индиректним говором, неправи директни говор је најреалнији.</s><s>Даје му се стилистичка предност због своје живости и конкретности у односу на индиректни говор.</s><s>Лорк (1921) сматра да је неправи директни говор заправо доживљени говор, док се директни, по њему, дефинише као речени говор, а индиректи као саопштени.</s><s>Ради се о форми непосредног представљања доживљеног туђег говора, па није погодан за преношење другој особи.</s><s>Уколико се тако нешто уради, створиће се утисак да особа прича сама са собом или да халуцинира.</s><s>Не користи се у разговорном језику, те служи само умјетничким циљевима.</s><s>Искључује се из језика, јер не посједује логичну једнозначност.</s><s>Лерх сагледава форму неправог директног говора у широј историјској перспективи, те запажа како и директни и индиректни говор иду уз уводни глагол чиме се одговорност за оно што се говори преноси са аутора на јунака.</s><s>Такав глагол се изоставља у неправом директном говору, па се јунакови искази представљају као да их аутор узима озбиљно, као да се ради о чињеницама, а не о реченом и помишљеном говору.</s><s>Први пут се јавио у старофранцуском језику и представља посљедицу немогућности да се одвоји сопствена тачка гледишта од позиције властитих јунака.</s><s>У позном средњем вијеку преношење туђег говора постаје безлично и блиједо, при чему преовладава приповједач, у односу на говорника.</s><s>У периоду Ренесансе преношење туђег говора је такво да наратор тежи да ступи у приснији однос са јунаком, док се у 17. вијеку почињу формирати чврста правила индиректног говора по временима и начинима.</s><s>Долази до хармоничне равнотеже између објективног и субјективног аспекта мишљења, али и између предметне анализе и израза личних расположења, што је послужило као чврста подлога за стварање неправог директног говора као слободног стилистичког поступка.</s><s>У Француској се појављује код Лафонтена, а у Њемачкој код Томаса Мана (Бахтин, 1980: 166−185).</s><s>Најранија свјесна употреба СНГ-а биљежи се код енглеске књижевнице Џејн Остин почетком 19. вијека, након чега долази до његове значајније употребе код викторијанских романописаца (Бити, 1997: 120−121; уп.</s><s>Стернберг, 1991).</s><s>На постојање СНГ-а, као језичкостилског поступка, указано је још крајем 19. вијека, али се први научни описи овог феномена јављају тек почетком 20. вијека, и то у радовима Бајија и Лорке.</s><s>Баји нуди емпиријски опис овог феномена, заснован на структурно-граматичком опису, док је Лоркин приступ психолошки, при чему се наглашавају стилске одлике и књижевно-умјетнички ефекат СНГ-а.</s><s>Од друге половине 20. вијека тежиште се помјера на дискурзивну димензију језика, па се сагледавањем његових функционалних вриједности покушава сагледати однос ситуационих и текстуалних обиљежја и језичке реализације исказа.</s><s>Србистичке студије о овом феномену малобројне су и претежно се баве његовим наративним ефектима.</s><s>То не значи да се слабо употребљава у умјетничкој прози.</s><s>Напротив, српска књижевност региструје употребу овог феномена још крајем 19. вијека (Рајић, 2010: 516).</s><s>Слободни неуправни дискурс, који обухвата слободни неуправни говор и слободну неуправну мисао (Принс, 2011: 183), представља терминолошки хетероген синтаксичко-стилистички поступак којим се „нијансно преплетене туђе ријечи махом преносе не с искључива стајалишта извјештача (приповједача − свезналице), већ са стајалишта лика“ (Прањић, 1983: 284, уп.</s><s>Хари, 2013: 10).</s><s>Ради се о облику туђег говора без којег се модерна умјетност приповиједања не да замислити и представља револуциони моменат који уводи анализу туђег говора у сферу литерарних текстова (Ковачевић, 2012ђ: 330−332).</s><s>Укупан број функција СНГ-а унутар једног текста је неограничен.</s><s>Он може бити средство изражавања ироније, емпатије, тока мисли или поливокалности, а првенствено функционише као индекс прозних дијела (Лескив, Лингвисти тврде да је СНГ искључиво творевина умјетничке књижевности: будући да се ради о сложеном феномену чије правилно схватање укључује употребу и стилистичких критеријума, може се рећи да га карактерише сужена дистрибуција по питању функционалних стилова.</s><s>Каравесовић тврди како се СНГ среће и у другим сфера осим приповједне писане књижевности.</s><s>Међутим, „пун стилистичконаратолошки потенцијал ова појава добија управо у прозном казивању, јер се кроз њега језгровитије и без посредника могу изразити како изговорени, тако и неизговорени искази, па се тиме постиже и успешније варирање перцепције књижевне форме“ (Каравесовић, 2010: 45).</s><s>Ковачевић доказује да се овај облик доживљеног говора користи и у савременим бајкама (в. Ковачевић 2012в).</s><s>Привилегија је романескне умјетничке прозе, те не може бити саставни дио драмског, поетског језика, нити језика народних умотворина.</s><s>У односу на прозне текстове, драмски дискурс јасно чува границу између ауторског говора и туђег говора, при чему централно мјесто заузима дијалог (Катнић-Бакаршић, 2003: 26).</s><s>Исто тако, Франглеш (1963) напомиње како је СНГ један од основних начина преношења туђих мисли и то не само у умјетничкој књижевности, већ и у свакодневном говору.</s><s>Иако овај облик туђег говора има своју јасну синтаксичку, морфолошку, лексичку и модалну страну, он ипак зависи од мањих сегмената текста, али и већих попут поглавља, глава у роману, па и од романа у цјелини.</s><s>Предност овог поступка у односу на друге облике изражавања туђег говора могуће је одредити увођењем дистинкције између епске структуре која изражава неутралну опозицију ауторов-јунаков говор и структура које изражавају јасну опозицију између ове дихотомије.</s><s>СНГ припада првој структури и омогућава индиректно спровођење пишчеве интенције (Човић, 1991: 146−147).</s><s>Ради се о двогласној структури јер са становишта граматике говори аутор, док према карактеру исказа, избору лексике, морфолошким облицима и синтаксичким конструкцијама говори јунак.</s><s>Увођењем више различитих субјективних тачака гледишта, писац више није носилац једине надсвијести, већ је „регистратор свијести јунака“ (Човић, 1991: 152).</s><s>У романима у којима се јавља СНГ, јунаци износе сопствени суд о догађајима у којима и сами учествују, односно долази до ослобађања ликова, али и ослобађања писца.</s><s>Он је „имперсонални оновременски наратор“ који служи као „конструктивно језгро читавог епског догађаја, односно, романа у целини“ (Човић, 1991: 152).</s><s>На овакав начин добија се на аутентичности приче, односно повећава се њена објективност.</s><s>Да би дошло до појаве СНГ-а, мора постојати приповједни стил, али не било какав: потребан је облик приповиједања који омогућава гладак прелаз са објективног на субјективизирано приповиједање.</s><s>Као посљедица тога, јавља се „појава унутрашње „драматизације“, судара два различита смисла унутар једног истог приповедачког контекста“ (Човић, 1991: 150).</s><s>Разлика између основног облика и облика СНГ-а, према Човићу, чисто је стилистичке природе јер лежи у смисаоним и експресивним нијансама.</s><s>Из тог разлога, овај облик није могао као стилистички маркиран облик да развије опште категоријалне норме.</s><s>Постоји одређени број граматичких карактеристика које су сигнал ове врсте дискурса, међутим, оне не могу обезбиједити недвосмислено разликовање у односу на приповиједани дискурс, односно не може се одредити искључиво граматичким критеријумима.</s><s>Човић (1991: 148−150) наводи неколико различитих поступака за уочавање феномена СНГ-а: смјењивање глаголских времена и начина; смјењивање индикатива императивом; неочекивана појава разговорне интонације и појава бројних интерјекција и рјечица као формалних средстава за промјену тачке гледишта.</s><s>Ови поступци нису довољно експлицитни, па никада није у потпуности јасно да ли се одређени одломак треба посматрати као СНГ или као приповједачев текст.</s><s>Овај се облик туђег говора разликује од приповједачевог текста једино у случајевима појаве јасних формалних показатеља, попут: 1) сигнала персоналне језичке ситуације која припада актеру; б) упадљивог персоналног стила који припада актеру и в) пружања превише, непотребних за ток фабуле, детаља о ономе што се каже (Бал, 2000: 36−37).</s><s>Рајић напомиње да за разлику од управног и неуправног дискурса са својим стабилним синтаксичким обрасцима који олакшавају идентификацију, СНГ се одликује амбивалентном и нетранспарентном структуром, тако да је његова идентификација могућа само на основу информације, коју пружа контекст“ (Рајић, 2010: 520−521).</s><s>Усљед тога потребно је укључити низ контекстуалних, семантичких, синтаксичких и лексичких фактора како би се сачувала двогласна природа исказа, што нас наводи на закључак да се његова интерпретација у великој мјери заснива на адекватној прагматичкој анализи.</s><s>СНГ представља стилско двогласје које је саставни дио полифонијског типа романа, односно двогласног или двооријентисаног дискурса.</s><s>Због тога, СНГ представља доминантну синтаксичко-стилистичку структуру унутар микро и макродискурса доживљеног полифонијског текста (Ковачевић, 2012в: 257−268), јер омогућава да се сачува „експресивна структура унутрашњег говора јунака и извесна, унутрашњем говору својствена, недореченост и еластичност, што је потпуно немогуће када се посредни облик преноси у сувом и логичном облику“ (Бахтин, 1989: 79−80).</s><s>СНГ не познаје границу између ауторског говора и говора јунака.</s><s>Представља прекорачење лингвистичких модела преношења управног и неуправног говора, чиме на најбољи начин илуструје креативне моћи језика.</s><s>Ради се о типу туђег говора који је садржински дат као управни, а морфосинтаксички као неуправни, али за разлику од њих представља доживљени говор јер се његовом употребом приповједач уживљава у говор ликова, при чему задржава своју граматичку позицију.</s><s>Као један од најсуптилнијих и најсложенијих типова обликовања туђег говора, по граматичким особинама идентичан је неуправном говору, првенствено када је у питању употреба глаголског и замјеничког лица.</s><s>Прати га недостатак ауторске дидаскалије и везивног елемента, што га диференцира од модела неуправног говора.</s><s>Ковачевић (2012в: 271) напомиње као једну од карактеристика СНГ-а у умјетничкој романескној прози управо и изостављање глагола типа verba dicendi, али закључује да се употреба СНГ-а са уводним глаголом не само региструје, већ је и учесталија од варијанте СНГ-а без уводног глагола, у Росићевим бајкама Долина јоргована: бајке из српске старине.</s><s>„Вјероватно је то зато што“, Ковачевић појашњава, „форма с експлицитним глаголом говорења јасно упућује на онога коме говор припада, а то је за бајку, у којој је, говор карика у току догађања − врло битно“ (2012в: 271).</s><s>Ковачевић даље запажа: СНГ као унутрашњи говор синтаксички се остварује без уводног глагола, док СНГ као изречени говор писац реализује са експлицираним уводним глаголом (2012в: 271).</s><s>Од неуправног говора разликује се у одређеној мјери и по: непостојању глагола и субординираних везника, као и могућности употребе експресивних јединица: узвика, питања, елиптичних исказа, недовршених реченица, екскламативних реченица, реторичких питања која фингирају дијалог са самим собом и сл., те по томе што може бити остварен у форми и упитне и узвичне реченице.</s><s>СНГ препознајемо по великом броју знакова управног говора: изразима блискости у мјесту и времену; прилозима који изражавају сумњу или сигурност; облицима директних упитних и узвичних реченица, као и по семантичко/стилским аспектима управног говора попут понављања, оклијевања, дијалекатним и идиосинкратичким изразима, субјективним судовима, називима блискости, али и садржајно-мотивационим елементима, као што су сјећања, емотивне реакције, нелогичности и претјеривања (Башић, 1991: 111−114).</s><s>Од управног говора разликује се по недостатку слагања категорије лица из тачке гледишта аутора, по деиктичкој дисталности, као и изостанку ортографских знакова − наводника или Конфронтативна анализа показује сличне формалне одлике СНГ-а у два несродна језика:</s>
<s>посредства а) одсуство субординације и изостављање уводног глагола, односно глагола навођења.</s><s>Могући су случајеви појаве уводне реченице са глаголом навођења као независне структуре која претходи исказу СНГ-а.</s><s>СНГ сада има функцију допуне те уводне реченице.</s><s>Овакав тип уводне реченице може и да слиједи иза исказа СНГ-а; б) енглески језик поштује конвенцију слагања времена, односно претериталност у нарацији се мора спроводити у свим дијеловима текста ради поштовања синтаксичке димензије.</s><s>Из тог разлога, језици који поштују ову конвенцију обилују претериталним временима која се односе на прошле, садашње, али и будуће радње.</s><s>Нарација се врши у транспонованом трећем лицу и претериталном временском оквиру.</s><s>Рајић (1996: 189) запажа како у језицима у којима се поштује ова конвенција туђи говор је у већој мјери интегрисан у индиректни дискурс него у језицима у којима не постоји ова конвенција.</s><s>Дијелови параграфа у којима се уводи СНГ су, стога, дискретни, неочигледни и омогућавају нијансирано приповиједање.</s><s>Мисли и ријечи ликова у облику СНГ-а су утопљене у нарацију „од које се не разликују ни лицем ни временом; оне из ње израњају у већој или мањој мјери, а ми их распоређујемо у складу с наведеним параметрима“ (Башић, 1991: 115).</s><s>Усљед тога, читаоцима је тешко прецизно утврдити да ли поједини искази припадају субјективном наратору или се ради о стилском двогласју јунака и приповједача.</s>
<s>посредства в) замјенице првог и другог лица у СНГ-у постају замјенице трећег лица.</s><s>Ипак, временски и просторни деиктички изрази задржавају облик који срећемо у директном говору.</s><s>Замјеница трећег лица јавља се као посљедица позиције свезнајућег приповједача</s>
<s>трансформације субјекатских личних замјеница, јављају се и промјене унутар објекатских личних замјеница, присвојних замјеница у атрибутивној функцији, као и рефлексивних замјеница.</s><s>Показне замјенице се не мијењају јер конвенција транспозиције замјеница у СНГ-у изостаје код њих, па се умјесто очекиваних облика that/those, срећу облици this/these.</s><s>Временски и просторни деиктички елементи задржавају свој првобитан облик, односно задржава се перспектива јунака код њих. г) када се говори о синтаксичким карактеристикама битно је поменути инверзију унутар упитних исказа, као и присуство структура које су карактеристика говорног језика и језика мишљења, попут понављања и слободног низања мисли.</s><s>Овим својим карактеристикама СНГ представља моћно средство представљања емотивних и психичких стања јунака.</s><s>Тако се приказује испрекиданост тока мисли, оклијевање и дисфлуентност, што никако не може бити карактеристика свезнајућег објективног приповједача.</s>
<s>трансформације д) експресивни облици, попут коментара, узвика, узвичних конструкција, реторичких питања, реченичних прилога и прилога става, такође карактеришу СНГ. ђ) модални глаголи, модални адвербијали и модалне конструкције као показатељи СНГ-а нису довољно истражени у англофоној литератури.</s><s>Одлика им је да изражавају одређени лични став према догађајима па, према томе, не могу припадати свезнајућем приповједачу.</s>
<s>трансформације е) нема ортографских обиљежја пренесеног исказа (Гринбаум и Кверк, 2009: 301; Јул, 1998: 280; Јосијевић, 2015: 187−198).</s><s>Понекад се овај облик туђег говора ортографски маркира.</s><s>У свом раду Граматичка обележја слободног неуправног говора у романима Џејн Остин Јелена Јосијевић наводи како се у стваралаштву Остинове јављају ортографски маркери СНГ-а.</s><s>Романи Остинове били су намијењени јавном читању, као популарном виду забаве у том периоду.</s><s>Због веће интегрисаности говора лика у индиректни дискурс субјективног приповједача, обавјештајне реченице које су лишене експресивности се ортографски маркирају како би се говор лика додатно нагласио.</s><s>Најчешћи су примјери у којима не постоји формална дистинкција између исказа СНГ и неуправног говора, па је употреба наводника итекако нужна (2015: Слиједи и илустративни примјер:</s>
<s>9а) Добро је што ће доћи.</s><s>Моћи ће Š←ћуĆ бар да му каже Š←кажемĆ да је то њихово Š←нашеĆ, то њено Š←мојеĆ, настало у оној болничкој муци...једно другом чули страх од онолике смрти, разумели самоћу у оној безмерној патњи, пријатељство − а не љубав, пријатељство које је у њој Š←мениĆ родило наду да је Иван жив... (ВС 4, 27) 9б) It was good that he Š←IĆ was coming.</s><s>She Š←IĆ would be able to tell him that what they Š←weĆ felt for each other had grown out of the painful experience of the hospital.</s><s>Each had understood the other's fear of death, the other's loneliness.</s><s>It had been friendship, not love − a friendship which had given her Š←meĆ hope that her Š←myĆ son was alive. (SD, 11) Формалне разлике између СНГ-а у два језика највише се огледају у синтаксичкој организацији нарације: у српском језику постоји могућност опционе употребе наративног презента или перфекта са већим или мањим степеном прихватљивости приликом интерпретације, у енглеском то није случај.</s><s>То нас наводи на закључак да је СНГ у српском језику тип „својеврсног редукованог директног говора, јер са њим дели већину одлика, али са помереном прономиналном фокализацијом, док се темпорално-спацијалне равни махом поклапају са изворним обликом“ (Каравесовић, 2010: 52).</s><s>Презентски наративни оквир у енглеском језику не захтијева стриктно слагање времена, тако да се синтаксичке разлике између СНГ-а и СУГ-а, које се јављају у претериталном домену, укидају.</s><s>Превод таквих конструкција прати временску линију оригинала, па не долази до транспозиције времена при превођењу јер није дошло до њега ни у оригиналном тексту.</s><s>На овакав начин се разлика између СНГ-а и СУГ-а умањује и долази до структурног приближавања српском моделу (Каравесовић, 2010: 50).</s><s>Јавља се и проблем додјељивања референције: у српском језику повратна замјеница првог лица било коју недвосмисленост отклања.</s><s>За разлику од српског језика који нуди могућност увођења нарације у другом лицу једнине, гдје се приповиједање прелама кроз призму замишљеног директног саговорника, у енглеском језику ово је крајње необично јер је нарација у транспонованом трећем лицу и претериталном временском оквиру карактеристика СНГ-а (Каравесовић, 2010: 48−50).</s><s>Такође, у енглеском језику писац може нагло прекинути нарацију у трећем лицу, пребацивши тиме у потпуности фокализацију на лик и његов ментални доживљај.</s><s>Такви стилски ефекти се тешко могу пренијети у српском језику.</s><s>Усљед слободније употребе глаголских облика унутар СНГ-а у српском језику, тешко је задржати исту темпоралну линију нарације, која се у енглеском постиже варирањем фокализације (Каравесовић, 2010: 51−52).</s><s>Могуће је употријебити облике који не прате конвенцију слагања времена, али то доводи до потенцијалне двосмислености јер долази до недостатка јасних маркера СНГ-а, па је тешко утврдити гдје је његов почетак, а гдје крај (Каравесовић, 2010: 52−53).</s><s>Када се феномен СНГ-а пореди у два језика, може се констатовати да: нема субординације; изостављају се глаголи навођења; у енглеском језику постоји транспозиција глаголског облика, док у српском углавном нема транспозиције; у енглеском постоји инверзија унутар питања; присутне су парентетичке структуре и експресивни облици; прво лице и, рјеђе, друго прелазе у треће лице, остали деиктички облици задржавају изворни облик и нема ортографске маркираности (Каравесовић, 2010: 46-47).</s><s>Да се закључити да је у српском језику СНГ флексибилнија категорија, у односу на енглески језик, гдје се захтијева поштовање ригидније конвенције при његовој употреби (Каравесовић и Теодоровић, 2015: 123−133, уп.</s><s>Редекер, 1996: 223).</s><s>Истраживајући синтаксичко-стилистичке особине СНГ-а у романима Скендера Куленовића и Меше Селимовића, Ковачевић наглашава како, упркос општем мишљењу да феномен СНГ-а представља приповиједање у трећем лицу, може се сасвим успјешно повезати и са приповиједањем у првом и другом лицу.</s><s>Прво лице се, додуше, понегдје и наводи као једна од могућности унутар СНГ-а (Ковачевић, 2012ђ: 332−333).</s><s>Ковачевић износи факторе који се морају узети у обзир како би се извршила класификација различитих облика СНГ-а: а) да ли је у подлози СНГ-а монолошки или дијалошки текст; б) да ли је наратор учесник или свједок управног говора; в) да ли је неки од учесника говора саговорник приповједачу; г) да ли је приповједач био предмет управног говора (2011а: 142).</s>
<s>Када СНГ искључује наратора као активног учесника говорне ситуације, остварује се у он-форми.</s><s>Уколико је наратор био свједок или учесник говорног догађаја, онда се остварује или у ја-форми или у ти-форми.</s><s>У случајевима који подразумијевају учешће приповједача у говорној ситуацији, СНГ се синтаксички остварује у свим формама којима се може пренијети и неуправни говор (Ковачевић, 2011а: 137).</s><s>Уколико је приповједач свједок одређене говорне ситуације, али активно не учествује у њој, онда приповједач при стварању СНГ-а говорниково и саговорниково прво, односно друго лице замјењује трећим (Ковачевић, 2011а: 137).</s><s>Уколико приповједач није учесник, већ свједок говорне ситуације, а говор у форми СНГ-а преноси се једном од учесника говорне ситуације, онда приповједач говори у његово име, па се прво лице из управног говора замјењује СНГ-ом у другом лицу (Ковачевић, 2011а: 139).</s><s>Када је приповједач био један од учесника говорног догађаја и сада у форми СНГ-а евоцира тај говорни догађај, онда: „глаголско ТИ из управног постаје ЈА у слободном неуправном, а глаголско ЈА из управног постаје ОН у слободном неуправном, док замјеничко ЈА из управног постаје ОН (А) у слободном неуправном говору, а замјеничко ТИ из управног постаје замјеничко ЈА у слободном неуправном“ (Ковачевић, 2011а: 140).</s><s>Уколико приповједач преноси управни говор у коме је он предмет говора, онда се треће лице из управног говора замјењује првим Примјењујући критеријум (не)укључености наратора као говорника или саговорника у говорни догађај, Ковачевић (2012) издваја два синтаксичка модела СНГа.</s><s>Према томе, неукљученост наратора подразумијева претварање првог лица једнине или множине из управног говора у треће лице једнине или множине у СНГ-у, док укљученост наратора у говорни догађај подразумијева претварање другог лица у прво или обрнуто када се прво лице претвара у друго.</s><s>Као граматичка варијација првог модела, јављају се случајеви с плуралском формом првог и трећег лица.</s><s>Подмодел са плуралистичким обликом трећег лица користи се за ситуације у којима појединац говорно заступа групу или када је потребно исказати неизречене, а подударне мисли групе учесника једне говорне ситуације.</s><s>У моделима у којима је наратор као говорник укључен у говорни догађај, наратор је интерпретатор говорног догађаја чији је говорник или саговорник био, па самим тим, има улогу и приповједача и лика.</s><s>У другом подмоделу описује се говорни догађај у коме је лик и сам био саговорник.</s><s>Наратор преноси садржај говорног догађаја који је упућен њему као саговорнику.</s><s>На овај начин се постиже двострука експресивност израза: фатичка која подразумијева саговорникову импресију на говорником изазов и експресивна која подразумијева нараторов емоционални став према властитој саговорничкој улози (Ковачевић, 2012ђ: Ова подјела потиче од њемачких феноменолога, првенствено Кајзера, који приповједаче, односно начине приповиједања дијели према три граматичка лица.</s><s>Према тим личним замјеницама је и направљена подјела на три основне форме приповиједања које су у њемачком добиле сљедеће називе: Ich Form, Du-Form и ErForm.</s><s>Облици СНГ-а у другом лицу потврда су „врло стилематичног и стилогеног унутрашњег дијалога Š...</s><s>Ć између Ја и другог Ја, у коме је друго Ја исказано ТИформом, а остварено стилским поступком еналаге лица или хетеропросопона, који подразумијева</s>
<s>Оваква солилоквијумска реализација СНГ-а подразумијева „реализацију дискурса слободног неуправног говора с трипартитном кореферентношћу (и говорника и саговорника и наратора), с тим да се поједине од тих улога строго диференцирају и/или нараторски“ (Ковачевић, 2012ђ: 345).</s><s>Ради се о врсти СНГ-а у облику унутрашњег монолога „само што се у њему ја не супротставља граматички свом другом ја, него се ја као говорник супротставља кореферентном ти-саговорнику.</s><s>Притом се, иако кореферентни, догађајно не подударају Ја-говорник и Ти-саговорник.</s><s>Ја-говорник је наратор који евоцира говорне догађаје с Ти као главним јунаком“ (Ковачевић, 2012ђ: 345).</s><s>Овакав облик доживљеног говора назива се и управни монолошки говор који представља неизречене дијалоге „у којима се сучељавају јунакови „несагласни гласови“ о некоме питању, с тим да ти „гласови“ немају синтаксички статус реплика управног говора, нису синтаксички обликовани као управни говор, што и јесте основна синтаксичка разлика између драмског монолога као унутрашњег дијалога и дијалога у форми управног говора“ (Ковачевић, 2012д: 316).</s><s>Најраспрострањенија је форма трећег лица која се користила у доба реализма.</s><s>Јавља се у различитим облицима и карактеристична је за приповиједање уопште.</s><s>Међутим, изводи се по једном основном моделу: о јунацима се увијек приповиједа у трећем лицу или се основни приповједни искази могу свести на треће лице.</s><s>У литератури најмање се користи форма приповиједања у другом лицу.</s><s>Овакав приповједач налази се у самој причи, један је од јунака догађања и тачка гледишта примјерена је његовим конкретним егзистенцијалним могућностима.</s><s>Приповиједање у другом лицу може да истакне однос између јунака-приповједача и јунака-примаоца на изразито конкретан начин, али је и она ограничена тачком гледишта приповједача (Милосављевић, 1993: 180−183).</s><s>Катнић-Бакаршић (2001: 114) истиче како овај облик СНГ-а, заједно са реторичким обраћањем, показује још већи степен продирања говора лика у ауторски контекст и на плану форме, јер би у ауторском говору био коришћен облик СНГ-а у трећем лицу.</s><s>У прошлости била је карактеристика епистоларне књижевности, односно у дјелима састављеним од преписке главних јунака.</s><s>У модерној литератури чешће се употребљава форма приповиједања у првом лицу када приповједач излаже оно што види и осјећа са властите тачке гледишта.</s><s>Његова тачка гледишта омеђена је његовим идентитетом: он може да види и да осјећа онолико колико је јунаку којег представља то примјерено.</s><s>Уколико би прешао ту границу примјерености, јунак-приповједач био би неубједљив.</s><s>Приповједач у првом лицу има двије битне могућности испољавања: ја које приповиједа и ја које доживљава, односно приповједач у првом лицу и онај који приповиједање доживљава као јунак укључен у причу.</s><s>Милосављевић напомиње како предност приповиједања у првом и другом лицу, у односу на треће, лежи у чињеници да се „кроз различите модусе говора приповедача постиже непосредност излагања, виђења, осећања.</s><s>Радње и догађаји представљени том формом могу да се испричају у време садашње; том врстом приповедања успешно се прати и ток свести јунака − приповедача“ (Mилосављевић, 1993: 183).</s><s>СНГ у првом лицу карактерише одсуство уводних глагола говорења.</s><s>Међутим, могу се јавити случајеви њихове употребе који служи као увод у овај тип говора.</s><s>На овакав начин скреће се пажња на говор јунака (Ковачевић, 2011а: 136).</s><s>С друге стране, наратор у трећем лицу може исто тако да се понаша као свезнајући приповједач.</s><s>Рецимо, Толстојев приповједач може да види и да зна као и Бог.</s><s>„Тачка гледишта приповедача у трећем лицу, по правилу, јесте покретна: и по правилу се налази изнад тачака гледишта свих јунака, па и изнад тачака гледишта приповедача у првом и другом лицу“ (Милосављевић, 1993: 184).</s>
<s>СНГ може бити остварен са уводним глаголом, што га структурно приближава неуправном говору, али и без уводног глагола, чиме се приближава управном говору.</s><s>С друге стране, англофони наратолози искључују могућност постојања конферанце у СНГ-у (Принс, 2011: 125−126).</s><s>Подтипу СНГ-а који се структурно подудара са моделом неконекторског неуправног говора будући да садржи ауторску дидаскалију и који се по својим стилистичким особинама подудара са моделом правог СНГ-а усљед стилистичке двогласне природе, одговара термин полуслободни неуправни говор 10а) Ако ни ноћас није стигла пошта, мисли Ђорђе, у подне ће Š←ћуĆ кренути ка Ваљеву и Шапцу да тражи Š←тражимĆ Адама. (ВС 3, 55) 10б) If no letter has arrived overnight, thought George, at noon he'll Š←I'llĆ go to Valjevo Овим обликом СНГ-а ствара се привид управног говора, чиме се даје предност творцу говора у односу на преносиоца истог, иако су преносиоцу подређене граматичке особине говора.</s><s>На овакав начин читалац се доводи у дилему: коме приписати дати говор (Ковачевић, 2011а: 136)?</s><s>Реализација СНГ-а без везника, али са присутном дидаскалијом, у литератури се наводи као једна од терминолошки неразграничених варијација СНГ-а.</s>
<s>У наредним страницама класификовали смо различите типове доживљеног говора.</s><s>Анализа је подијељена на пет мањих одјељака.</s><s>Ауторски и управни говор нису посебно истицани, док се реченице СНГ-а истичу курзивно, при чему смо у загради са стрелицом дали граматичке облике управног говора који су у СНГ-у доживјели трансформацију због смјене приповједачке позиције аутора и наратора.</s><s>Облици СУГ-а су подвучени.</s><s>Уколико буде долазило до одступања од оваквих правила, то ће бити наглашено.</s>
<s>Реализација једног типа доживљеног говора У корпусу је пронађен одређени број примјера у којима Ћосић користи само један тип доживљеног говора, односно пронађени су примјери монотоне структуре наративног дискурса.</s><s>Међутим, и у таквим ситуацијама често долази до комбинације различитих подтипова једне врсте доживљеног говора.</s><s>Незаступљеност ове категорије показатељ је доминантне природе хибридних конструкција у тетралогији Време смрти.</s><s>6.1.1.</s><s>Употреба слободног неуправног говора Наведени примјер илуструје употребу СНГ-а у трећем лицу једнине, као једине врсте доживљеног говора.</s><s>У читавој тетралогији постоји још свега неколико случајева необичне комбинације главне и споредне мисли лика чијем унутрашњем монологу свједочимо.</s><s>Наиме, размишљајући о могућој теми наредног писма, Данило Историја се присјећа и дјевојке Стамене, што је дато у загради.</s><s>Јовановић (2009: 15) истиче како заграда код Ћосића има двоструку функцију: а) техничку: усаглашавање писања са природном практичном конвенцијом и б) конструктивну и смисаону: њоме уоквирен исказ представља говор у говору, исказ о исказу; при чему се не нарушава говорно ткиво контекста (који га је примио).</s><s>И заиста, планове који се односе на поновни љубавни сусрет са Стаменом писац даје у загради као споредне мисли које прекидају ток главних мисли, а којима се лик враћа на крају дискурса.</s><s>Такве мисли подвлачимо.</s>
<s>1aŠiii.</s><s>Ć) Можда више никад неће Š←нећуĆ видети оца.</s><s>А није Š←нисамĆ могла ни да вечера Š←вечерамĆ са њим, ни још једно вече да ћути Š←ћутимĆ под оном нежном и дубоком заштитом његовог присуства.</s><s>Његове тихе свемоћи.</s><s>Откако зна Š←знамĆ за себе, никад се ничег није Š←нисамĆ плашила у његовом присуству.</s><s>Ни вештица и вампира, ни курјака и змијског цара, ни Турчина и змаја; с њим је Š←самĆ смела да сиђе Š←сиђемĆ и на дно Римског бунара на Калемегдану; и кроз стару шуму и клисуру у олујној ноћи да прође Š←прођемĆ; и на гробљу да заноћи Š←заноћимĆ.</s><s>После дедине смрти, кад је Š←самĆ појмила да смрт није сан, ни одлазак на небо, на зелену ливаду кроз коју протиче речица у којој се брчкају анђелчићи као на слици у бакиној соби, она је Š←ја самĆ била сигурна да јој Š←миĆ на татином крилу ни та смрт ништа не може.</s><s>И све до сусрета с Владимиром она је Š←ја самĆ у свим младићима тражила очеву моћ, особине, лик; није Š←нисамĆ ни посумњала да може Š←могуĆ вољети неког ко не личи на њега.</s><s>Помно је Š←самĆ посматрала мајку, изналазила јој мане, утврђивала очева преимућства.</s><s>Тако до сусрета с Владимиром.</s><s>До тада.</s><s>Отада, само Š←самĆ му је неколико пута прислонила главу на груди да му слуша Š←слушамĆ срце и сат у џепу прслука; да мисли Š←мислимĆ о металном гласу времена и ужива Š←уживамĆ у дубоким, моћним ударима из његових груди од којих цела кућа топлим и тамним одјекује; да га било шта запиткује Š←запиткујемĆ како би слушала оно његово брујање, ону јеку у грудима.</s><s>Зар ју Š←меĆ је Владимир спречио да вечера Š←вечерамĆ с њим, проведе Š←проведемĆ прошлу ноћ с њим, слуша Š←слушамĆ га, пита Š←питамĆ због чега су све мушкарци љубоморни... (ВС 1, 210−211) 1бŠiii.</s><s>Ć) She Š←IĆ might never see her Š←myĆ father again.</s><s>And she Š←IĆ didn't even have supper with him, or spend and evening under the deep, tender protection of his presence, his quiet omnipotence.</s><s>Ever since she Š←IĆ could remember she Š←IĆ had feared nothing when she Š←IĆ was with her Š←myĆ father.</s><s>Not even death.</s><s>Before she Š←IĆ met Vladimir she Š←IĆ had looked for her Š←myĆ father's features, his strength, in the young men she Š←IĆ met.</s><s>The faults she Š←IĆ discerned in her Š←myĆ mother confirmed her Š←myĆ belief in her Š←myĆ father's superiority.</s><s>Before she Š←IĆ met Vladimir she Š←IĆ had loved to sit on her Š←myĆ father's knee and lean her Š←myĆ head against his chest to listen to his heartbeats and the metallic voice of his pocket watch, to feel those strong, deep pulsations in his chest which made the whole house resound with their dark warmth, to ask him questions simply for the sake of hearing that reverberation in his chest.</s><s>Had Vladimir prevented her Š←meĆ from having supper with him, spending last night with him? (IB, 153−154) Ћосић често комбинује различите облике СНГ-а унутар једног дискурса.</s><s>Најчешће је то комбинација прототипског облика СНГ-а у трећем лицу једнине и множине, којем одговарају конкурентни облици првог лица једнине и множине из управног говора.</s>
<s>1aŠiv.</s><s>Ć) Устаће Š←устаћуĆ тек кад сунце буде изнад јасенова, још неолисталих, а неће Š←нећуĆ се обрадовати првом дану свог ратничког одсуства.</s><s>Ни идућих дана неће Š←нећуĆ се радовати у кући претовареној бригом за њега Š←менеĆ, у опустелом Прерову, где још убија пегавац.</s><s>Жене којима је Š←самĆ до рата долазио, ако нису помрле или болесне, у жалости су за неким својим и немоћне за ноћна радовања.</s><s>А оне ретке које и у овим данима заврну сукњом кад га Š←меĆ сретну, не могу ни у зору да му Š←миĆ разгоре жељу.</s><s>Па га Š←меĆ Наталија опет замучи.</s><s>Као оног лета кад су Š←смоĆ се ноћу на коњима тркали моравским ливадама и спрудовима, а она баш у трену кад се Š←сам сеĆ погнуо ка њеним недрима пала с коња и сломила руку...</s><s>Али се Наталија само болесницима бави, обилази тифусаре по Прерову и околини, ако је понекад сретне Š←сретнемĆ, она гледа кроз њега Š←менеĆ и загашено.</s><s>Зна Š→знамĆ зашто, и не радује Š←радујемĆ се да је види Š←видимĆ.</s><s>Па с оцем или дедом у чезама иде Š←идемĆ од села до села и тражи Š←тражимĆ коња достојног Драгана.</s><s>Читав округ су Š←смоĆ обиграли и нигде коња каквог жели Š←желимĆ; рат однео најбоље, 1бŠiv.</s><s>Ć) He Š←IĆ got up only when he Š←IĆ saw the sun shining above the bare ash trees, and the first day of his Š←myĆ leave brought him Š←meĆ no pleasure.</s><s>Nor did the subsequent days, in a house overburdened with anxiety on his Š←myĆ account, and in deserted Prerovo, where typhus was still claiming victims.</s><s>The women he Š←IĆ had known before the war had either died or were ill, or were in mourning and incapable of nocturnal adventures.</s><s>The few who did roll up their skirts when they met him Š←meĆ couldn't rouse his Š←myĆ desire even at dawn.</s><s>He Š←IĆ was again troubled about Natalia- as he Š←IĆ had been that summer when they Š←weĆ had galloped beside the Morava, and she had fallen and broken her arm just as he Š←IĆ had leaned over towards her breasts.</s><s>But Natalia had time only for those who were ill, she spent her time visiting typhus patients, and if he Š←IĆ met her she looked straight through him, all passion extinct.</s><s>He Š←IĆ knew why and it didn't please him Š←meĆ.</s><s>He Š←IĆ went from village to village with his Š←myĆ father and grandfather in the dogcart, looking for a horse that would be worthy successor to Dragan.</s><s>They Š←weĆ went around the entire neighborhood, but there was no horse of the type he Š←IĆ wanted anywhere; the war had taken the best ones, leaving only nags and foals. (RE, 393) 6.1.2.</s><s>Употреба полуслободног неуправног говора У сљедећем примјеру запажамо ортографски знак три тачке са којима почиње и завршава унутрашња мисао Живојина Мишића.</s><s>Ћосић их користи када жели читаоца вратити у прошле догађаје у односу на садашњи моменат.</s><s>Примјер илуструје ријетке случајеве СНГ-а који су праћени ауторском дидаскалијом (размишља генерал Мишић) будући да је једна од основних карактеристика СНГ-а управо одсуство уводног глагола.</s><s>Ковачевић (2012е: 27) образлаже да разлика између ове врсте говора, коју назива полуслободним управним говором, и правог СНГ-а лежи у чињеници да се полуслободни неуправни говор чешће користи за преношење изреченог говора лика, при чему не долази до раздвајања тачке гледишта аутора и лика.</s><s>Наведени примјер показује како се полуслободни неуправни говор чешће користи као оружје за изражавање унутрашњег говора лика у Ћосићевој тетралогији.</s><s>Подвлачимо конферансу као јасан сигнал ове врсте доживљеног говора.</s><s>Примјер нема енглески еквивалент.</s>
<s>1аŠv.</s><s>Ć) ...</s><s>После три дана боја за Сувобор, изгубио је Š←самĆ и Сувобор и гукошке положаје, размишља генерал Мишић.</s><s>Уздао се Š← сам сеĆ у планине, рђаве путеве, непролазе.</s><s>У кишу, снег и маглу.</s><s>Уздао се Š← сам сеĆ у земљиште и небо.</s><s>Да скрше, пребију, разломе Поћорекову армију.</s><s>Да липсава по врлетима и урвинама.</s><s>Затим да сјури у глибницу Колубаре.</s><s>Али су Швабе толико премоћне да су свладале земљиште и непогоде, освојиле косу по косу, брег по брег; корак по корак, пеле се уз Маљен, Сувобор, Рајац.</s><s>Поћорек је методично и упорно ратовао.</s><s>Нигде није испољио сву снагу.</s><s>Оно што би наумио, то је постизао.</s><s>Задобијено је добро чувао.</s><s>Ударци му били промишљени.</s><s>Сада, са Сувобора, зариће му се Š←ми сеĆ у леђа и раскомадати армију.</s><s>То би и један фелдвебел учинио, а некмоли фелдцајгмајстер и командант Балканске војске Аустроугарске царевине.</s><s>Можда је у оволиким ситним победама истрошио Š← сам...истрошиоĆ снагу за одсудну победу?</s><s>Можда нема резерве Š←немам резервеĆ?</s><s>Можда...</s><s>А да ли је наступио час кад је и „можда“ чињеница за једну одлуку?</s><s>Преостала, посљедња могућност за спас.</s><s>Можда.</s><s>Зар је то све на чему може да заснива Š←могу да заснивамĆ мисао и делање?... (ВС 2, 290−290) 6.1.3.</s><s>Употреба управног говора</s>
<s>Директни говор знатно обогаћује структуру Ћосићеве тетралогије.</s><s>У говору ликова преовлађују једноставни искази, састављени од малог броја ријечи и са простом синтаксичком структуром.</s><s>Дијалог је спонтан, слободан, лак, жив, течан и понекад максимално сажет.</s><s>„Искази се у дијалогу узајамно траже и привлаче.</s><s>Усамљени не казују ништа, али када се споје са саговорниковим − говоре много” (Јовановић, 2009: 21).</s><s>Издвајамо случајеве изоловане употребе ове врсте доживљеног говора.</s><s>Реплике саговорника најчешће нису праћене ауторском дидаскалијом, јер је јасно из контекста ко изговара одређену реплику.</s><s>Овакав облик управног дискурса називамо неуведеним управним говором.</s>
<s>Рјеђи су случајеви када Ћосић уводи ауторску дидаскалију, коју подвлачимо: 2aŠi.</s><s>Ć) Одлучио сам да пођем с Толом ка Ваљеву.</s><s>Да му се нађем.</s><s>Ишчупам га како знам.</s><s>С војском и државом види се шта ће бити − рече Ђорђе и испљуну цигару.</s><s>Аћим га обухвата погледом, тамног, урезаног у прозор и свитање; каже дрхтурећи, гласно: Смемо ли то, Ђорђе?</s>
<s>Аћим дуго ћути, па промуца: Адам неће пропасти!</s><s>Не може, Ђорђе, све наше да пропадне.</s><s>Ни рат не узима без мере и рачуна.</s><s>Ни најгоре зло није без правде.</s><s>А ми 2бŠi.</s><s>Ć) "I am going to Valjevo, to help Adam," Djordje said.</s><s>"I'll find a way of getting him out.</s><s>The army and the state are up to no good." Aćim looked hard at him, a dark figure etched against the window in the early dawn light.</s><s>"Dare we do that, Djordje?" he said with a slight tremor in his voice.</s><s>"In times of great misfortune, a man mustn't try to get himself out of trouble on his own." "We each have only one head, and we have to keep it out of trouble." "No harm will come to Adam!" Aćim said after a pause.</s><s>"Not all our boys will get killed.</s><s>Therе are limits, even in war.</s><s>Even in the greatest evil there is some justice." Ћосић уводи експлицитно говорника само у случајевима када дијалог сачињава више саговорника, па је немогуће на основу контекста препознати коме припада одређена реплика.</s><s>У оваквим случајевима теме дијалога су интелектуално ангажоване и исказане у облику политичке конверзације.</s><s>С правом Станојевић напомиње како „супротстављањем подвојених мишљења о различитим темама, драмски дијалози воде до дискусија или усамљених филозофских диспута“ (Станојевић, 2001: 39).</s><s>2аŠii.</s><s>Ć) Престолонаследник Александар:</s>
<s>На Косову смо, господо.</s><s>Сваки војник, сваки Србин данас се косовски осећа: одлучује нам се судбина.</s><s>Можда опет на векове.</s>
<s>Јесмо на Косову, али предлажем, престолонаследниче, да о царству небеском не расправљамо.</s><s>Јер ми, свакако, нећемо у то царство.</s>
<s>У ријетким случајевима када Ћосић одлучује да прикаже монотону структуру својих микродискурса, уводи СУГ у првом лицу множине, како би изразио колективни став или стање једне нације у вихору рата.</s><s>Ћосић не прави интерпункцијску дистинкцију између реченичних структура.</s><s>Једини интерпункцијски знак који користи јесте двотачка.</s><s>Преводилац уводи више реченичних структура, односно раздваја мисли у више исказа, оивичених великим почетним словом и интерпункцијским знаком на крају.</s>
<s>3аŠiii.</s><s>Ć) Оче мој бедни, што си ме створио на овој земљи кад ти не можеш ни мрава да згазиш?</s><s>Од тебе ми је стид, ова разнета душа, овај чопор кукавица у мени.</s><s>Ко ти је дао 3бŠiii.</s><s>Ć) My poor, wretched father, how could you create me when you couldn't even tread on an ant?</s><s>It's from you that I've inherited this shame, this soul torn to pieces, this pack of coward within me.</s><s>Who gave you the right to create me? (SD, 159−160) 3аŠiv.</s><s>Ć) Ех, мој самоуверени човече...</s><s>Био си равнодушан према стварима, зато оне теби и ћуте.</s><s>Готово за све што сам волела ти си имао ћутање.</s><s>Све си одобравао.</s><s>Ниси ни помишљао колико ме болело што се ничему мом ниси супротстављао.</s><s>Тебе никад није било страх да можеш ишта изгубити.</s><s>Зашто би те понизила једна моја исповест?</s><s>Не прекоревам те, јер сам некада у твојој сигурности у моју љубав видела и разлог за своју срећу.</s><s>Зато сам и чинила све што ти чува достојанство пред светом, који прља и спотиче сваког чистог и јаког.</s><s>А ти, који си у тој проклетој политици и опозицији, не знам да ли увек и праведно, немилице тукао људе по глави, ниси показао да ти је моја оданост потребна.</s><s>Теби је било значајно само оно што се јавно догађа, што сви виде, а мени је у нашем животу било вредно само оно што је наше.</s><s>Ех, мој Вукашине.</s><s>Ти и деца били сте ми све, а ја сам теби била неко коме си се уморан враћао.</s><s>Неко од кога си одлазио ономе што ти је важније.</s><s>Тако и јесте, тако и треба.</s><s>Са твоје стране није то била неправда.</s><s>Ни жртва са моје.</s><s>И не помишљај да си ми нешто дужан.</s><s>Први пут у животу ја сам се у Ваљеву одлучила на жртвовање... (ВС 4, 56−57) 3бŠiv.</s><s>Ć) Ah, my self-confident man, you were indifferent to those objects, so they were silent.</s><s>You've always been reserved with me.</s><s>You approved of everything.</s><s>You have no idea how painful it was for me that you never opposed anything I did.</s><s>You never thought that you could lose anything.</s><s>Why should my confession humiliate you?</s><s>I'm not reproaching you.</s><s>At one time I even saw your certainty of my love as a reason for my hapiness.</s><s>That's why I did what I could to preserve your dignity in a world that stains everything that is clean and undermines everyone who is strong.</s><s>You never gave any sign that you needed my devotion.</s><s>What mattered to you was what was done in public, what everyone could see.</s><s>Ah, Vukašin!</s><s>The only thing I valued in our life was what was ours alone.</s><s>You and the children were everything to me, but to you I was just someone you come back to when you were tired.</s><s>A person you left to go to someone more important.</s><s>That's how it was, and had to be.</s><s>It wasn't an injustice on your part or a sacrifice on mine.</s><s>You aren't obligated to me in any way.</s><s>It was in Valjevo that I chose to sacrifice for the first time in my life. (SD, 28−29) Ћосићев јунак обраћа се имагинарном саговорнику, Вукашину Катићу, са којим се води унутрашња полемика.</s><s>Примјер је специфичан по томе што се различити облици обраћања користе за исту особу.</s><s>У тексту подвлачимо облике вокатива који то јасно и показују, како у српском, тако и у енглеском преводу.</s><s>3аŠv.</s><s>Ć) Кад већ знаш, Вукашине, шта није моје право, знаш ли онда шта јединог мене чека ако Прва армија буде поражена?</s><s>Срамота.</s><s>Јесте, вечна срамота.</s><s>Она је казна за команданта поражене војске.</s><s>Војницима следују страдања и патња, али они могу да живе и преживе.</s><s>Срамоту команданта поражене војске најтеже је живети и преживети.</s><s>Сви је памте.</s><s>Кад би ти, Вукашине Катићу, знао колики је мој страх ноћас.</s><s>Ја сам ноћас највећа кукавица у Првој армији.</s><s>Никог не мучи такав страх.</s><s>Ниједног Поћорековог војника није толико страх као мене, пријатељу. (ВС 2, 382) 3бŠv.</s><s>Ć) Since you already know the limits of my rights, Vukašin, do you know what is waiting for me, and for me alone, if the First Army should be defeated?</s><s>Disgrace; yes, eternal disgrace.</s><s>That is the punishment of the commander of a defeated army.</s><s>The soldiers get their portion of suffering and hardship, but they can live through it.</s><s>But to live through and survive the disgrace of the commander of the deafeated army is very, very difficult.</s><s>Everybody remembers it.</s><s>If only you knew, Vukašin Katić, how desperately afraid I am tonight!</s><s>I am the biggest coward in the First Army.</s><s>No one else is tormented by such fear.</s><s>And not a single soldier in Potiorek's army feels the fear that I do, my friend. (TD, 281) Наведени примјер представља ријетке случајеве када je сваки исказ СУГ-а у трећем лицу праћен ауторском дидаскалијом, које и истичемо у примјеру 3Švi.</s><s>Ć. Анализа корпуса показаће да аутор не користи често конферансу при увођењу доживљеног говора.</s>
<s>4а) Човек умире онакав какав се и родио, помисли Вукашин.</s><s>И ја сам исто што сам био 4б) Life hasn't changed us, thought Vukašin.</s><s>I too am the same as I was in Prerovo.</s><s>What can Ћосић такође комбинује уведени неизречени облик СУГ-а у првом лицу, при чему завршава параграф неуведеним обликом СУГ-а у трећем лицу.</s><s>4aŠi.</s><s>Ć) Где ли је сад она баксузина, командант батаљона, да види шта радим?, говори у себи Алекса Дачић и отвара сандук пун муниције.</s><s>Каква медаља за храброст, мајчина му.</s><s>За ово што сам до сада урадио, следује ми поднареднички чин и Карађорђева звезда!</s><s>Сунце им божје, официрско, изеличко!</s><s>Тртови и лажови! (ВС 2, 398−399) 4бŠi.</s><s>Ć) And where's that goddamn battalion commander to see what I'm doing now? said Aleksa Dačić to himself, as he opened a case full of ammunition.</s><s>What price a medal for bravery, for Christ's sake!</s><s>For what I've done just now I should be promoted to sergeant and get the Karageorge Star!</s><s>To hell with those bastard officers- a bunch of cowards and thieves!</s><s>Први исказ илуструје ријетке случајеве уведеног СУГ-а када је ауторска дидаскалија у медијалној позицији.</s><s>Остатак параграфа припада облицима неуведеног 4aŠiiĆ) Објављивањем савезничког притиска на српску владу − Вукашин у себи наставља да сређује утиске - постаје немогућ и бесмислен даљи напад на њену политику од стране Врховне команде и ратних команданата.</s><s>Официрско незадовољство Владом и њеним председником Пашић претвара у гнев и скреће га на савезнике и Бугаре.</s><s>А шта затим?</s><s>Ниједно судбинско питање није решено; криза се продубљује, војни слом бива неминовнији и са све тежим посљедицама.</s><s>Тај мајстор задобија вечерас једну, у суштини безначајну, политичку победу: слогу Владе и Врховне команде у неприхватању савезничких захтева.</s><s>Али докле?</s><s>И шта Србија добија тим традиционалним опредељењем за царство небеско?</s><s>Нестаје као држава и поново тоне 4бŠii.</s><s>Ć) The revelation of Allied pressure on the Serbian government − Vukašin continued to sort out his impressions- rendered any further attack on that government's policy by the High Command and the officers impossible and meaningless.</s><s>The dissatisfaction of the officers with the government, and with Pašić at its head, was transformed into anger directed against the Allies and the Bulgarians.</s><s>What would be the next step?</s><s>No vital problem had been solved; the crisis was getting worse; military collapse was inevitable, with increasingly serious consequences.</s><s>That masterly politician had won, that evening, a political victory that was in fact meaningless: agreement between the government and the High Command that the demands of the Allies could not be accepted.</s><s>But what then?</s><s>What would Serbia gain from her tradicional decision in favour of pie in the sky?</s><s>She would cease to exist as a state, and sink once more to the lowest point of historical significance. (IB, 128−129) Примјер илуструје ријетке случајеве када Ћосић користи само један облик доживљеног говора унутар дужег микродискурса: СУГ са великим бројем подтипова.</s><s>Лик прелази са уводних исказа СУГ-а у трећем лицу на исказе СУГ-а у првом лицу.</s><s>Искази СУГ-а прошарани су елементима обраћања имагинарним саговорницима.</s><s>Како би се обратио тим саговорницима, лик користи различите облике императива.</s><s>4aŠiii.</s><s>Ć) За тачан одговор на то питање треба водити рат, и убијати за лажне и глупе одговоре.</s><s>Шта смо ми људи, то је прво национално, државно, територијално питање.</s><s>То је прави разлог за европски рат, а тек под каквом ћу заставом и чијом круном да ждерем, серем и јашем Ленке!</s><s>И да сам слободан и да нећу што неко хоће, да псујем онога ко ми се псује и презирем глупаке и подлаце.</s><s>Да будем то што јесам, како синоћ рече онај добродушни шаљивџија мајор Гавриловић.</s><s>Јесам ли рођен да будем убијен бранећи отаџбину?</s><s>И треба ли нам отаџбина у којој мора да гине свако ко се у њој роди?</s><s>То је питање од кога зависи мој ратни циљ, и нада, и инат у злопаћењу до погибије.</s><s>А шта ћу ја кад мене мучи која је само моја секунда у вечности, и где је само моја стопа на оволикој земљи?</s><s>Па твоја је отаџбина, твоја је сва Србија! − узвикујеш патриотски и гледаш ме официрски.</s><s>Али шта ћу кад ја ноћас не осећам да је Србија моја?</s><s>Моје је оно што је само моје.</s><s>Јесте, господо патриоти.</s><s>Нећу да страдам и гинем ни за земљу отаца, ни за слободу нечијих потомака.</s><s>Ко ме је на то осудио, ко ми је погибију учинио судбином, приморао на заклетву тој судбини целу моју генерацију, сав Ђачки батаљон уверио да треба певајући да гине, почаствован од некакве монструозне историје, срећан што може да изгине?</s><s>У овој шљиварској земљи, које смо ми грешне јабуке појели, а да не знамо да смо их појели?</s><s>Знам, рећи ћеш: ми нисмо повели рат.</s><s>Ми се бранимо.</s><s>Бранимо свој опстанак и слободу.</s><s>Ми не нападамо Беч, ми бранимо Београд.</s><s>И на тој чињеници, поштовани господине, треба да остане моја памет, даље да не мислим ни о чему изван тога − ми се бранимо − да не мислим и не осећам!</s><s>А шта ћу кад ја тако не могу?</s><s>Не да нећу, но не могу.</s><s>Сажаљиво као синоћ ти ми се осмехујеш, чујем те: Онда си, младићу, издајник и говно.</s><s>Издаје се само оно у шта се верује, лукави патриото.</s><s>Али, и као издајник и сероња могу да мислим логично, да питам вас што желите да вас се сетим кад ми се овако смркне, питам вас логично, банално логично: треба ли да се бранимо и кад не можемо да се бранимо?</s><s>Треба ли да изгинемо само зато да бисмо неком показали некакво достојанство и част?</s><s>Та погибија за достојанство и част, то ли је, дакле, извршавање националне дужности?</s><s>Коме се то, весељаку, под разорним гранатама калибар четрдесет два, показује достојанство, потврђује част?</s><s>Немачким тобџијама!</s><s>Па то њима само може да појача задовољство убијања и победу им учини значајнијом но што би им била иначе.</s><s>Ако се међу Фрањиним и Виљемовим поданицима који носе назубљене бајонете и на чијим је опасачима исписано „Gott mit uns“ и нађе неко ко држи до части и достојанства, па му наша самоубилачка храброст изазове, рецимо, поштовање наше смрти.</s><s>Заслужује ли српска таштина неких потомака да неколико хиљада војника, мојих ратних другова, разнесу гранате на Ади Циганлији и обалама Саве и Дунава?</s><s>За какав то инат да ми Швабе оним својим назубљеним бајонетом извуку црева на дорћолско ђубриште?</s><s>Немаш одговора, господине мајоре.</s><s>Нудиш ми само наду и инат и онај виц − да у рату само слабији може да победи.</s><s>Јадна ти је то нада да ми под паљбом триста топова ниједан гелер неће располутити главу и да ме од кише куршума ниједан неће пробушити.</s><s>Смешан је и јадан инат пред неминовним.</s><s>А без наде у живот и победу, како да гинем?</s><s>С надом у будућност ако ми парче гвожђа случајно одруби само једну руку, с људима који ће преживети овај рат убијајући, или са оним подлацима и сероњама у позадини, из нишких кафана и нишког парка.</s><s>Или да се надам уједињењу са онима у швапским униформама, који нас убијају као да су из Баварске, преводе посмртницу Београду на наш заједнички језик, спремни да на Петров двор поново обесе своју заставу?</s><s>Пљујем ја на уједињење с њима и на ту будућу велику Србију и велику Југославију!</s><s>Или, лукави чикице, мислиш на наду у краља, политичаре, генерале и војводе који ће у миру владати опет по својим законима и правилима ратне службе за мене?</s><s>Пардон, господине, на те карте ја не улажем ниједан час на оваквој кошави.</s><s>Не верујем у мир у коме се опет мора знати њихова лозинка...</s><s>Ох, како би то било добро и спасоносно кад бих могао да не мислим, кад бих могао бити Шунто Златиборац...</s><s>Можда си мислио, чика − Драгутине, да се у Бога уздам, од његове милости нечему да се надам?</s><s>Па ја сам ипак нешто преживео и не треба ми, ваљда, педесет година да се уверим да је на овоме свету најлакше веровати у немогуће и глупост.</s><s>И на чему смо сад?</s><s>Не постоји ратни циљ, не постоји, стари ратниче.</s><s>Постоји само безумни ратни циљ. (ВС 4, 255−258) 4бŠiii.</s><s>Ć) One has to wage war and kill for senseless principles.</s><s>What kind of people are we?</s><s>First there's the national, territorial questions, the real reason for a European war, and then the question of under what flag, under whose crown, I should gobble my food, shit, and make love to Lenka.</s><s>And be free not to do what somebody wants, to swear at a man who swears at me, and to despise fools.</s><s>To be what I am, as that good-natured Major Gavrilović said this evening.</s><s>Was I born to be killed defending my country?</s><s>Do we need a country where everybody born in it must perish?</s><s>That's the question my war aims depend on, and my hope, and my endurance of suffering before death.</s><s>Yet what really troubles me is which second in all eternity is mine- which?</s><s>"But it's your country, all Serbia is yours!" you exclaim with patriotic fervor.</s><s>What can I do if I don't feel tonight that Serbia is mine?</s><s>Mine is what I feel belong only to me.</s><s>You patriotic gentlemen must accept that.</s><s>I don't want to suffer and perish for the land of my fathers or for the freedom of somebody's descendants.</s><s>Who sentenced me to that?</s><s>Who made death my fate, convinced the entire Cadet Battalion that they must go singing to their deaths?</s><s>In this land of plum trees, what apples of sin have we eaten knowingly?</s>
<s>6аŠi.</s><s>Ć) Чекао и сећао се како је и до тада ишчекивао унука да му се кроз јабучар, лајање истих паса, крцкање Толиног плота, шумор јабукових грана, опрезно, лоповским кораком врати од жена; сврати код деде на доксат да се из тестије напије воде, и тек онда га поздрави и седне на праг; ћуте: он му ловио мирис жене, дрхтурећи, мучио се да га не пита код које је ноћас био и каква је била.</s><s>Адам би опуштено и гласно зевао и ћутао, а он би му рекао: „Сад се напиј хладног млека, па спавај док те не пробудим.“ По његовом одласку дуго би пушио, женама пунио собу и таму, Адамове мешао са својим, негдашњим, увек на земљи, међу биљкама што ћуте и миришу. (ВС 1, 31) 6бŠi.</s><s>Ć) He remembered the times over the years he had waited for his grandson to come through the apple orchard: Tola's creaking fence, the rustling of the apple trees, Adam's furtive steps on his way back from some woman; he would always come to the porch where his grandfather was sitting and have a long drink of water from the pitcher; and then greet his grandfather and sit down on the step.</s><s>Neither of them would speak: Aćim would breathe in his grandson, hunting for the smell and sweat of the woman.</s><s>Trembling, he would struggle painfully not to ask Adam who he had been with that night and what she was like.</s><s>Adam would give a loud, relaxed yawn, and Aćim would say: "The best thing for you is a glass of cold milk.</s><s>Then sleep until I wake you." After Adam had gone, he would smoke, filling the dark room with women, Adam's and his own from times gone by, always on the earth, among the plants, fragrant and silent. (IB, 18) 6.2.3.</s><s>Удруживање директног говора и слободног неуправног говора Ћосић комбинује СНГ са елементима директног говора из прошлости.</s><s>7а) Зар он Š← јаĆ губи Š← губимĆ Олгу?</s><s>Oлгу коју је Š← самĆ заволио без недоумице, чим ју Š← самĆ је упознао.</s><s>Чим ју Š← самĆ је угледао лако ослоњену на довратак Крсмановићевог салона, са зеленим очима које су, учинило му Š← миĆ се, одједном виделе све у њему Š← мениĆ.</s><s>Ако је имала светлоплаву хаљину као још неке девојке, оне нису имале тако смео деколте као она, назначен некаквим нежним цветом необичног облика.</s><s>Пренуо се Š← сам сеĆ, од њеног погледа му Š← миĆ се преломила и замрсила реченица.</s><s>„То је та!“, говорио је Š← самĆ у себи.</s><s>После јој Š← сам јојĆ кришом гледао само руке, изазовно нежне, распусне у својој белој, виткој наготи, и понављао: „Да, то је.“ Отад је Š← самĆ чинио све да је сретне Š← сретнемĆсваког дана.</s><s>Куће су му Š← миĆ расле и палилулске улице се исправљале кад је Š← самĆ одлазио на састанке с њом.</s><s>Жао му Š← миĆ је било после да заспи Š← заспимĆ.</s><s>А никад иста, увек друкчија, увек је нешто ново говорила и чинила.</s><s>Одушевили га Š← меĆ њена слободоумност, машта, оштроумље.</s><s>У Београду није било девојке која је имала лепше очи од ње и више поноса.</s><s>И кад то преста да га Š← меĆ радује и узбуђује?</s><s>Можда је баш оно друкчије, оно само њено, најпре почело да губи чар и значај.</s><s>Ако су им Š← намĆ у почетку разлике у карактеру и схватањима чиниле љубав убедљивијом, страст чистијом, њихов брак друкчијим, занимљивијим, сад се то у нешто друго преобратило.</s><s>Није један узрок.</s><s>Вријеме је навалило да ништи баш то изузетно у њој, најпре то.</s><s>Или да га чини тешким?</s><s>А он Š← јаĆ њој?</s><s>Изневерио ју Š← самĆ је с Радмилом.</s><s>Разишао се Š← сам сеĆ с њеним оцем.</s><s>Посветио се политици, коју она не воли.</s><s>Разликовали се Š← смо сеĆ у васпитању деце.</s><s>Није Š← НисамĆ трпео њене пријатеље уметнике.</s><s>И чиме ју Š← самĆ је још унесрећио?</s><s>Собом?</s><s>Да, собом.</s><s>То је стварни разлог и права истина.</s><s>Собом, свим што јесте.</s><s>Али он није Š← ја нисамĆ могао друкчије да живи Š← живимĆ.</s><s>После разлаза са оцем следио је онај гадни разлаз с тастом. (ВС 1, 121−122) 7б) Could he Š← IĆ be losing Olga?</s><s>With whom he Š← IĆ had fallen in love as soon as he Š← IĆ caught sight of her, leaning lightly in the doorway of the Krsmanović salon, her green eyes seeming to see everything in him Š← meĆ at a glance.</s><s>None of the other young women wore a dress with such a daring low neckline, cut in an unusual delicate floral shape.</s><s>He Š← IĆ had started, and his Š← myĆ speech had become broken and confused.</s><s>"That's the one!" he Š← IĆ had said to himself Š← myselfĆ.</s><s>Afterwards he Š← IĆ had secretly watched her hands, provocatively tender, sexually exciting in their slim white nakedness, and had repeated to himself Š← myselfĆ: "Yes, this is it!" He Š← IĆ did everything possible to look at her and listen to her every day.</s><s>No other woman had aroused such feelings in him Š← meĆ.</s><s>The houses seemed taller and the winding streets straighter when he Š← IĆ went to meet her.</s><s>He Š← IĆ was sorry to fall aslep afterwards.</s><s>She was always different, always saying and doing something new.</s><s>He Š← IĆ loved her freedom, her imagination, her sagacity.</s><s>No young girl in Belgrade had more beautiful eyes or greater pride.</s><s>Later there was no wife like her.</s><s>When had this ceased to excite or please him Š← meĆ?</s><s>Perhaps it was precisely this quality of being different that first lost its charm and meaning.</s><s>At the beginning their personality differences had made their Š← ourĆ love more convincing, their Š← ourĆ passion purer, and their Š← ourĆ marriage unusual and more interesting.</s><s>What had changed this?</s><s>Time had destroyed that quality which set her apart from other women.</s><s>Or perhaps time had made her uniqueness more difficult to live with.</s><s>And how did she feel about him Š← meĆ?</s><s>He Š← IĆ had been unfaithful to her with Radmila and had broken with her father.</s><s>He Š← IĆ had devoted himself Š← myselfĆ to politics, which she disliked.</s><s>They Š← WeĆ had disagreed about the children's upbringing.</s><s>He Š← IĆ had had no patience with her artistic friends.</s><s>In what other ways had he Š← IĆ made her unhappy?</s><s>By being himself Š← myselfĆ?</s><s>Yes, that was it, that was the real reason.</s><s>But he Š← IĆ could not have lived his Š←myĆ life differently.</s><s>After the breach with his Š← myĆ father, there had been the rupture with his Š← myĆ father-in-law. (IB, 85−86) У наредном примјеру доминира СНГ, и то у трећем и другом лицу.</s><s>У овакву структуру убацују се елементи директног говора − сеците ме, који подвлачимо у структури издвојеног текста.</s>
<s>7аŠi.</s><s>Ć) Шта треба њему ноћас да каже Š← кажемĆ, шта да му повери Š← поверимĆ и чему да га поучи Š← поучимĆ?</s><s>Њега који му Š← миĆ може бити син, који му Š← миĆ је по нечему сличан.</s><s>По судбини и крају, сигурно.</s><s>И он ће у поразу сазнати исход велике вере.</s><s>И он ће увидети да победа за коју живи припада властољупцима и частољупцима и да из те победе не настаје оно што и он зове „будућност“.</s><s>Заволео га је Š←сам гаĆ онда на Превијама, док је с букве, под картечима, осматрао швапске положаје за нашу артиљерију.</s><s>Кад је главу ризиковао за његову Š← мојуĆ лулу, нарочито од тада.</s><s>Баш о томе, о давању главе за лулу, треба ноћас нешто да му каже Š←кажемĆ.</s><s>Да га уверава Š← уверавамĆ да је бесмислено дати главу за лулу?</s><s>У његовим годинама се не схвата да пораз правди даје величину а слободи вредност.</s><s>Има ли он право на основу својих пораза, ипак врло скромних по значају, и јевтино, јесте, јевтино плаћених, да пред једним младићем изводи тако тешке закључке?</s><s>Не, њима не може Š← могуĆ ништа одбранити.</s><s>Да ли је то наступио онај час кад се нешто казује сину, некоме ко се воли као син?</s><s>Можда су му Š← миĆ ово посљедњи тренуци, они кад још може Š←могуĆ о нечему да мисли Š← мислимĆ и нечега да се сећа Š← сећамĆ.</s><s>Док гангрена не отрује и батаљону издаје Š← издајемĆ команду да јуриша− сеците ме!</s><s>Постоји ли нешто у шта један младић може трајно да се убеди?</s><s>Постоји ли тај савет, то искуство које ће њему Š← мениĆ неко добро донети?</s><s>Можда ни он неће преживети ране и запаљење плућа.</s><s>А једини је с ким може Š← могуĆ ноћас да разговара Š← разговарамĆ и тако одложи Š←одложимĆ одлуку.</s><s>Милене нема одавно, она је премлада да би га Š← меĆ схватила.</s><s>Чим дође та лепа девојка, питаће Š←питаћуĆ је да ли би могла да воли богаља.</s><s>Не обмањуј себе, Гаврило Станковићу.</s><s>Пред завитланом вртешком у чијем је шареном ормарићу кликтала Маша и орио се смех оног голобрадог и дрског Серјоже Зубова, ти си то сазнао и стотинама ноћи патио због тог сазнања: не постоји ништа јадније од старења љубавника.</s><s>Твој се живот сада брани другим доказима.</s><s>А овом младом социјалисти, овом занетом и амбициозном младићу, треба да каже Š← кажемĆ неке мале истине.</s><s>Оне које, сигурно, не доносе велику радост.</s><s>Ништа значајније не може Š← могуĆ ноћас да му каже Š← кажемĆ. (ВС 3, 193−194) 7бŠi.</s><s>Ć) What should he Š← IĆ say to Bogdan tonight?</s><s>What should he Š← IĆ confide to him from his Š←myĆ own life's experience, how should he Š← IĆ advise and instruct him-this young man who could have been his Š← myĆ son, who resembled him Š← meĆ in many ways, and who faced the same fate?</s><s>For Bogdan too would see that victory belonged to those who loved power and honor, and that his Š← myĆ victory would not give birth to what he Š←I Ć called the "future." Gavrilo Š← IĆ had great fondness for Bogdan, especially since the time Bogdan had risked his life for the major's pipe.</s><s>That was what he Š← IĆ wanted to talk to him about tonight.</s><s>Should he Š← IĆ try to convince him that it was pointless to risk one's life for a pipe?</s><s>At Bogdan's age one didn't realize that defeat gives greatness to justice and right, and bestows its true value on freedom.</s><s>Did Gavrilo Š← IĆ have the right to draw such bitter conclusions on the basis of his Š← myĆ own defeat, which had not been of any great significance, and which hadn't really cost him Š← meĆ much?</s><s>No, indeed, defeat was no excuse.</s><s>Had the moment come when he Š← IĆ should say something to his Š← myĆ "son"?</s><s>Perhaps these were his Š← myĆ last hours, when he Š← IĆ could still think about things and remember them, before the gangrene poisoned his Š← myĆ brain.</s><s>What about his Š← myĆ decision?</s><s>He'd Š← I'dĆ do something about that next morning at daybreak; he'd Š← I'dĆ suddenly say, "Cut it off!" - as if giving his Š← myĆ battalion the order to charge.</s><s>Was there anything at all in which a young man should firmly believe?</s><s>Any advice or experience that could do him some good?</s><s>Bogdan might not survive his wound and his pneumonia, but he was the one person Gavrilo Š← IĆ could talk to tonight and so postpone his decision.</s><s>He Š← IĆ hadn't seen Milena for some time, and she was too young to understand.</s><s>He Š← IĆ would ask that pretty girl if she could love a cripple.</s><s>Don't kid yourself, Gavrilo.</s><s>You got your answer in front of that whirligig, resounding with Masha's and Zubov's laughter.</s><s>You knew then and you know now that there's no creature more wretched than an aging lover.</s><s>Now you must find other means to justify what life has taught you.</s><s>Still, he Š← IĆ must pass on some small truths to this young socialist, this enthusiastic and ambitious young man.</s><s>Certainly those truths wouldn't bring him much pleasure.</s><s>Had he Š← IĆ nothing more significant to tell 6.2.4.</s><s>Удруживање директног говора и слободног управног говора Секвенцу директног говора Ћосић прекида кратким исказима СУГ-а у трећем лицу, односно СУГ-а у првом лицу, уз чију помоћ читаоцу предочава скривене, унутрашње мисли лика.</s>
<s>9аŠv.</s><s>Ć) Михајло Радић не може да се покрене из Олгиног погледа и види лице том човеку.</s><s>Чека да му она нешто каже, и дрхти.</s><s>Зар сам погрешио, зар сам се само 9бŠv.</s><s>Ć) Mihajlo Radić couldn't turn away from Olga's gaze to look at Aleksić.</s><s>He waited for her to say something while his eyes asked: Have I made a mistake?</s><s>Have I disgraced myself?</s><s>Кратким параграфима Ћосић комбинује и елементе уведеног СУГ-а у првом лицу множине са ауторским говором (9Švi.</s><s>Ć), док (9Švii.</s><s>Ć) илуструје случајеве првог лица множине и СУГ-а у трећем лицу.</s><s>Посљедњи конкретни случај нема енглески еквивалент.</s><s>Примјер 5Šviii.</s><s>Ć региструје случајеве комбинације СУГ-а у трећем и првом лицу једнине.</s>
<s>9аŠvi.</s><s>Ć) Браћа смо, рече у себи Вукашин.</s><s>Браћа смо, понови желећи да му спусти руку на раме.</s><s>Али за то нема смелости јер му се Ђорђе примаче опет, осећа му дах: (ВС 1, 9бŠvi.</s><s>Ć) We're brothers, thought Vukašin, stifling an urge to put his hand on Djordje's shoulder.</s><s>Djordje was coming closer; he could feel his breath. (IB, 144) 9aŠvii.</s><s>Ć) Пепео са цигарете руши му се по блузи: Срби немају изгледа за неку достојнију будућност и часније место у Европи.</s><s>Немамо ми никаквог смисла и способности да се представимо свету.</s><s>Једино смо способни, изузетно способни, да улудо гинемо.</s><s>У изгибијама са јачима од себе истроши се сва наша енергија, тај кобни српски дух и епски морал.</s><s>Култура, господство, отменост, све је то с оне наше памети.</s><s>Ни својим познатим лукавством ту не умемо да се послужимо. (ВС 3, 212) 9aŠviii.</s><s>Ć) Сад ће ова будала да ме попари, помисли, и рече му да проспе пола лавора па да врелу воду пажљиво долива.</s><s>Сети се Каће и неких ноћашњих појединости, које га просто ожегоше по срцу.</s><s>Оног париског ништака Сању још данас ставити Винаверу на располагање.</s><s>Поново спусти ноге у лавор: врелије но што ваља, али од сељака не треба тражити меру ни у топлој води.</s><s>Доли још алкохола, боље се уви јорганом, рече Томи да му донесе доручак и предаде се уживању: лагано миче ножним прстима, удише алкохол с паром из лавора, осећа како му бубре јагодице на прстима и шире се вене; благост му се успиње цеваницама ка коленима, однекуд мало дува, али то чини још пријатнијом врелину у стопалима и чланцима.</s><s>Ех, тај одвратни рат!</s><s>И сад још одозго епидемија пегавца и рекуренса. (ВС 3, 143) 9бŠviii.</s><s>Ć) Now that idiot's going to scald me, he thought, and told him to pour half the water from the bowl, then carefully pour in the hot water.</s><s>He remembered Katya and some of their experience the previous night, which set his heart on fire.</s><s>That very day he would put that good-for-nothing Sanya from Paris under Vinaver's orders.</s><s>He lowered his feet into the bowl once more; the water was hotter than he would have liked, but one couldn't expect tact from a peasant, not even with hot water.</s><s>He poured in a battle more alcohol, wrapped the eiderdown more closely around him, told Toma to bring in his breakfast, then gave himself up to enjoyment, gently wriggling his toes, breathing in the alcohol with the steam from the bowl, and feeling his toe tips swell and his vains dilate.</s><s>A sense of well-being crept up from his shinbones to his knees; he felt a draft somewhere, but this made the warmth around his feet and limbs even more agreeable.</s><s>How disgusting this war was - and to top it all, a typhus Примјер региструје ријетке случајеве када иза ауторског говора Ћосић уводи СУГ у првом и трећем лицу.</s><s>Елементи СУГ-а праћени су двотачком.</s><s>9aŠix.</s><s>Ć) Милена загризе дуњу: она овако говори из доброте, да ме теши.</s><s>Не, она више не 9аŠix.</s><s>Ć) Milena took a bite from the quince.</s><s>She's talking like this to comfort me, she thought, but she doesn't really believe it. (RE, 265) У наредном примјеру обје форме СУГ-а носе са собом елементе уведености и неизречености, што није баш честа наративна структура унутар тетралогије.</s><s>Још су рјеђи случајеви када се ауторска дидаскалија јавља испред самог исказа СУГ-а и када је одвојена двотачком.</s>
<s>У корпусу су чести примјери у којима ауторски говор служи као увод за унутрашње мисли које слиједе иза двотачке.</s><s>У првом случају говоримо о уведеном СУГ-у неизречене природе, и то у другом лицу, будући да се лик обраћа имагинарном саговорнику − неприсутном сину.</s><s>Примјер илуструје кратке наратолошке структуре које прекидају веће микродискурсе унутрашњег монолога или, пак, дијалошке структуре.</s><s>Примјер 10Ši.</s><s>Ć илуструје случајеве када се лик обраћа имагинарној групи саговорника, дакле, не ради се о параграфима који прекидају већу наратолошку структуру.</s>
<s>12а) Алекса пробде ноћ у нади јачој од сна и умора.</s><s>Сећа се својих надничарских мука, и како га Јелкин отац ишибао граном што се заиграо и пустио свиње у ланиште.</s><s>Заветује се да надничара и слугу никад неће понизити; ако не буде плаћао више од Ђорђа Катића, боље ће их хранити и појити но иједан преровски газда.</s><s>Само да се тај крвнички рат оконча и да се он Š←јаĆ читав некако провуче Š←провучемĆ кроз њега; за власт у миру и да људе гледа Š←гледамĆ право у чело, доста му Š←миĆ је медаља и капларски чин.</s><s>Па ће Š←ћуĆ да запне Š←запнемĆ и удвостручи Š←удвостручимĆ имање; после рата биће много пустих кућа и будзашто земља.</s><s>Тада треба размицати међе у сва четири правца.</s><s>А кад умре Ђорђе, нераднику и лепоживићу Адаму неће Š←нећуĆ дуго гледати у леђа.</s><s>Биће Š←БићуĆ газда Алекса Дачић, његовом Š←мојемĆ се дно и крај неће видети.</s><s>Биће Š←БићуĆ Алекса Дачић...(ВС 3, 543) 12б) Aleksa spent a wakeful night, in a state of hope that was stronger than weariness or the desire for sleep.</s><s>He remembered his hardships as a hired man, and how Jelka's father had whipped him with a branch because he had been playing and the pigs had gotten into the hemp field.</s><s>He vowed that he'd never humiliate the hired men and servants; and if he didn't pay any more than George Katić, he'd certainly give them better food and drink than any other man in Prerovo.</s><s>If only this damn war would end and he Š← IĆ came through it safe and sound; his Š← myĆ medal and his Š← myĆ corporal's rank were enough for his Š← myĆ authority in peacetime, enough to let him Š← meĆ look people straight in the eye.</s><s>Then he'd Š← I'dĆ set out to double his Š← myĆ property; after the war there'd be plenty of empty houses and land going for a song.</s><s>He'd Š← I'dĆ spread out in all four directions.</s><s>He'd Š← I'dĆ Aleksa Dačić would be somebody. (RE, 401) 12aŠi.</s><s>Ć) Као да је некад чуо тај глас.</s><s>Давно.</s><s>Нешто га Š←меĆ молио.</s><s>Због нечега му Š←миĆ претио.</s><s>Свађао се.</s><s>Јаукао и псовао.</s><s>Вређао, молио.</s><s>Због њега је Š←самĆ много патио, кајао се, стидео, презирао себе, мучио Š←самĆ се да га заборави Š←заборавимĆ, ко зна колико живота га није Š←нисамĆ чуо овако и није Š←нисамĆ га заборавио; кресну жигицу, у тој светлости: он.</s><s>У пламичак уноси лице, за цигаретом, у умирућој мокрој светлости севну црна брада, ситне очи и тешке обрве, увек исти: (ВС 1, 196) 12бŠi.</s><s>Ć) Vukašin had heard that voice before somewhere- a long time ago.</s><s>It had asked him Š← meĆ for something, threatened him Š← meĆ, quarreled with him Š← meĆ; it had groaned and cursed, insulted him Š← meĆ and begged him Š← meĆ.</s><s>He Š← IĆ had suffered much because of that voice, felt remorse and shame, despised himself Š← myselfĆ, tried hard to forget it; how many lifetimes ago he Š← IĆ had heard it, and yet he Š← IĆ hadn't forgotten it.</s><s>He struck a match.</s><s>The flame lit up the black beard; the small eyes under their heavy brows flashed briefly in its damp, expiring light.</s><s>He had not changed. (IB, 143) Ћосић често завршава параграф ауторског говора упитним исказом СНГ-а у трећем лицу, у функцији изражавања јунакове недоумице или наступа као логична посљедица описа спољашњих околности (12Šii.</s><s>Ć).</s><s>Исказ којим се завршава параграф ауторског говора може бити и потврдна реченица (12Šiii.</s><s>Ć).</s><s>12aŠii.</s><s>Ć) Јуриша, пада, пуца.</s><s>Трњаци утрине пуни су непријатеља.</s><s>Небо је бескрајно и без иједног заклона, а сунце заслепљујуће.</s><s>Чини оно што и Данило Историја, јер Бора Пуб, по обичају, забушава.</s><s>Између плотуна зажели да додирне руку Данилу Историји, том Новосађанину, добровољцу, до јутрошње смотре несимпатичном због националног фанатизма, пречестог позивања на историју, претњи историјом, због које је и надимак добио.</s><s>После његовог јутрошњег одлучног покушаја да пође ка грудобрану, на стрељање, за њега је он други човек.</s><s>Тај најдисциплинованији војник у чети неправедно је сматран улизицом.</s><s>Како да му нешто захвално каже Š←кажемĆ? (ВС 1, 12бŠii.</s><s>Ć) Ivan charged, fell down, fired his rifle.</s><s>The thorn bushes and meadows were full of enemies.</s><s>In the boundless sky the sun had never shone with such a blinding light.</s><s>He did whatever Danilo History-Book did, because Bora Jackpot shirked whenever he could, as usual.</s><s>Between volleys he wanted to touch Danilo's hand.</s><s>Of all the students, this volunteer from Novi Sad was the least congenial - until this morning's parade - because of his fanatical nationalism and his penchant for drawing lessons from history, which earned him the nickname History-Book.</s><s>After his resolute step toward the parapet to be shot, he was for Ivan a different man.</s><s>It had been unfair to regard this highly disciplined soldier as a toady.</s><s>How 12aŠiii.</s><s>Ć) Припаљује цигарету.</s><s>Дуж обале Рибнице, у помрчини, ломе се врзине, сламају баштенске ограде, чупа прошће, ничу ватре с муком, једва.</s><s>Ред ватара гаси киша; ка њима се сабласно повијају тополе и врбе, иза којих хучи мркла, надошла река.</s><s>Мостом 12бŠiii.</s><s>Ć) He lit a cigarette.</s><s>In the gathering darkness along the bank of the Ribnica, people were breaking up hedges, smashing garden fences, and pulling out stakes; then fires appeared on the ground, kindled with the greatest difficulty, barely flickering.</s><s>A whole row of fires was extinguished by the rain.</s><s>Poplars and willow trees bent specter-like toward them, while behind the trees roared the dark, swollen river.</s><s>The women and animals were crossing the Ауторски дискурс осликава напетост ситуације: Иван Катић осјећа велику физичку нелагоду усљед избезумљеног трчања по опасном камењару.</s><s>Реченице су кратке, са мноштвом предикатских облика који обогаћују драматичност ситуације.</s><s>Понегдје писац прошара такву наративну структуру елементима СНГ-а, који читаоцу приближава унутрашње мисли уплашеног Ивана Катића.</s><s>Ћосић крши и ортографска правила српског језика (дрво? човек?), да би постигао горе наведени ефекат.</s><s>12аŠiv.</s><s>Ć) Иван Катић се гуши од врућине, трчи што игда може уз камењар, само наочари да му Š←миĆ не падну, само Саву Марића да не изгуби Š←изгубимĆ, да не заостане Š←заотанемĆ за њим.</s><s>Око њега промичу војници, нестају, налећу, узвикују имена: пуца из земље и неба.</s><s>Налеће на јаук, па на псовку, спотаче се о нешто меко, паде преко меког и мокрог, трчи оглувео од праска, ослепео од пламсања, судара се с некима што трче, гоне га Š←меĆ или беже?</s><s>Пуца, маше пушком, бајонетом, удара у нешто, дрво? човек?</s><s>Устукну, скочи и зари бајонет у мрак.</s><s>Неко га шчепа за раме: 12бŠiv.</s><s>Ć) Suffocated by heat, Ivan Katić ran here and there alongside the quarry, intent only on keeping his Š← myĆ glasses on his Š← myĆ nose, and on not losing sight of Sava Marić or lagging behind him.</s><s>Soldiers moved past him, then disappeared, pushing against one another, calling out names; there was shooting everywhere, from the earth and from the sky.</s><s>He ran into groans, then curses, stumbled against something soft, then fell over a wet, soft body.</s><s>He ran on, deafened by explosions and blinded by flames, then collided with a few men who were also running: were they chasing him Š← meĆ or running away?</s><s>He fired, lunged his rifle, and dug into something with his bayonet.</s><s>A piece of wood?</s><s>A man?</s><s>He moved back, jumped up, and plunged his bayonet into the darkness.</s><s>Someone grabbed his sholder: У наведеном примјеру региструјемо доминацију СНГ-а у чију структуру се мијешају елементи ауторског говора.</s><s>Напетост ситуације поново осликавају не само смјењујући искази два различита типа доживљеног говора, већ и синтаксичке одлике реченичних структура: Ћосић уводи кратке реченице како би нагласио буру унутрашњих осјећања јунака.</s>
<s>12aŠxi.</s><s>Ć) Опет се приљуби уз прозор, са челом на гвозденој шипци.</s><s>Па се мало помери, загледана у капију; сећа се Вукашинових повратака: он долази испршен, корачајући крупно, маше јојŠ←миĆ шеширом и штапом са терасе њихове куће, дозива је Š←меĆ као да су у селу, казује ко ће ненајављен доћи на ручак; она Š←јаĆ се узалудно љути Š←љутимĆ што никад нису Š←нисмоĆ сами, само са децом.</s><s>С порастом његовог угледа и значаја, све су Š←смоĆ мање сами, све су Š←смоĆ мање своји.</s><s>Када је Š←самĆ покушавала да га упозори Š←упозоримĆ на то, брзо је Š←самĆ увиђала да он не осећа да ишта губи и да га није страх што су Š←смоĆ све мање сами.</s><s>Залудно Š←самĆ се опирала сазнању да се и Вукашин у бићу не разликује много од оне мушке већине која наслеђује убеђење да жена има све ако има богаство и мужевљев значај.</s><s>Патила је Š←самĆ што јој Š←миĆ живот и свет односе Вукашина, што сваким одласком из куће њој Š←мениĆ нешто мање њеног Š←могĆ враћа.</s><s>И чинило јој Š←миĆ се да он за то није крив; трудила Š←самĆ се да у то верује Š←верујемĆ.</s><s>А тешила Š←самĆ се само децом, Миленом која јој Š←миĆ је узимала време, Иваном који је собом испуњавао кућу.</s><s>Трза се од бола: челом је лупила о доњу прозорску шипку. (ВС 3, 50) 12бŠxi.</s><s>Ć) Once more she pressed her head against the window, resting it on one of the iron bars until it grew warmer.</s><s>She scarcely moved as she stared out at the gate, recollecting how Vukašin used to come home with his chest thrown out, walking with long strides, waving to her Š← meĆ with his hat or cane from the terrace, or calling her Š← myĆ name and announcing unexpected guests for lunch.</s><s>She Š← IĆ was always cross because they Š← weĆ were never alone together with the children, but it was no use.</s><s>As he became a more important public figure and his reputation grew, they were even less alone and belonged less and less to each other.</s><s>When she Š← IĆ tried to make him share her Š← myĆ anxiety about the reality of their Š← ourĆ life together, she Š← IĆ soon realized that he was not aware of anything lacking, or afraid because they Š← weĆ were so seldom alone.</s><s>She Š← IĆ tried in vain to resist the discovery that at bottom Vukašin was not so very different from most men, with their inherited convinction that a woman had all she could possibly want if she had money and her husband was important.</s><s>She Š← IĆ suffered because the world and life were taking Vukašin away from her Š← IĆ, and because every time he left the house he would belong a little less to her Š← meĆ when he came back.</s><s>She Š← IĆ tried to believe it was not his fault.</s><s>Meanwhile she Š← IĆ found comfort only in the children − in Milena because she Š← IĆ took up her Š← myĆ time, and in Ivan because he filled the house with his affairs.</s><s>She winced with pain as she banged her forehead on one of the iron bars on the window. (RE, 32) Слика јесењег умирања природе у складу је са зачетком ратних страхота које тек треба да услиједе током зиме.</s><s>Слика природе која се гаси производи унутрашњи монолог Вукашина Катића у облику једног упитног исказа СНГ-а у трећем лицу.</s><s>12аŠxii.</s><s>Ć) Чим пређе Нишаву и нађе се на друму, у пољу, она мрклина као да му се разиђе с лица: слободан је Š←самĆ и сам.</s><s>Окреће се, разгледа: велико небо коме планине дају узнемирујућу дубину скратило се, сишло на брежје око вароши; пепелно је и спљоштено.</s><s>Северац витла опало лишће и бере посљедње листове с врхова топола; јежи се згорело, мрко поље.</s><s>Дах умирања биљака облива га стрепњом за све што има и што јесте.</s><s>Како ће Š←ћуĆ у ове заранке смислити говор за сутрашњу тајну седницу Српске народне скупштине? (ВС 1, 65−66)</s>
<s>13а) Ох, сувише сам био обичан.</s><s>Обичан.</s><s>Кајем се.</s><s>Очајан сам због тога.</s><s>Једино због тога.</s><s>Живот ми је био насиље обичног.</s><s>Обичности.</s><s>Био сам му роб.</s><s>Доста, Гаврило, 13б) I've been far too ordinary.</s><s>I regret it now.</s><s>The thought fills me with despair.</s><s>My life has been a tyranny of all that's ordinary, and I have been its slave.</s><s>That's enough, Gavrilo! (RE, СНГ служи писцу као успјешно средство за исказивање недоумица унутар врха српске војске.</s><s>Коју год одлуку да донесе, српска војска и држава ће страдати.</s><s>СНГ у трећем лицу често се комбинује са облицима СУГ-а, и то облицима инвокативног обраћања имагинарном саговорнику − Богу у тренуцима очаја када особа тражи помоћ свемоћног бића јер сама није у стању да донесе исправну одлуку (13Ši.</s><s>Ć).</s><s>У примјеру (13Šii.</s><s>Ć) јунакиња се обраћа имагинарном љубавнику.</s><s>13aŠi.</s><s>Ć) Како да води Š←водимĆ рат, истовремено нападнут од три, сваке понаособ јаче армије?</s><s>Да се повлачи Š←повлачимĆ, докле, и куда у малој земљи?</s><s>Да изгуби Š←изгубимĆ битке, а да не изгуби Š←изгубимĆ рат...</s><s>Има ли српска војска снагу да ратује за поразе, вољу и веру да се поразима иде победи?</s><s>И да ли се, Творче, то икад збило на овој прастарој и огромној земљи? (ВС 4, 91) 13бŠi.</s><s>Ć) How could he Š← IĆ wage war when attacked simultaneously by three armies, each one stronger than his Š← myĆ own?</s><s>Should he Š← IĆ retreat?</s><s>But where to, in a small country?</s><s>Should he Š← IĆ lose the battles, but not the war?</s><s>Did the Serbian army have the strength to wage war for defeats, and the will and faith to go from defeat to victory?</s><s>Had this ever happened, O Creator, on this ancient earth? (SD, 52) 13аŠii.</s><s>Ć) A зашто је Š←самĆ, онда, у Лапову, сишла с воза кад је Š←самĆ пошла у Раљу да се опрости Š←опростимĆ с њим пред одлазак у рат?</s><s>Чега се Š←сам сеĆ одједном уплашила и скочила из воза да не стигне Š←не стигнемĆ увече у Раљу, где ју Š←меĆ је он чекао?</s><s>А после растанка у Раљи, када се воз ђака и студената, одлазећи у рат, смејао њему и њој Š←мениĆ што плачу поред фургона, и после оноликих и онаквих његових писама из Скопља, зашто би га се сада плашила?</s><s>Гледаћу те, прво ћу те само дуго, дуго гледати, док ме очи не заболе.</s><s>Док видим.</s><s>Док не обневидим.</s><s>Тада, ако си баш толико шашав, нека буде твоја слобода... (ВС 1, 298) 13бŠii.</s><s>Ć) Why, then, had she Š← IĆ jumped out of train in Lapovo when she Š← IĆ was on her Š← myĆ way to see him in Ralja?</s><s>So that she Š← IĆ did not arrive in Ralja in the evening, where he was waiting to see her Š← meĆ for the last time before going off to war.</s><s>But why after the parting in Ralja, when they Š← weĆ wept beside the train, after so many letters from Skoplje − and what letters − why was she Š← IĆ afraid now?</s><s>I'll look at you, first I'll take a long, long look at you, until my eyes hurt; as long as I can see, as long as there's sight left in my eyes.</s><s>And then, if you really are so crazy, let your freedom come… (IB, 218−219) У примјеру (13Šiii.</s><s>Ć) Ћосић комбинује елементе СУГ у трећем лицу и СНГ у трећем лицу једнине и множине, док у примјеру (13Šiv.</s><s>Ć), размишљајући о тренутној политичкој ситуацији и позицији нејаке Србије, Вукашин користи облике СУГ-а у првом и трећем лицу.</s><s>Овај облик доживљеног говора комбинује са елементима СНГ-а у трећем лицу.</s>
<s>13aŠv.</s><s>Ć) Људи ме чине злим.</s><s>Људи ће ме претворити у лажова.</s><s>Не врдај!</s><s>То значи: већ си створен да такав будеш!</s><s>Очајање ће ме учинити искреним. (ВС 2, 467) У наведеном примјеру Гаврило Станковић замишља потенцијални слијед догађања након сопствене смрти у облику СНГ-а у трећем лицу.</s><s>Таква структура прекида се елементима уведеног СУГ-а у трећем лицу и представља ријетке случајеве у којима је ауторска дидаскалија праћена глаголом који означава будућност.</s><s>13aŠvi.</s><s>Ć) Шлогирана мати брзо ће за њим Š←мномĆ.</s><s>Сестре нема Š←немамĆ, за собом не оставља Š←остављамĆ тугу.</s><s>Стричеви, родбина, имаће своје и себе да жале.</s><s>Маша можда никад неће ни сазнати да је Š←самĆ мртав.</s><s>Писао, писао, па му дојадило, закључиће равнодушно.</s><s>А и та нека суза била би само сажаљење.</s><s>То је сувише мало и за живот до дубоке старости, а камоли за још неколико дана.</s><s>Друге, које су га Š←меĆ волеле, није онŠ←нисам јаĆ волео толико да би жалиле за њим Š←мномĆ, или да би му Š←миĆ сада нешто значила њихова тука.</s><s>Отпратиће га Š←меĆ њихов уздах, можда нека кратка жалост, најчешће оно глупо: Био је Š←самĆ чудан, био је Š←самĆ шашав, био је Š←самĆ ван света, био је Š←самĆ…</s><s>Ниједна суза неће канути за њим Š←мномĆ.</s><s>13бŠvi.</s><s>Ć) His Š← MyĆ mother, who had had a stroke, would soon follow him Š← meĆ.</s><s>He Š← IĆ had no sisters, so he Š← IĆ would leave no sorrow behind himŠ← meĆ.</s><s>His Š← MyĆ uncle and other relatives had their own families to grieve over.</s><s>Masha would perhaps never know that he Š← IĆ was dead.</s><s>He had written to her many times, until he could stand it no longer.</s><s>Anyway, her tears would merely be a sign of pity.</s><s>As for other people whom he Š← IĆ had loved, he Š← IĆ hadn't loved them so much that he Š← IĆ could feel sorry for them, or that their grief could mean very much to him Š← meĆ now.</s><s>They would see him Š← meĆ go with a sigh, perhaps a brief expression of regret, usually that most stupid one of all: he Š← IĆ was a Примјер региструје необичну комбинацију уведеног СУГ-а у првом лицу, који прелази у СНГ у трећем лицу.</s><s>Оваква трансформација дешава се унутар исте реченичне конструкције.</s><s>Параграф се наставља обликом СУГ-а у првом лицу, а завршава ријетким исказима СНГ-а у другом лицу, у којима се особа обраћа сама себи.</s><s>13aŠvii.</s><s>Ć) A ja више никада нећу моћи да понесем човека, мисли Милоје, кад му Š←миĆ плуг или коса посече ногу, кад га Š←меĆ пребије трупац.</s><s>Ни Зору да бацим у јасле…</s><s>Као да неки човек на овој земљи заслужује да га узмеш Š←узмемĆ у наручје! (ВС 3, 384) 13бŠvii.</s><s>Ć) I'll never again be able to carry a man, thought Miloje, when he gets his Š← I get myĆ leg cut off by a plow, or when a log falls on him Š← meĆ.</s><s>I'll never be able to throw Zora in the manger.</s><s>But what man is worth carrying anyway?</s><s>Stupid! (RE, 285) 6.2.10.</s><s>Комбинација полуслободног неуправног говора и слободног управног говора Примјер биљежи ријетке случајеве полуслободног неуправног говора, који препознајемо по ауторској дидаскалији у медијалној позицији − мисли Ђорђе.</s><s>Очајном оцу не преостаје ништа друго него да се обрати вишој сили за помоћ како не би изгубио сина јединца у облику СУГ-а у другом лицу.</s><s>Увођење овог типа доживљеног говора доприноси учинковитом осликавању драме која се збива у родитељу.</s><s>14a) Ако ни ноћас није стигла пошта, мисли Ђорђе, у подне ће Š←ћуĆ кренути ка Ваљеву и Шапцу да тражи Š←тражимĆ Адама.</s><s>И ноћас Š←самĆ га сањао: смршао, кост и кожа, а бос и поцепан као просјак, узјахао неки плот, није њихов Š←нашĆ, и дрема…</s><s>Боже, кажи шта да учиним да ми је жив и писмо да примим.</s><s>Треба ли манастиру све да дам, калуђер да будем, жив да се сахраним?</s><s>Могу све.</s><s>Шапни, Господе, шта сам за Адама дужан.</s><s>14б) If no letter has arrived overnight, thought George, at noon I'll go to Valjevo and Šabac to look for Adam.</s><s>He Š← IĆ had had a dream about him the previous night, a dream that he Š← IĆ saw him looking very thin, all skin and bones, barefoot and in rags like a beggar, riding past a fence, not theirs Š← oursĆ, dozing.</s><s>O, Lord, tell me what I must do to have Adam back alive and get a letter.</s><s>Should I give everything I own to a monastery, or become a monk myself and stay buried alive?</s><s>I'll do anything!</s><s>Whisper in my ear, Lord, what I must pay to have Adam back.</s><s>I'll 6.2.11.</s><s>Удруживање ауторског говора са више подтипова једног облика доживљеног говора</s>
<s>Наведени примјер илуструје ситуације у којима Ћосић комбинује ауторски говор са другим обликом доживљеног говора, при чему је тај облик реализован кроз више подтипова.</s><s>Ауторски говор прелази у СУГ у трећем и другом лицу једнине, као и првом лицу множине.</s>
<s>15a) Тола га загледа.</s><s>Никада на човеку није видео такве наочаре: кроз стакла му ни очи не види.</s><s>Ћоравко, а Алекси водник!</s><s>Оно, овакво, усукано, погурено, безбрко, ветар може да га одува, сада командује људима, људинама.</s><s>Алекси.</s><s>Е, боже, баксузе окорели, опаки инаџијо, кога узјашеш не мењаш га док не цркне.</s><s>Зар Катићи баш морадоше и у рату нама, Дачићима, да буду одозго?</s><s>Улази у кућу, скида торбу, говори: (ВС 2, 333) 15б) Tola stared at him.</s><s>He'd never seen anybody wearing glasses like these: you couldn't see his eyes through the lens.</s><s>He was half blind and Aleksa's corporal!</s><s>A skinny, stooping creature without a mustache, who looked as though a puff of wind would blow him away, and he commanded men − real men!</s><s>His Aleksa.</s><s>Such was life, no help for it; whatever horse you started riding, you wouldn't get another till it fell in its tracks.</s><s>Do these Katići really have to be on top of us Dačići.</s><s>Even in war?</s><s>He went into the house, took off his bag and said: (TD, У примјеру који слиједи параграф започиње елементима ауторског говора који полако прелази у облик СНГ-а у трећем и другом лицу.</s><s>15aŠi.</s><s>Ć) Пријатељства из младости и школе која је покушао да обнови по повратку из Русије била су пресахла у осећањима, и трајала од сентименталних и све усиљенијих подсећања на оно што више не узбуђује.</s><s>Та прекинута пријатељства више се нису могла ничим наставити ни загрејати старим поверењем.</s><s>А другарства и пријатељства стечена у ратовима и на фронту хране се патњама, живе од подсећања на невоље и у њих човек не може сав да се заложи.</s><s>Да ли је стварно истина да га Š←меĆ на овоме свету нико толико не воли, да он Š←јаĆ никоме толико не значи Š←значимĆ, па је свеједно људима хоће ли Гаврило Станковић бити мртав или богаљ?</s><s>Опет таштина!</s><s>Не изговарај се њоме Š←не смијем се изговарати њомеĆ.</s><s>Сам си Š←самĆ остао.</s><s>Да није Радојка посилног, и овог студента Богдана, који халуцинира, био би сасвим сам.</s><s>Иако су се од првих игара на Калемегдану па до швапске гранате на Сувобору гомиле људи мотале око тебе Š←менеĆ, ниси знао Š←нисам знаоĆ куда да се склониш Š←склонимĆ од толиких којима си Š←самĆ био потребан, занимљив, значајан... (ВС 3, 185−186) 15бŠi.</s><s>Ć) As for the boyhood friendships that he had tried to renew after his return from Russia, they continued only for sentimental reasons.</s><s>The friendships of wartime, forged at the front, were nourished on suffering and the remembrance of unpleasant experiences; a man could not commit himself wholly to them.</s><s>Could it be true that he Š← IĆ hadn't loved anyone that much, that he himself Š← I myselfĆ didn't mean that much to anybody, so that it didn't matter to the rest of the world whether Gavrilo Stanković was dead or a cripple?</s><s>Vanity again!</s><s>Make no excuses Š← I should notĆ!</s><s>You're Š← I'mĆ alone now.</s><s>If it wasn't for your Š← myĆ orderly Radojko and Bogdan, who's delirious now, you'd Š← I'dĆ be quite alone.</s><s>Where had he Š← IĆ У наведеном примјеру аутор комбинује елементе уведеног СУГ-а у другом лицу са елементима неуведеног СУГ-а у првом лицу, при чему се параграф завршава 101</s>
<s>15aŠii.</s><s>Ć) Ову си битку изгубио, Живојине Мишићу, говори у себи гледајући за њим.</s><s>Ниси уверио тог несрећника да од његове постоји и већа несрећа.</s><s>Како ћеш у исто да увериш армију?</s><s>Одакле воља да се још више трпи?</s><s>На чему, онда, да се гради вера?</s><s>На страху од Путникових преких судова и мојих заповести?</s><s>На причама о ослобођењу и уједињењу?</s><s>Село и шљивици урањају у маглу што у валовима силази из шума, са Структуру ауторског говора Ћосић често прекида елементима СУГ-а у трећем лицу, као и ријетким случајевима СУГ-а у другом лицу, којим се јунак обраћа животињи.</s>
<s>У овом одјељку бавимо се ситуацијама у којима унутар једног (микро)дискурса Ћосић користи три или више различитих типова доживљеног говора.</s><s>Погледајмо какве све комбинације проналазимо анализом корпуса.</s><s>102</s>
<s>Примјер (16) илуструје параграфе у којима Ћосић комбинује елементе СУГ-а у првом лицу, праћеног ауторском дидаскалијом (мисли Вукашин), иза које слиједи СНГ прошаран елементима ауторског говора.</s><s>Примјер (16ŠiĆ илуструје случајеве уведеног СУГ-а у првом лицу множине.</s>
<s>16aŠii.</s><s>Ć) Иде поред кола, гаца по барама, клиза се, а пред њим светлост ретких светиљки израњавила ноћ; из кола се цепају јауци; возари ударају прутом мокре и преморене волове.</s><s>Иза њега, на одстојању, иде онај јадник; с времена на време га сустигне, чује му и корак и хуктање, мора да се окрене: црна гомилица.</s><s>Можда му Š←миĆ је син већ мртав.</s><s>Жели да му види лице.</s><s>Он заостаје и као да се још више гури и повија главу.</s><s>Шта да га пита Š←питамĆ и чиме да га утеши Š←утешимĆ?</s><s>Продужује поред кола с рањеницима, ка болници: на овој српској земљи све су разлике закратко.</s><s>Ратови нас равнају.</s><s>Једнака нам је моћ, једнако дело, и нада; једнак нам је и век.</s><s>Нико овде не може далеко.</s><s>Ни много друкчије од осталих.</s><s>Уколико то упорније настоји, утолико ће му казна бити већа и несрећа дубља.</s><s>Жури да се одвоји од сељака, да га својим хуктањем не туче по темену.</s><s>Али га сељак опет сустиже.</s><s>Генерали и министри, престолонаследник и Пашић, и он, сви који су вечерас у ваљевској судници одлучивали и судили, мислили су, уверавали себе и друге да одлучују и говоре у име овог сељака, тога живомученика згуреног под шубаром и торбом, и ових што јаучу и крваре у колима и себи псују мајку што их је родила, и оних што мокри и гладни ударају путевима мокре и гладне волове.</s><s>За шта се то толико гине, чему то безмерно страдање?</s><s>Каква слобода може бити накнада само за ову ноћ тим несрећницима што им се с кишом цеди крв по слами и коловозу?</s><s>Уједињење са онима који их убијају, које убијају, зар је то национални и историјски циљ коме данас треба апсолутно све жртвовати?</s><s>Стаје под некакво дрво, ослања се на стабло; види: и сељак застаје, и он се прислања уз прво дрво.</s><s>Ко зна одакле иде и колико дана вуче торбетину хране и преобуку за сина.</s><s>Можда мртвог сина.</s><s>Мора Š←морамĆ Ивана да види Š←видимĆ.</s><s>Питаће Š←питаћуĆ Мишића за распоред и где да га чека Š←чекамĆ.</s><s>На колима која пролазе гласно и танко јечи човек.</s><s>Подиже оковратник пелерине и пожури напред да не слуша плач, али сустиже друге јауке; стењу, дахћу преморени волови што базде на балегу и мокраћу.</s><s>На Прерово и детињство. (ВС 1, 191−192)</s>
<s>лицу, као што показује наредни примјер: и дететом, на растанку, оспоравао неограничено командантско право у име отаџбине и слободе.</s><s>Шта ли је с несрећним Иваном?</s><s>Питати сутра штаб дивизије.</s><s>Питати и за синове Радована и Александра.</s><s>Неку реч написати Лујзи.</s><s>Шта?</s><s>Једино би Š←бихĆ с мајком могао данас.</s><s>Једино с њом.</s><s>Да седну Š←седнемоĆ крај огњишта, да јој се загледа Š←загледамĆ у влажне плаве очи: Шта да учиним? (ВС 2, 324−325) 16бŠiv.</s><s>Ć) As he reflected about this commander who would not fight as he would have fought against the Serbian army if he were in that commander's shoes, but who was out to break him and vanquish him, he struggled to perceive the nature of his opponent.</s><s>He would like to have known where he was born, what sort of person his mother was, whether his wife loved him, and whether he had children.</s><s>A man who has had a gentle and tender mother, who has grown up with a good grandmother and a just grandfather, cannot kill innocent and vanquished people even in war, even in a foreign land.</s><s>Is that really so?</s><s>Who knows what a man is not like who is in command of armies, and who in wartime has the right to give any kind of order?</s><s>When they Š←weĆ had talked together just before they Š←weĆ parted, in front of his Š←myĆ wife and children, Vukašin Katić had challenged this unlimited right possessed by a commander, a right exercised in the name of the fatherland and freedom.</s><s>What had happened to that unhappy son of his, Ivan?</s><s>He Š←IĆ must ask in the division tomorrow.</s><s>He Š←IĆ would also ask about his Š←myĆ own sons, Radovan and Alexander.</s><s>He Š←IĆ must write a few lines to Louisa.</s><s>What was he Š←IĆ thinking about?</s><s>Today he Š←IĆ could have talked only to his Š←myĆ mother.</s><s>No one else.</s><s>He Š←IĆ would like to sit beside the hearth, look into her moist blue eyes, and ask: what should I do?</s><s>He felt numb all over his body, his eyes began to close.</s><s>Наведени примјер илуструје честу структуру Ћосићевог параграфа: ауторски говор који прелази у СНГ у трећем лицу.</s><s>Структура СНГ-а прошарана је елементима СУГ-а, у конкретном примјеру ради се о само два исказа.</s><s>16aŠv.</s><s>Ć) Устаје с дрвљаника, стаје под стреху: нека врео катран лије из неба, мора Š← морамĆ да тражи Š← тражимĆ синове и да буде Š← будемĆ с њима у пропасти.</s><s>Ако су живи, да их славски нахрани Š← нахранимĆ, преобуку им донесе Š← донесемĆ; ако су морали да пропадну, онда као људе да их сахрани Š←сахранимĆ, крстачом обележи Š← обележимĆ, да им се не затре траг.</s><s>Где ли ŠсамĆ је оно у Ђорђевој авлији ових дана видео изрендисану, лепу јасенову даску?</s><s>Од те беле даске могу да изађу три прописне крстаче.</s><s>Има места за цело име и презиме, да се као у буквару разговетно напише.</s><s>Моје име у средини.</s><s>Дан кад ŠизгубимĆ се родио, Прерово, Моравска дивизија.</s><s>И година кад настрада Србија.</s><s>Даске за сандук ће Š← ћуĆ тамо, на лицу места да нађе Š← нађемĆ.</s><s>Кућу ће Š← ћуĆ неком развалити, али ће Š← ћуĆ сандук сину војнику направити.</s><s>Док сам ја жив, мој син неће го у земљу.</s><s>Нити на земљу, кучићима и зверкама да остане.</s><s>Да кисне мртав у глибу, а биљкама је земљетину претурао, мрвио, жилицама удешавао.</s><s>Алат за прављење сандука мора Š←морамĆ да понесе Š← понесемĆ.</s><s>Шваба пљачка, народ бежи и носи што може да понесе.</s><s>Алат му Š← миĆ треба.</s><s>Секиру, теслу, ренде, тестеру!</s><s>И ексере.</s><s>Има Š← имамĆ једино секиру.</s><s>Газда Ђорђе има све.</s><s>Где да нађе Š← нађемĆ плаву фарбу?</s><s>Плаву фарбу где да нађе Š←нађемĆ?</s><s>Неофарбану даску нападну лишаји, поцрни.</s><s>Старо, ружно.</s><s>Још ова кишурина, неофарбана даска 106</s>
<s>лицу, као што показује наредни примјер: and adore have; the thing for which we would betray, kill, and die; for which I would swim across the Danube tonight, if Dušanka were waiting for me on the other side. (SD, 142) Када жели да дочара динамичну ситуацију у којој лик пролази кроз тешке емотивне буре, Ћосић комбинује два различита облика доживљеног говора унутар једног исказа, при чему је јасна разлика између њих не тако видљива: Само штап да не изгуби, штап да му неко не отме, стеже га, хвата га и другом руком, и носи, само из овог кркљанца штап да изнесе и спасе; бежи од војске и народа у неке варошке авлије, кроз неке обране баште, шљиваре, ево је пруга!</s><s>Драматична ситуација постиже се преплитањем елемената СНГ-а у трећем лицу и ауторског говора.</s><s>Остали дијелови дискурса хомогени су на реченичном нивоу.</s><s>16aŠx.</s><s>Ć) Нико се не обазире на његову вику, нико га не гледа.</s><s>Толико га заболе да му линуше сузе.</s><s>Силазећи с кочија паде у блато, подиже се некако и за капетаном крену у гомилу војника и избеглица, грдећи и претећи док се не изгуби у метежу кола и топовских кара, војника и народа: не зна више где се налази, никог не познаје, ниједна му зграда није знана.</s><s>Не зна ни зашто је ту, ни куда ће.</s><s>Само штап да не изгуби Š← изгубимĆ, штап да му Š← миĆ неко не отме, стеже га, хвата га и другом руком, и носи, само из овог кркљанца штап да изнесе Š← изнесемĆ и спасе Š← спасемĆ; бежи од војске и народа у неке варошке авлије, кроз неке обране баште, шљиваре, ево је пруга!</s><s>Сад зна сањао?</s><s>Можда је Милена стигла?</s><s>Да ми неко не украде коње и кочије?</s><s>Да ли ме неко од Паланчана виде у оној гужви, да им матер ћифтинску и цреварску!</s><s>Обриса зној и кишу с лица, седе на шлипер да се одмори и запали цигару.</s><s>Пушећи, чује грају, вику, страховите трескове: окрену се и на станици угледа воз на који са секирама и будацима јуришају цивили, сељаци, жене.</s><s>Баци цигару и пође ка њима да види каква се то несрећа чини.</s><s>На брежуљку уз пругу спази два војника и официра иза старчића у генералској униформи, ослоњеног на штап: посматра разбијање вагона. (ВС 4, 429−430) 16бŠx.</s><s>Ć) No one heeded his cries or looked at him.</s><s>Tears welled up in his eyes.</s><s>As he was getting out of his carriage he fell into the mud.</s><s>After picking himself up, he set off behind the captain toward the soldiers and refugees, scolding and threatening, until he got lost in the mass f carts and gun carriages.</s><s>Why was he there?</s><s>Where was he going?</s><s>Ah, as long as he Š←IĆ didn't lose his Š←myĆ stick!</s><s>Clenching it firmly in both hands, he ran in and out of courtyards, then across gardens and plum orchards.</s><s>There was the railway line- now he Š←IĆ knew where he Š←IĆ was, thank God!</s><s>His Š←MyĆ carriage wasn't far away.</s><s>What had happened to him, he wondered.</s><s>Had he been dreaming?</s><s>Perhaps Milena was there looking for him Š←meĆ.</s><s>Perhaps someone had stolen his horses and carriage.</s><s>What if someone from Palanka had seen him in the mob?</s><s>He wiped the rain and sweat from his face, sat down on a railroad tie to rest, and lit a cigarette.</s><s>Then he heard cries and violent banging: he turned around and saw people attacking a train in the station with axes and picks.</s><s>He walked over to see what was happening.</s><s>On a mound near the track, two soldiers and an officer stood behind 110</s>
<s>16аŠxiii.</s><s>Ć) Почиње киша.</s><s>Наћи ћу те, Косанка, наћи ћу те до зоре, макар да си у торби команданта дивизије.</s><s>Требало је да је дозива Š← дозивамĆ идући селом.</s><s>Можда Š самĆ је и прешао.</s><s>Све је мање кола и народа на путу.</s><s>Зауставља коња: (ВС 2, 75) 16бŠxiii.</s><s>Ć) It was beginning to rain.</s><s>I'll find you, Kosanka, if I have to look for you till daybreak, even if you're in the division commander's knapsack!</s><s>He Š←IĆ should have called out her name as he Š←IĆ rode through the village.</s><s>Perhaps he Š←IĆ had gone past her.</s><s>There were fewer carts and people on the road.</s><s>He stopped his horse. (TD, 52) Примјер (16Šxiv.</s><s>Ć показује ријетку структуру Ћосићевих параграфа: СУГ у првом лицу који отвара параграф умјесто очекиваног ауторског говора, а СНГ-ом у трећем лицу завршава се параграф, што такође није уобичајено у Времену смрти.</s><s>16аŠxiv.</s><s>Ć) Мој отац Вукашин Катић жели ноћас да лумпује?</s><s>Застаје, загледа му се у лице.</s><s>Не види му израз.</s><s>У сенци су, вече му је по лицу.</s><s>Тамно као шешир, пелерина, његов обавезни штап.</s><s>Можда се тим увек истим он само скрива од људи?</s><s>Чак и од њих, деце.</s><s>Можда га ни мама не зна правог?</s><s>Нешто је друго.</s><s>Он Š←ЈаĆ неће Š← нећуĆ отићи на фронт без потпуне истине о оцу.</s><s>Сазнати себе будућег, себе у педесетим годинама.</s><s>Оног себе који ће да надживи рат.</s><s>Па то је сјајна идеја! (ВС 1, 334) 16бŠxiv.</s><s>Ć) Does my father want to go on a spree tonight?</s><s>Ivan stopped ad stared into his father's face, but could not see his expression.</s><s>In the evening his face was dark, like his hat, coat, and cane.</s><s>Was this his way of hiding himself from people, even from his children?</s><s>Perhaps Mother didn't really know him.</s><s>There was something different about him; and he Š←IĆ was not going to the front without knowing the whole truth about his Š←myĆ father.</s><s>He Š←IĆ would get to know the Ivan of the future, himself Š←myselfĆ in his Š←myĆ forties, the Ivan who would survive the war. (IB, 248) У наведеном примјеру параграф започиње елементима ауторског говора, који прелази у СНГ у трећем лицу и СУГ у првом лицу множине.</s><s>Оваква структура прошарана је елементима СУГ-а у другом лицу једнине: различитим облицима вокатива лик се обраћа имагинарном саговорнику Вукашину Катићу.</s><s>16aŠxiv.</s><s>Ć) Стаје уз прозор и загледа се у крошњу старе јабуке, са чијих се враних грана цеди киша...</s><s>На растанку, Вукашин му Š←миĆ је у корену оспорио командантска права.</s><s>Нико и ни за шта нема права да жртвује будућност народа, децу.</s><s>Ум и знање.</s><s>Ум и знање школованих, њему је будућност!</s><s>Луксузно гледиште политичара и европских доктора.</s><s>Луксузно и књишко, мој пријатељу.</s><s>Али тај Вукашин Катић је једини међу њима Š← намаĆ који овако мисли без личног рачуна, и то што мисли, казује докраја, сваком у очи.</s><s>Он је онај редак човек који жели власт, а сме сваком да каже истину.</s><s>Политичар, а од власти више воли истину.</s><s>Таквом власт није судбина.</s><s>Зато Š← самĆ га је и изабрао за пријатеља.</s><s>Народ не траје, мој Вукашине, захваљујући уму и знању школованих.</s><s>Не.</s><s>Да је тако, нас Срба не би ни било.</s><s>Постојимо ми захваљујући оном 112</s>
<s>16аŠxvi.</s><s>Ć) Да ли је Š←самĆ то рекао из оног свог прејаког уверења или неке своје распуклине?</s><s>Отвара очи, према сијалици из ходника види му клонулу главу и жишку цигарете под брком; поглед је упро међу своје раскречене ножурде.</s><s>Можда га је дуга болест смекшала и загасила?</s><s>Болесна, трула телесина, а живи.</s><s>Бог Апис! (ВС 3, 222) 16бŠxvi.</s><s>Ć) Had he Š←IĆ said this because of his Š← myĆ overweening confidence, or because of some flaw in him Š← meĆ?</s><s>Gavrilo opened his eyes and saw Apis's bent head and the spark of his cigarette under his moustache; he was gazing down at him intently, his legs widespread.</s><s>Perhaps his long illness had softened him?</s><s>A sick, rotting hulk of a man, but alive − Apis, the Наведени примјер представља комбинацију ауторског говора који прелази у СУГ у трећем и другом лицу.</s><s>Параграф се завршава елементима СНГ-а у трећем лицу и ауторског дискурса.</s>
<s>16аŠxvii.</s><s>Ć) Официри око њега нешто говоре, не разабира им речи.</s><s>Угасила му се цигарета.</s><s>Припаљује је поново.</s><s>Њен жарић у помрчини личи му на наду.</s><s>Жели да је тако, па креће руком и жишком засеца помрчину над селом, завичајем − од Рудника, преко Сувобора до Маљена.</s><s>Фелдцајгмајстер Оскар Поћорек у помрчини не види Рудник, Сувобор и Мањен.</s><s>Он не зна шта је Баћинац.</s><s>То је на његовој мапи Кота 620 која надвисује мионичку околину.</s><s>Одлична одбрамбена позиција; полазни положаји за напад на Ваљево.</s><s>Не, господо.</s><s>Баћинац је нешто сасвим друго; нешто што није облежено ни на једној генералштабној карти.</s><s>Нешто што међу командантима он Š← јаĆ једини зна Š← знамĆ.</s><s>Језа га подиђе под мокрим, тешким шињелом. (ВС 2, 61) 16бŠxvii.</s><s>Ć) The officers around him were talking about something, and asking him questions.</s><s>He couldn't understand what they were saying.</s><s>His cigarette went out. (TD, 44) Ћосић понекад уводи обимне дискурсе у облику рефлексивног монолога, односно монолога „у коме личност под утицајем конкретне драмске ситуације износи своја размишљања o животу“ (Живковић, 1992: 451).</s><s>Олга Катић коначно схвата природу свог односа са Вукашином Катићем.</s><s>Мушко женски односи далеко су од идеалних, а то нам Олга саопштава комбинацијом ауторског говора, СНГ-а у трећем лицу, СУГ-а у другом и трећем лицу и ријетко заступљеног СУГ-а у првом лицу множине.</s><s>Јунакиња посматра свог супруга и њене мисли почињу се ковитлати у облику СНГ-а у трећем лицу.</s><s>На моменте обраћа се Богу, тражећи од њега одговоре или узвикује велике животне истине.</s><s>Олга прелази са личне брачне ситуације на општи опис супружничких односа, у облику СУГ-а у трећем и првом лицу множине.</s><s>Мисли јој се прекидају елементима ауторског говора који отвара, али и затвара параграф.</s><s>114</s>
<s>16аŠxviii.</s><s>Ć) Најнежније што може, придиже му главу да мало лакше дише, па се измаче и ослони на зид да гледа Вукашина, збуњеног толиком патњом која му се укопала у лице, укочила покрете, сву ноћ не пуши.</s><s>Како је могао толико да га воли, а двадесет година да га не види?</s><s>И да то скрива.</s><s>Никад јој Š← миĆ се није пожалио ни исповедио.</s><s>Зато што је јак и поносан, или што је Š← меĆ није волео толико да заслужи Š← заслужимĆ истину свих оних његових ћутања?</s><s>Боже, како је све замршено и мрачно.</s><s>Можда је он од разлаза са оцем патио, био незадовољан њом Š←са мномĆ, све то скривао својом озбиљношћу и начелима по којима је живео, док је његов стварни живот остао у оним дугим осамљивањима у његовој соби, у оној потреби за самоћом чим по повратку из вароши затвори баштенску капију за собом.</s><s>А можда је он за то време имао неког свог Михајла Радића?</s><s>Зашто да не?</s><s>Што она Š← јаĆ у то раније није Š← нисамĆ посумњала, то је зато што га није Š← нисамĆ волела толико да би досегло до сумње.</s><s>Ако је оно што је она Š← сам јаĆ у ваљевској болници открила срушило њено уверење о срећном брачном животу, учинило да цео свој досадашњи живот види друкчијим но што је био, да га види сиромашним, па и безначајним, можда је она Š← сам јаĆ баш својим неразумевањем његовог разлаза са оцем, братом и Преровом, променила и њега.</s><s>Па му љубав која му се чинила велика, то више није ни била.</s><s>Исто онако како она Š← јаĆ сада осећа Š← осећамĆ његову љубав после сусрета са Михајлом Радићем.</s><s>Тако, Боже, да ли је ико на овом свету волео баш онога кога жели и треба да воли?</s><s>Оно истинско, да ли се догоди неком?</s><s>Или сви због нечега слепи полазимо туђим путем, загубимо се у приликама и прихватимо их као једино могуће.</s><s>Понеко као она поверује да је срећан, а онда, одједном, случајем или несрећом, ударимо у себе, у оне које волимо, па схватимо да нас не воле онако како желимо.</s><s>Онако како бисмо могли да будемо вољени.</s><s>Тада увидимо да смо два супростављена и далека света.</s><s>Не видимо се, не чујемо се, не осећамо, а у једној смо постељи и за истом трпезом.</s><s>Онда свим средствима и обманама скривамо ту истину.</s><s>Пристанемо на то.</s><s>Немамо куд, не можемо ништа да изменимо.</s><s>Не можемо да се прескочимо.</s><s>Вртимо се у томе што зовемо својим, правдамо и обмањујемо се дужностима.</s><s>Уверавамо себе да нам је то судбина.</s><s>А тако можда и јесте.</s><s>Јесте.</s><s>То је оно једино важно, а не прељубе које нас заболе.</s><s>Због којих потежемо нож и отров.</s><s>Све су те несреће последица оне погрешке која је несвесно учињена.</s><s>Ако је то и била погрешка.</s><s>Прељубе су само објављивање пораза.</s><s>Али то се доцкан, сувише доцкан схвати, ако се икад и схвати.</s><s>Богородице, што је кратак људски век!</s><s>Жели да додирне Вукашина, осећа неумесност те жеље, пламте јој образи, ипак се 16бŠxviii.</s><s>Ć) Olga lifted Aćim's head to ease his breathing, then moved away and leaned against the wall to look at Vukašin.</s><s>She was bewildered by the depth of Vukašin's suffering, which was stamped on his face and was inhibiting his movements.</s><s>He have loved his father so much, and yet not have seen him for twenty years?</s><s>He had never complained, or confessed his feelings to her Š← meĆ.</s><s>Was that because he was strong and proud?</s><s>Or perhaps she Š← IĆ hadn't loved him sufficiently to deserve to hear the truth.</s><s>My God, how depressing and complicated it all is, she thought.</s><s>Perhaps he had suffered over the breach with his father, been dissatisfied with her Š← meĆ, and concealed it all with his seriousness and high moral standards.</s><s>She Š← IĆ saw his true nature in his need to be alone immediately on returning home.</s><s>Perhaps he had had his Mihajlo Radić during that time-why not?</s><s>She Š← IĆ hadn't suspected this earlier, because she Š← IĆ hadn't loved him enought to be suspicious.</s><s>If what 115</s>
<s>113 she Š← IĆ had discovered in the hospital in Valjevo had destroyed her Š← myĆ confidence in her Š← myĆ happy married life- if it had made her Š← meĆ view all her Š← myĆ previous experience differently and see Vukašin as poor and insignificant, then perhaps by her Š←myĆ failure to understand his break with his Š← myĆ father, his brother, and Prerovo, she Š← IĆ had changed him, too.</s><s>And so a love which had seemed to him a deep love was no longer so just as she Š← IĆ had felt about his love for her Š← meĆ after meeting Mihajlo Radić.</s><s>Yes, you like that.</s><s>O God, has anyone in this world ever loved the person he wants to love and should love?</s><s>That real, true love, does anyone ever experience it?</s><s>Or do we all blindly set out along another's path, lose ourselves in outward circumstances and accept the solution as inevitable?</s><s>Now and again some of us believe ourselves happy, then suddenly by chance we come up against ourselves and those we love and realize that they don't love us as we want to be loved and should be.</s><s>Then we see that we live in distant worlds.</s><s>We don't see or hear or feel each other, and yet we share bed and board.</s><s>We conceal this truth by all possible means and deceptions.</s><s>We feel we must accept this.</s><s>We have no alternative, we can change nothing.</s><s>We can't jump out of our skins.</s><s>We turn round and around in our own circle, we justify and deceive ourselves and convince ourselves that this is our fate.</s><s>Perhaps it is, and that's all that matters, not the illicit loves that cause us pain and make us draw the knife or swallow poison.</s><s>All these miseries are the consequence of unwitting error − if error it was.</s><s>Adultery is only the announcement of defeat.</s><s>We realize this too late, if ever. (SD, 284−285) Примјер је специфичан по великом броју сигнала који показују доминацију тачке гледишта лика, а не писца, што није уобичајено за Ћосићев стил.</s><s>Наиме, ријетки су случајеви увођења елемената идиоматске диференцијације јер Ћосић користи српски књижевни језик у језику својих протагониста.</s><s>Обично не уводи сигнале СНГ-а, тако да је понекад јако тешко разлучити када престаје ауторски говор и почиње унутрашњи монолог лика.</s><s>Наведени микродискурс представља комбинацију ауторског говора, СНГ-а у трећем лицу, као и СУГ-а у првом лицу.</s><s>На крају параграфа региструју се ријетки случајеви СНГ-а у другом лицу.</s><s>Овај примјер специфичан је јер Ћосић у њему уводи јасне сигнале неформалности који су окидач тачке гледишта лика.</s><s>Такве елементе подвлачимо.</s>
<s>16aŠxix.</s><s>Ć) Косара је трипут долазила до капије и није се усудила да уђе, иако још од јутра није подојила дете; враћала се у крчму да попије само још једну љуту: не може Š← могуĆ последњи пут да подоји Š← подојимĆ Животу.</s><s>А не може Š←могуĆ ни да га још једаред не подоји Š← подојимĆ и подржи Š← подржимĆ у наручје.</s><s>Прецркнуће Š← прецркнућуĆ!</s><s>А како ће Š← ћуĆ овако нашљокана да прође Š← прођемĆ поред госпође, ко бајаги бабе, и господина, ко бајаги деде, свекрве и свекра ко бајаги?</s><s>Оно њихово фино, све фино, а ко бајаги, то глумљење да су срећни што имају унука и снају и она Š←јаĆ, ко бајаги вереница Иванова, не може више све с њом, и дан и ноћ, ко бајаги!</s><s>Нека цркне Š← цркнемĆ за Животом!</s><s>И даће Бог да цркне Š← цркнемĆ.</s><s>А како ће Š← ћуĆ овако ко бајаги све је у реду, нашла се женска с друштвом у вароши, долазе савезници ко бајаги, малко загрејана, па сад да прође кроз онај његов дугачак, стрмоглављен поглед и њен 116</s>
<s>113 плачни глас: Где си досад, дете?</s><s>Те фине госпође, а испод пунђе крију змијско легло, видела је она Š← сам јаĆ ту фину господу, а у мајчину тај фини, свилени ко бајаги, свет!</s><s>Земља кости избацила тој која роди такву жену мушкарцима, па она да роди оног ћоравог блентоњу, вајног студента, који не уме као човек ни да слаже кад треба.</s><s>Да сврши са женом што следује и колико је платио, па у мрак, неко 'оће дечко да све буде ко бајаги љубав и искрено.</s><s>Кад ми онај пас Ћира што сам га чекала не стиже нишким возом како је обећао!</s><s>Мушко је стока!</s><s>Сточија стока!</s><s>Е, сад напред, курво!</s><s>Ако пита где си досад и што си се нашљокала, онда је у реду ствар.</s><s>Скресати им све, и у мајчину!</s><s>Ал' ако ништа не питају, онако њиховски, ко бајаги фино, шта ћу онда?</s><s>А воз полази пре поноћи.</s><s>Добро вече.</s><s>Ух, то не ваља.</s><s>Ни реч.</s><s>Гледај у под и јурни код 16бŠxix.</s><s>Ć) Three times Kosara came up to the gate but didn't dare enter, although she hadn't fed the child since morning.</s><s>She went back to the inn for another strong brandy, then two more.</s><s>She Š← IĆ just couldn't feed Života for the last time.</s><s>Yet she Š← IĆ couldn't not feed him once more and hold him in her Š← myĆ arms.</s><s>She Š←IĆ would die!</s><s>Drunk like this, how just couldn't stand their play-acting, their pretense that they were happy to have a grandchild for Života, God would kill her Š← meĆ.</s><s>Should she Š← IĆ tell them that she Š← IĆ ran into some old friends in town, that in celebrating the Allies' arrival she'd Š← I'dĆ too much to drink?</s><s>The thought of his long look and her whimpering was too much.</s><s>Where have you been all this time, my child?</s><s>To hell with her!</s><s>She who'd given birth to a half-blind idiot who didn't even know how to lie when he had to, or how to finish with a woman, or how much to pay!</s><s>For him it was love, real feeling.</s><s>And all because that pig Ćira didn't come from Niš as he had promised, the bastard.</s><s>Bloody swine!</s><s>Well, go on, you whore!</s><s>What if they asked where she'd been and why she was drunk?</s><s>Never mind.</s><s>She'd just swear and look them straight in the eyes!</s><s>But what if they didn't ask any questions?</s><s>The train would leave before midnight.</s><s>Good evening?</s><s>No, no good.</s><s>Not a word, then.</s><s>Just look at the floor and hurry off to Života.</s><s>She 6.3.2.</s><s>Комбинација ауторског говора, директног говора и слободног неуправног говора</s>
<s>Унутар краћих (17) и дужих (17Ši.</s><s>Ć) параграфа Ћосић комбинује елементе директног говора, ауторског говора и СНГ-а у трећем лицу.</s><s>Наведени примјери показују различите начине комбиновања истих типова доживљеног говора.</s><s>17a) Синко, шапну, да чује ту своју, само унуку Адаму изговорену реч.</s><s>Он ће, Ђорђе, и сахрану да му Š←миĆ спреми, ко ће други.</s><s>Вукашин, можда, ни тада неће доћи у Прерово, у своју кућу.</s><s>Улази у собу, припаљује лампу да прочита унукова писма.</s><s>Примио је Š←самĆ само три.</s><s>Једно му Š←миĆ приграбио Ђорђе и не показује му Š←миĆ 117</s>
<s>113 сложену реченицу у психолошки натегнутој ситуацији и да у контексту те ситуације, саопшти оно што је за њега (за говорно лице или за писца) најважније“ (1982: 410−411).</s><s>Искази се често раздвајају дисторзијом у два сегмента, тамо гдје бисмо очекивали један исказ.</s><s>Све ово доприноси динамици саме ситуације у којој се лик налази.</s><s>„Прозни текст може садржавати једночлане, двочлане и трочлане елиптичне реченице, кад је говорном лицу или писцу, наравно, потребно да створи неку психолошку слику личности дела помоћу слике експлозивних емоционалних стања.</s><s>Такве елиптичне реченице употребљавају се у управном, неуправном и слободном неуправном говору“ (Ћорац, 1982: 393).</s><s>Елиптичне реченице служе за стварање психолошких слика ликова, а само са садржинског, али не и синтаксичког, аспекта се сматрају реченицама.</s><s>С друге стране, узрок понављања односно репетиције јесте „афективно стање говорног лица или намера писца за стварање експлозивне слике својих јунака“ (Ћорац, 1982: 417−418).</s><s>Субјекатске ријечи истичу се инверзијом и репетицијом и тиме се изражава афективан израз говорног лица, односно сликају се бурне емоције говорника (Ћорац, 1982: 418).</s><s>Ћосић је, исто тако, склон и да од једног исказа прави два.</s><s>Овакво додавање засебних синтаксичких и интонационалних целина заправо представља њихово накнадно јављање у свијести или представља доказ говорног богатства, што се не може изразити једном реченицом: сваки издвојен исказ резимира или понавља претходни контекст (Јовановић, 2009: 25).</s><s>17aŠii.</s><s>Ć) Он се повија и трза.</s><s>И заостаје, као да жели да се прекрсти.</s><s>Стидно је и нечасно да се сад моли, па опет пожури уз косу.</s><s>Болничари сносе рањенике вукући их по снегу.</s><s>Примичу се чистини коју туку гранате.</s><s>Неће успети да претрчи њихове црне рупчаге и ватрене клобуке.</s><s>Густа врелина налила му грло.</s><s>Лука Бог маше руком да пожуре.</s><s>То исто он виче војницима, покушавајући да се сети јуриша по правилима која је учио и вежбао у Скопљу.</s><s>Виче им, шапуће неке наредбе.</s><s>Мучи се да потрчи, али га снег хвата за колена, стеже му ноге; пада у црну рупчагу, ослепљен.</s><s>Разнет му је мозак, распрсле му се бубне опне, проверава наочаре, види надохват руке: крвава труплина, без главе, просута црева.</s><s>Зажмури.</s><s>То ће Š← ћуĆ и он Š← јаĆ бити.</s><s>У идућој секунди, у идућем трену.</s><s>Укопава се у земљу и камен.</s><s>Боже, има те!</s><s>Пуна су му уста земље и снега.</s><s>Распрскава се глава.</s><s>Кроз цику и ршум однекуда, из даљине, једва чује: Лука Бог командује „Јуриш“.</s><s>Мора Š← МорамĆ.</s><s>Бауљајући, придиже се; гледа око себе да види шта је остало од чете и где је: пред њим, на снегу леже војници и пуцају, а са косе силази плави талас Шваба.</s><s>Труба.</s><s>Две трубе.</s><s>Друкчије.</s><s>Врео хук, грклина и угарци бацају га у меку, топлу белину.</s><s>Дозива га Лука Бог, псује му сестру, скаче, тражи га међу људима који падају, бацају пушке, трче уз белу стрмину.</s><s>Плави талас шињела дими се и прилази машући бајонетима.</s><s>Сада се пада и пуца, сети се.</s><s>Клечи и поче да пуца.</s><s>Поред њега војник Станиша, најлепши човек у чети, јекну и испусти пушку, зари главу у снег.</s><s>Живи пуцају, дижу се, вичу „Ура“.</s><s>Неко дозива мајку.</s><s>Опет мајка.</s><s>На 119</s>
<s>113 учини.</s><s>Зна ли Иван за ту тајну?</s><s>Још ноћас ће Š←ћуĆ му написати да имају Š←имамоĆ 17бŠiii.</s><s>Ć) "The first man.</s><s>A wonderful name," she murmured excitedly.</s><s>So she Š← IĆ had a cousin as well as a brother; perhaps she Š← IĆ would be bandaging him too.</s><s>"Excuse me − I didn't tell you that my name is Milena," she said, more embarrassed than ever.</s><s>What terrible thing had they done to her Š←myĆ father that he hadn't forgiven them after twenty years?</s><s>Or had he hurt them in some way?</s><s>Her Š← MyĆ father couldn't do anything bad.</s><s>Did Ivan know the sacret?</s><s>She Š← IĆ would write to him tonight and tell him that they Š← weĆ had a cousin, У наредном примјеру директни говор отвара параграф.</s><s>Након кратког јављања самог аутора, Ћосић уводи СНГ у трећем лицу који прелази у замишљени уведени директни говор, уз помоћ којег се јунакиња обраћа оцу.</s><s>17aŠiv.</s><s>Ć) Истина је, истина је − руке му смалаксаше, али она не подиже лице са очевих груди.</s><s>Не сме Š←Не смемĆ да се откине Š←откинемĆ из његовог наручја, од знаног јој Š←миĆ и драгог мириса дувана и још некаквог мириса који јој Š←миĆ враћа кућу и детињство, маму и Ивана…</s><s>Хоће ли се икад свршити рат, тата?, питала би га, али се 17бŠiv.</s><s>Ć) "Yes, it's true," he said.</s><s>His arms fell limply down, but she did not lift her head from his chest; she Š←IĆ simply dared not tear herself Š← myselfĆ away from his embrace, from the familiar and well-loved smell of tobacco and some other indefinable smell associated with her Š← myĆ father, which brought back memories of him and her Š← myĆ childhood, of her Š← myĆ mother and Ivan.</s><s>Will the war ever be over, Father? she wanted to ask him, but she was afraid to see his eyes and face, while his heart was still thumping as he spoke. (RE, 6.3.3.</s><s>Комбинација ауторског говора, директног говора, слободног неуправног говора и слободног управног говора</s>
<s>Аутор комбинује елементе директног говора и ауторског говора који је прошаран структуром СНГ-а и СУГ-а.</s><s>Примјер јасно показује колико је тешко разликовати елементе пишчеве тачке гледишта са елементима унутрашњег монолога самог лика у форми СНГ-а или СУГ-а.</s><s>Параграф се завршава рјеђим примјерима СУГ-а у другом лицу множине којим се лик обраћа имагинарним саговорницима.</s><s>18а) Јао, човече, бем ти име! − узвикну неко од рањеника на поду и препаде га.</s><s>Заборавио се Š←самĆ и причао прегласно.</s><s>Ако је Š←самĆ.</s><s>Бар је неко чуо његову Š←мојуĆ причу.</s><s>Осећа задовољство: војници је неће заборавити.</s><s>И жели некако да им 122</s>
<s>илуструје комбинацију двије врсте доживљеног говора унутар једне реченице које су одвојене интерпункцијским знаком тачка зарез: ауторски говор и СУГ у првом лицу.</s><s>Након тога аутор наставља са чистом структуром СУГ-а у првом лицу који прелази у прво лице множине у посљедњем исказу.</s>
<s>18аŠii.</s><s>Ć) Не бојте се − каже им мирним гласом.</s><s>Глупост!</s><s>Нешто сасвим друго треба њима рећи.</s><s>Али га Š←меĆ они неће разумети. – Нећу! − каже инаџијски.</s><s>Инат би морали да схвате и одобре.</s><s>Једна му нога мало дубље упада у снег, али још стоји, занет кушњом, неизвесношћу, игром у све.</s><s>Без страха.</s><s>Нека ме убију, али хоћу да се уверим да су свиње и зликовци; погледом одговара својим војницима и осећа како се клати у магли, како га заноси, као прамен.</s><s>Клати се његов цвокот, мраз ништи његово дисање.</s><s>Виде ли ме?</s><s>У магли сам им прамен магле.</s><s>Ако моји војници због нечега опет први отворе ватру, ако они не издрже, опет људима нема спаса.</s><s>Убијаћемо се док постојимо.</s><s>18бŠii.</s><s>Ć) "Don't be afraid," he said in his usual voice.</s><s>How stupid!</s><s>He Š← IĆ should say something quite different, but they wouldn't understand him Š← meĆ.</s><s>"No, I won't!" he said, expressing obstinacy in both his voice and his eyes.</s><s>That was something they must understand and approve of.</s><s>One leg sank a bit deeper in the snow, but he was still standing, carried away by temptation, uncertainty, gambling on everything.</s><s>Yet he felt no fear.</s><s>Let them kill me if they wish; but I want to make sure that they're bastards, criminals.</s><s>He answered his soldiers 124</s>
<s>илуструје with his eyes, feeling as thought he was floating away in the fog, as though it was bearing him away like a wisp.</s><s>His chattering teeth were floating away, too, and the frost stopped his very breathing.</s><s>Can they see me?</s><s>To them, I'm nothing but a wisp of fog, floating in the fog.</s><s>If my soldiers are again the first to open fire, if they cannot restrain themselves, then there is no hope for humanity: while we exist, we will kill each other; we will even kill each other after death.</s><s>He felt that a puff of wind would knock him over.</s><s>He Š← IĆ was done for, if the Примјер (18Šiii.</s><s>Ć) представља један од најбогатијих микродискурса.</s><s>Ћосић нас ауторским говором уводи у унутрашњи свијет Ивана Катића у облику СНГ-а у трећем лицу и СУГ-а у првом лицу.</s><s>Овакву структуру прекида слика из прошлости: туча двадесетједногодишњег Ивана са цивилима у Слободи.</s><s>Мисли су сабијене унутар једне реченице која се састоји од низа зависних реченица, а односе се на војниково присјећање на сами догађај и прекидају се с времена на вријеме исказима СУГ-а (ко је он да ме исправља што сам изоставио est, откуд сам баш то изоставио; Богдан мисли да сам кукавица).</s><s>Овим исказима Иван изражава свој лични став када је прошли догађај у питању.</s><s>Он сам себе критикује обликом СНГ-а у другом лицу (обраћање себи) и СУГ-а у другом лицу (обраћање оцу).</s><s>Ћосић коначно завршава реченичну структуру, након чега поново уводи Иваново виђење себе.</s><s>Као посљедица тога, протагониста се враћа још једном у прошлост: присјећа се разговора између друга Богдана и пјевачице.</s><s>Развија се слика Ивановог понижења, након чега поново почињу одјекивати његове мисли − овај пут обраћа се другу.</s><s>Дијалог из прошлости прекида СНГ у трећем лицу, при чему се појављује цртица као графолошка карактеристика управног говора.</s><s>Овакво увођење директног говора из прошлости ријетко је у тетралогији.</s><s>Параграф се завршава враћањем Ивана Катића у прошлост: описује се разговор између Богдана и пјевачице која је умањивала Иванову мушкост због слабог 18aŠiii.</s><s>Ć) Иван поуздано зна да се Слобода њише и суља некуда, шкрипи и хуји; зато се раскречио, разлактио и држи шакама главу, штити теме да га у том неминовном паду не разлупа о таваницу или келнерал, страхујући највише за наочаре: ако му Š←миĆ наочаре слете у том црном кршу, ни Богдан Драговић неће моћи да их нађе.</s><s>Шта ли он мисли о мени?</s><s>А како слеп да погинем за отаџбину?</s><s>Мучи се и не може никако да се сети: зашто је Š←самĆ цивиле ритао ногом у стражњицу, жирадо шешир, фес, тројица, четврти подигао столицу, герок, онај што је претио Глишићем и војводом Путником: тога је Š←самĆ промашио и лупио ногом о зид, можда је Š←самĆ и прсте поломио: боли, јесте, боли, може се и без прстију погинути за отаџбину, да, онај уштогљени идиот са жирадо шеширом, кад се брже сазнало да је члан Државног савета, усред Слободе грдио српску интелигенцију, Пашића, за ту господу српски 125</s>
<s>илуструје команданти немају памет једног швапског наредника: тада је он Š←сам јаĆ устао и распалио га ногом у гузицу, али пре тога попео се Š←сам сеĆ на столицу, на столицу или на сто, и викнуо: Dulce est for patria mori!</s><s>Жирадо шешир виче est, est, ко је он да ме исправља што сам изоставио est, откуд сам баш то изоставио, јесте: ено га на келнерају, тај жирадо шешир, он је узрок, то јест повод, стварно је вређао рсположење ђака у Слободи, тај једини жирадо шешир, а да га Богдан није ухватио, Богдан мисли да сам кукавица, он би све те избеглице и позадинске пацове и шимпанзе побацао у Вардар; заиста, није требало, није, и шта му Š←миĆ је била потребна та туча, вежба за рат, један егзерцир у Слободи, прва туча у његовом Š←мојемĆ двадесетједногодишњем животу, браво Иване, једина туча у Слободи уочи наше велике, свете жртве за отаџбину, дело је, дакле, сина Вукашина Катића, моралног и интелектуалног мача Србије.</s><s>Заиста, тата, шта је то Србија?</s><s>За великог револуционара Богдана ја сам petit bourgeois: негде у даљини, међу неким црним бубетинама, уз бубашвабу, јесте, Богдану Драговићу певачица нешто пева, и Циганин с виолином, и Богдан с гужвом корбача, врхом Глишићеве чизме на лицу, и он пева, мора Š←морамоĆ пасти на леђа, за њим Š←за мномĆ ће пасти и певачица, та кокота што га Š←меĆ понизила најниже у двадесетједногодишњем животу, али има, курва, генијално чуло за људе: „Ви сте овде једини лаф.</s><s>Штета што нисте поручник, до окупације би Скопље имало да прича о нашој љубави.“ То је Š←самĆ јасно чуо, тада је још јасно чуо, па је Š←самĆ испио цео литрић и видео: уза сам литрић прислонила се певачица с правим балконима, а руку ставила Богдану на раме, иако сам је ја звао и давао мамине динаре: „Обожавам мушкарце који се туку.</s><s>То су мушкарци.</s><s>Ти који имају ожиљке и носе модрице.</s><s>Маме ми, страшно волим да пољубим мушкарца у ожиљак од ножа.“ Тако је: жирадо шешир је назвао војводу Путника матором будалом и капларом, а Пашића гробаром Србије, а Богдан је шапутао, како шапутао кад је читава наша десетина чула, то је разлог: „Госпођице, ја сам до ушију заљубљен.</s><s>Сутра ме у Крагујевцу чека девојка, Наталија.“ Али мојом заслугом, Богдане.</s><s>То ниси рекао.</s><s>Да ли сам тада пољубио Богдана због карактера и верности, таквог младића треба да воли Милена, а не неког четничког буздована, или сам одмах скочио да том члану Државног савета у пуној Слободи изгазим жирадо шешир; исти такав жирадо шешир носи мој отац Вукашин Катић, такође члан Државног савета.</s><s>„Воли мог друга Ивана.</s><s>У Ђачком батаљону, у целој Србији, он је најнежнији младић Драгиња, ја не лажем.“ − „Богдане, Знам најбоље тад кад мрзим, још тачније, кад волим.“ – „Дакле, друже Богдане, треба и мрзети за ту истину?“ – „Него шта.“ Него шта: српски Обилићи клечали су око госпођица Српкиња и, само да пођу у мрак, заклињали се да ће вечно волети, ужасне су гадости брбљали и бљували, ни смрт их не може опрати; социјалиста је играо друга и наговарао ону кокоту да ме ноћас воли што имам наочаре: „Не бих могла да се љубим с мушкарцем који носи наочаре, маме ми, да је доктор, бунду да ми купи, маме ми. (ВС 1, 18бŠiii.</s><s>Ć) Ivan knew for sure that the sloboda Cafe was rocking and swaying, creaking and moaning on its way somewhere, so he sat with his legs apart, planted his elbows on the table, and held his head in his hands, carefully protecting the top of his head so that, when the inevitable crash came, he would not bang against the ceiling or the bar.</s><s>He was most afraid for his glasses: if they Š← weĆ fell off amid this black turmoil, not even Bogdan Dragović 126</s>
<s>илуструје course: there were the Serbian heroes, kneeling before the girls; as soon as they got outside into the darkness they would swear to love them forever, they would babble the most disguisting obscenities, from which not even death could cleanse them.</s><s>A socialist playing the part of a good friend, trying to persuade that cocotte to love me tonight because I wear glasses.</s><s>"God, I'd never kiss a man with specs, not even if he was doctor, not even if he bought me a fur coat.</s><s>He's drunk a liter of wine, so he sees all the way to Salonika.</s><s>Order him Сљедећи примјер започиње елементима СНГ-а у трећем лицу који прелази у СУГ у другом лицу: говорник се обраћа својим друговима Данилу и Богдану.</s><s>Ћосићев јунак даље развија мисли у облику СУГ-а у првом лицу.</s><s>У овакву структуру мијешају се елементи дијалога без реплике, при чему се назире саговорник Данило Историја.</s><s>Данилов одговор у којем појашњава да је проститутка заражена изазива буру унутрашњих мисли у облику СУГ-а у трећем лицу.</s><s>Параграф се завршава елементима ауторског говора чиме се прекидају Иванове мисли.</s><s>18aŠiv.</s><s>Ć) Нема смисла тако понижен погинути за отаџбину.</s><s>Данило, где ти је мушки понос?</s><s>Заиста, шта то пева Богдан?</s><s>Певачица и Цигани ће се срушити на њега, а он ми великодушно препушта једну надувену, смрдљиву скопску курву што ме неће, ни она ме ноћас неће, нећу сазнати ни шта је њој испод трбуха, тај Венерин брег, то што све животиње знају шта је, због чега клече српски Обилићи, нећу на фронт, нећу да погинем за отаџбину док жену, жену једну, нисам с њом, жену, ту смрт прво, па онда јуриш за отаџбину из читанки, историје.</s><s>Данило, кажи ми, молим те, колико наплаћује једна оваква курва?</s><s>Баш ме брига што је заражена.</s><s>Бити заражен или незаражен мртвац, то нема никаквог значаја за српску историју.</s><s>Смрди, смрди ноћ.</s><s>Слобода смрди, грозно смрди живот: мора Š←морамĆ, неминовно је, повраћаће Š←повраћаћуĆ Скопље, позадину, двадесет година, ту Иванку Илић, замишљену докторску дисертацију о Светлом и светлом, Светло и светлост, отаџбину ће Š←ћуĆ повраћати; она мучи и хуји, неминовно је, сурвава се Слобода с полуживим мртвацима у црн крш буба, жирадо шешира, чаша.</s><s>То гађење на Светло и светлост неиздрживо боли; то жуто, све је жуто, а осмехује се, њему Š←мениĆ се осмехује жута смрт: девојка у жутој марами седа до њега и гледа га плавим, умилним дивним, чудесним очима. (ВС 1, 18бŠiv.</s><s>Ć) There's no sense in degrading yourself like this when you're going to die for your country.</s><s>Where's your masculine pride, Danilo?</s><s>Now what on earth is Bogdan singing?</s><s>The singers and the gypsies make a beeline for him, and he has very kindly left me a stinking, bloated Skoplje whore who doesn't want me; nor will I find out what she's got under her belly, or what her mount of Venus is like − all the animals know what that is.</s><s>And I don't want to go to the front; I don't want to die for my country until I've had at least one woman.</s><s>A woman, that's the first death; then you rush to fight for your country straight from your schoolbooks, straight from the Student Battalion.</s><s>Tell me, Mirko, how much does one of these whores charge?</s><s>I don't care if she's got V.D. It's not going to matter a damn in the history of Serbia 128</s>
<s>илуструје whether those who have to die have V.D. or not.</s><s>That's a fact, Mirko, old man.</s><s>This night stinks, and freedom stinks, and life stinks most of all.</s><s>There's no help for it.</s><s>Skoplje's going to spew up everything around: my twenty years, my sweetheart Ivanka Ilić, the doctoral thesis I planned on "Light and Illumination," and the homeland too.</s><s>There it is, moaning in torment; there's no help for it!</s><s>The Sloboda is toppling, with its pile of dead and live bodies, into the black pit of bugs, glasses, and straw hats.</s><s>Everything was yellow.</s><s>He Š←IĆ smiled, and the yellow death smiled back at him Š← meĆ; the girl with the yellow scarf was sitting next to him and looking with her gentle blue eyes, her wonderful eyes. (IB, 195) Примјер (18Šv.</s><s>Ć) јесте заправо сан војника Богдана Драговића, стога долази до персонификације пацова.</s><s>У структуру ауторског говора убацују се елементи доживљеног говора: Класа није човек, буржоазија није човек.</s><s>А шта су, онда, неправда и зло?</s><s>Из контекста није јасно да ли се ради о елементу унутрашњег монолога или је ово директни говор.</s><s>Богдан се присјећа догађаја из прошлости када је био претучен у облику СНГ-а у трећем лицу.</s><s>Пацов проговара: Помоз' бог, јунаци!, тако да се биљеже и облици директног говора.</s><s>У сну Богдан се обраћа Наталији, али и потпуковнику, и то у облику СУГ-а у трећем лицу.</s><s>На крају параграфа Ћосић поново оживљава слику пацова, непосредно прије Богдановог расањивања.</s><s>18аŠv.</s><s>Ć) Из светлости израња пацов.</s><s>Стао, загледао се у њега.</s><s>Осмехује му се.</s><s>Класа није човек, буржоазија није човек.</s><s>А шта су, онда, неправда и зло?</s><s>Пацов пружа руку к њему, смешка му се сажаљиво.</s><s>Човек му Š←миĆ везао руке и тукао га Š←меĆ корбачом.</s><s>Патник с корбачем.</s><s>Несрећник што шамара.</s><s>Тужни сабљаш.</s><s>Пацов се усправи и ухвати руком за решетку: блеснуше му сабља, еполете, одликовања.</s><s>Помоз' бог, јунаци!</s><s>Виче.</s><s>Шапка му пада преко лица.</s><s>Слобода има право да откупи себе, разумеш ли, Наталија.</s><s>Свет се дели на шамаране и оне који шамарају.</s><s>Трећих нема.</s><s>Шамарани имају право на освету, чујеш ли, Наталија.</s><s>То ја тако хоћу, господине потпуковниче.</s><s>Зашто ћемо бити сви несрећни ако нас поробе?</s><s>Је ли, Наталија, кога ћемо мрзети у ропству?</s><s>Пацов се уплашено стресе, шапка му паде и бубну као буре, он крупно задрхта: шапка се докотрља до његових ногу, бубњајући као празно буре.</s><s>Опет се стресе, згрчи, пободе главу у камен, затисну нос свећом, топлим мирисом воска, зацвокота од фијука корбача, који се згусну у ткање мајчиног разбоја, у тупу лупу и шкрипу брдила...</s><s>18бŠv.</s><s>Ć) As he lay in his cell, a rat sprang up from a shaft of light.</s><s>It stopped, stared at him, and smiled.</s><s>A class isn't a man, the bourgeoisie isn't a man.</s><s>Then what are evel and justice?</s><s>The rat held out its hand to him, smiling sympathetically.</s><s>A man had tied up his Š← myĆ hands and struck him Š← meĆ with a whip.</s><s>A man who suffered and carried a whip; an unhappy man, quick to strike; a saber-rattler with grief in his heart.</s><s>The rat straightened itself and gripped the bars of the window with its hand: its saber, epaulets, and medals glittered in the moonlight.</s><s>God help you, heroes!</s><s>Its fur cap fell down over the fence.</s><s>Freedom has the right to redeem itself; can't you understand this, Natalia?</s><s>The world is divided into those who 129</s>
<s>18бŠvii.</s><s>Ć) When he came to he felt cold, and his teeth were chattering.</s><s>There was a sharp pain in his cheeks: with his hand he felt a cut and smeared blood on his face.</s><s>Had a bayonet caught him Š←meĆ?</s><s>He could not remember when, or how.</s><s>But there was a terrible pain in his Š← myĆ chest: he Š← IĆ must have been hit there.</s><s>He was breathing in short gasps.</s><s>There seemed to be pain in his ribs, too.</s><s>He ran his hands over his body: his jacket was dry.</s><s>He took a deep breath, as deep as he possibly could.</s><s>Only his head was wounded; he was relieved.</s><s>He felt the wound, but it turned out not to be a wound either!</s><s>He listened: his horse was breathing deeply in the darkness behind his back.</s><s>Up above he heard two or three shots, a shout, and someone singing.</s><s>He got up: there was nothing wrong with him Š← meĆ!</s><s>He Š←IĆ had fallen off his Š← myĆ horse across that tree trunk, hit his Š← myĆ head on it, and lost consciousness.</s><s>Tomić would certainly think he'd been killed.</s><s>But I'll buy him that candy, he thought, when we enter Valjevo.</s><s>He went up to his horse, patted and stroked him, and ran his hands over him.</s><s>"Why did you shriek like that?" he asked aloud in a joyful tone.</s><s>Someone near him began to cough; there was a sound of snow rustling and creaking.</s><s>He waved his hands to take his saber, but it was not in its sheath.</s><s>Quickly he removed his gun from his shoulders: there were people moving among the trees. (TD, 307)</s>
<s>Параграф почиње елементима ауторског говора који прелази у СНГ у трећем лицу.</s><s>Унутар овог облика доживљеног говора, Ћосић уводи директни говор који је изговорен у прошлости.</s><s>У наставку Ћосић још користи елементе СУГ-а у трећем, другом и првом лицу.</s><s>Примјер је специфичан по томе што, поред различитих облика доживљеног говора, унутар једне реченичне структуре Ћосић користи СУГ у трећем лицу, који иза запете прелази у СУГ у другом лицу: у страху од губитка сина јединца Ђорђе почиње да призива Бога: Аћимовом главом се откупљује Адамова, о милостиви Господе и света славо, учините милост, потврдите правду.</s><s>18аŠviii.</s><s>Ć) Загледа се у Адама који стоји иза креветске табле и сузним очима гледа у деду.</s><s>Тек сад му је ближи срцу но он Š←јаĆ, отац.</s><s>Сад још горе мисли но јуче кад ŠсамĆ га је преклињао да не луња Преровом, да се скрије док Шваба не прође и своју власт не постави, та власт биће и његова, јер дукат је јачи од сваке власти, а он: „А како ћу.</s><s>Забога, оцо, као војни бегунац деди пред очи и да се вучем по Прерову као посран?</s><s>Као да сам ухваћен у крађи кокошака...“ И послушао би деду сигурно да Бог нечијим ступцем не разби главу саможивцу.</s><s>Само његова смрт може овом шашавку главу да спасе.</s><s>Добро повуче своју стару ракију и спусти чутуру међу ноге.</s><s>Господ Бог и учини овако с Аћимом да му Š←миĆ Адама спасе.</s><s>Аћимовом главом се откупљује Адамова, о милостиви Господе и света славо, учините милост, потврдите правду.</s><s>Па ако наша кућа мора као све преровске да се црним барјаком закити, нека, свемоћни Господе, буде то по реду, онако како се рађало и живело.</s><s>Аћим па ја.</s><s>Он па ја.</s><s>Он па ја, света славо.</s><s>Шта се овом мом једином шашавку завезује у души па ме овако гледа? (ВС 4, 440) 18бŠviii.</s><s>Ć) Djordje stared hard at Adam, who was standing at the head of the bed looking at his grandfather.</s><s>Adam had now realized he felt closer to his grandfather than to his father.</s><s>131</s>
<s>илуструје political combinations, and lunches and dinners with foreign diplomats and journalists, convincing them of the inevitability and justice of liberating and uniting all the Serbs and South Slavs?</s><s>How could he?</s><s>First he must stand in front of Olga and say, I believe Ivan has been taken prisoner.</s><s>As proof he would take the cap from his pocket: Look, here's his cap.</s><s>I remember it by this border and that spot.</s><s>Ivan and I wear the same size hat and it fits me exactly.</s><s>He would put the cap on his head and look at her frightened face, then fall silent, his silence joining with her silence, which had never happened before; he would lie beside her sleepless form, unable to sleep himself.</s><s>Where could he find strength to do all this?</s><s>He Š← IĆ must meet Milena that very day − it was less than fifteen minutes' walk to the hospital − and listen to her weeping, look into her frightened eyes, and convince her that there were grounds Наведени примјер илуструје обиље различитих типова и подтипова доживљеног говора: ауторски говор са којим започиње параграф прелази у СНГ, и то у трећем лицу.</s><s>Крај параграфа обиљежен је исказима лика којим се он обраћа не једном, већ више саговорника (Саву, тати, Богдану), при чему је тата имагинарни саговорник.</s><s>О репликама који саговорници изговарају наслућујемо на основу исказа самог лика (Саво очигледно наглашава да ће се Иван Катић смрзнути на снијегу, рецимо).</s><s>Неке реплике саговорника су и директно дате попут Савине констатације да од мраза пуцају букве.</s><s>18аŠxi.</s><s>Ć) Али никако да изађу из потока.</s><s>Мраз стеже ноге, чупа уши, гули нечим тупим, пребија колена; помрчина се леди и згушњава.</s><s>Корак колоне разлама целац, шумом одјекује праскаво и цијукаво корачање.</s><s>Докле?</s><s>Тетура се.</s><s>За њим Сава Марић.</s><s>Непрестано му нешто казује, запиткује га, гура.</s><s>Он га не разуме и нема снаге да му одговара, али је сигуран: док постоји Сава Марић, докле ће Š←ћуĆ и ратовати.</s><s>Сава Свети Сава.</s><s>Тај празник није волео Š←нисам волеоĆ због декламација пред озбиљним татама и срећним мамама.</s><s>Пре неколико векова је то било.</s><s>Прославе, узбуђења, некакве ђачке сујете и радости.</s><s>Тада, пре неколико векова, на светосавској прослави, дуго су га Š←меĆ гледале оне мале разроке и жарке очи.</s><s>Та Иванка Илић.</s><s>Спава ли она?</s><s>На ком ли је свету сада та Иванка?</s><s>Та Иванка Илић, из треће клупе до зида, што је у разреду најгоре знала математику, није волела да се шали.</s><s>Зашто је тражила да јој изради Š←израдимĆ седам задатака из аритметике за сутрашњи час на који неће доћи?</s><s>Зашто му Š←миĆ је заказала састанак на који није дошла?</s><s>Узбрдо, низбрдо.</s><s>Колено нађе пањ, руке дебло.</s><s>Сава му тутну коцку шећера.</s><s>Сласт није сласт.</s><s>Боли несан.</s><s>Неиздрживо боли несан.</s><s>Погинути и заспати.</s><s>Заспати засвагда.</s><s>За све књиге и људе.</s><s>Какво блаженство.</s><s>Чему истине?</s><s>Благо Циги и Дракчету.</s><s>Пада у снег.</s><s>Меко, топло.</s><s>Слађе од маминог кревета.</s><s>Нека се смрзнем.</s><s>Саво, пусти ме да се смрзнем.</s><s>На свету, тата, не постоји већа мука од несна.</s><s>Каква глад, Богдане.</s><s>Револуција за сан, то је истина.</s><s>Рат за сан.</s><s>То је људски рат.</s><s>Спавати, цео један век спавати.</s><s>Пусти ме, Саво, ја желим да се смрзнем.</s><s>Да спавам.</s><s>Од мраза пуцају букве.</s><s>То није истина, Саво.</s><s>Спавају букве.</s><s>Благо њима.</s><s>Каква је то тишина!</s><s>Колика је то слобода!</s><s>То је тај мир.</s><s>Сава га 134</s>
<s>Наведени примјер илуструје рјеђе ситуације у којима се у структуре ауторског говора и СНГ-а у трећем лицу убацују елементи фрагментарног цитата.</s><s>Елементи фрагментарног цитата подвучени су.</s>
<s>20a) Сјахује и пружа дизгине Драгутину; не виде се, чују се кроз фрктање коња.</s><s>Полази ка плоту, клиза се.</s><s>Хвата се за љигаво прошће, иде поред плота тражећи вратнице.</s><s>На свету човек има само један „мој јабучар“, једно место где може да падне на „моју земљу“.</s><s>Прво дрво на које се Š←на коју сам сеĆ успео, заличио себи на птицу, најчудеснију животињку под небом.</s><s>Јабука је прво дрво са којег је Š←самĆ другове и браћу, стоку и стрине погледао.</s><s>Земљиште на коме је Š←самĆ проходао и бос газио друкчије је каљаво и хладно, друкчије се по њему пада.</s><s>Плот поред којег је Š←самĆ растао, плот што је био прва препрека коју је Š←самĆ морао савладати ка циљу, плот у коме сваки плоштац има лик човека, власника, његову висину и ширину, тај плот казује сав живот села.</s><s>Генералске чизме се клизају по мокрој трави између плота и коловоза, па се хвата за хладне лишајиве прошце, и дуго их стиска као да су шаке његове браће, комшија, Струганичана.</s><s>Његових војника.</s><s>Стараца.</s><s>Мртваца.</s><s>Фелдцајгмајстер Оскар Поћорек ноћас нема „мој пут“ по коме је садио своја боса стопала; нема „мој јабучар“ у коме се и у овој помрчини црвене гомиле јабука; нема „мој плот“ прекривен сребрнастим и зеленкастим лишајевима.</s><s>Он, фелдцајгмајстер Оскар Поћорек, ноћас не мирише по киши „моје“ натруло прошће на коме су се цепале дечје пртене кошуљице и успињањем и прескакањем односиле прве људске и мушке победе.</s><s>Проштац и плот, то су сељак и село.</s><s>Саздани од земље и сунца, пободени у земљу да чувају „моје“, док не сатруле у њој.</s><s>И онда кад сатруле, бивају доказ међе пред судом.</s><s>Међа и одбрана.</s><s>Снага и лице пред селом и светом.</s><s>Хвала пред пролазницима.</s><s>Сваки сељак има друкчији плот: по плоту се разликује газда од сиромаха, млад домаћин од старога, удовичка кућа од куће пуне мушкараца.</s><s>Сваки плот има свог пса; сећа Š←сећамĆ их се по очима и лавежу, кроз плот ŠсамĆ их гледао и слушао.</s><s>А затим, тај чврсти загрљај прошћа, то суро коло око белих кућа...</s><s>Све то нема он, фелдцајгмајстер Оскар Поћорек, па зато презире и мрзи. (ВС 2, 55−56) 20б) He dismounted and handed the reins to Dragutin; they could not see eаch other, but they could hear each other over the snorting of the horse.</s><s>He slipped as he walked toward the fence, caught hold of a slimy stake, then continued alongside the fence, looking for the gate.</s><s>There is only one place in the world which a man call "my apple orchard," one place where he can fall down on "my earth".</s><s>The first tree on which he Š← IĆ lighted seemed to have the 136</s>
<s>Примјер започиње Ћосићевом уобичајеном структуром: ауторски говор уводи СНГ у трећем лицу.</s><s>У овакву структуру мијешају се елементи фрагментарног цитата, који су подвучени унутар микродискурса.</s><s>Параграф се завршава СУГ-ом у трећем лицу који је праћен ауторском дидаскалијом.</s>
<s>21a) Враћа се лаганим кораком, стоји на мосту: да се опет није уплашила као летос, на путу за Раљу, па сишла у Лапову?</s><s>Плакала, кајала се у сваком писму, у посљедњем поново себе прекоревала због те „на почетку рата пострадале ноћи“.</s><s>Није логично, немогуће је, а депеша је сигурно стигла.</s><s>Ако није?</s><s>За два дана морала је да стигне, Паланка и Прерово још су далеко од фронта.</s><s>Можда је стигла тим јутрошњим возом, па га Š→меĆ чека код Паје опанчара, заједничког познаника, друга, били су Š←смоĆ прошлог Првог маја код њега у гостима.</s><s>Потрча ка кући Паје опанчара.</s><s>Неће Š←нећуĆ 137</s>
<s>Као што је био случај са претходном категоријом, поново анализирамо ријетке случајеве када ауторски говор није присутан унутар наратолошке структуре.</s><s>Из спроведене анализе корпуса потпуно је јасно да су ауторски говор и СНГ у трећем лицу неизоставни дијелови било ког Ћосићевог микродискурса.</s><s>Унутар примјера (23), параграф започиње СУГ-ом у првом лицу који прелази у дијалог без реплике.</s><s>Мајор Гаврило обраћа се слуги Радојку, чијe репликe се откривају из мајорових исказа.</s><s>Погледавши се у огледало које је донијела медицинска сестра Милена Катић, мајор почиње да размишља о свом оронулом изгледу у облику СНГ-а у трећем лицу.</s><s>Миленин поглед упућен њему производи директни говор.</s><s>Параграф се завршава замишљањем сопствене будућности која је дата дјелимично на српском, а дјелимично на руском језику.</s>
<s>23a) Ако су врапци, и ако је јутро, онда ми је време да се обучем.</s><s>Уз помоћ Радојка, шта се може, људи постоје да трпе.</s><s>Добро, Радојко, зашто си ми донео само једну чизму?</s><s>Знам, нога ми је ампутирана да не коракнем у бескрај.</s><s>Људи потајно воле кукавице.</s><s>Али ја захтевам да ми сваког јутра приносиш обе чизме, прописно изгланцане.</s><s>Донеси и другу.</s><s>Шта ће вам, Милена, толико огледало, забога?</s><s>Много је Š←самĆ смршао, велики, цијанкалични подочњаци.</s><s>Зашто су му Š←миĆ модри нос и уши, пеге на очним капцима?</s><s>Како то наопако и гадно гледа Š←гледамĆ?</s><s>Ко то гледа?</s><s>Ко сам ја, јелте, госпођице Катић?</s><s>Зову ме Поп!</s><s>Брада је моја.</s><s>И одело је прописно испеглано, али виси.</s><s>Виси, празно.</s><s>Типичан реконвалесцент.</s><s>Шта се може.</s><s>Љубав према судбини, препоручује филозоф.</s><s>Уосталом, спремаће Š←спремаћуĆ са Аписом атентате на краљеве и цареве, живеће Š←живећуĆ повучено у кућици опкољеној дуњама, при заласцима сунца гледаће Š←гледаћуĆ Саву и Срем, само она да стигне.</s><s>Али му Š←миĆ неће подвалити, чим осети Š←осетимĆ пламичак сажаљења, до свидания, Мария Раевская, вот тебе генет на дорогу Масленичная ярмарка окончиласЪ.</s><s>СадисЪ в чуханку, каруселЪ болЪ не вертится. (ВС 3, 251) 23б) If that's the sparrows twittering and it's morning, it's time for me to get dressed-with Radojko's help, of course.</s><s>All right, Radojko, but why only one boot?</s><s>Yes, I know my leg's been amputated, and I can't step out into the infinite.</s><s>In their heart of hearts people like cowards.</s><s>But you're to bring me both boots every morning properly polished.</s><s>Now bring the other one.</s><s>For heaven's sake, Milena, why do you need such a big mirror?</s><s>He'd Š← I'dĆ got very thin, and there were dark circles under his Š← myĆ eyes.</s><s>Why were his Š← myĆ nose and ears that dark blue color?</s><s>And why those spots on his Š← myĆ eyelids?</s><s>Why did he Š← IĆ look so repulsive?</s><s>Who are you talking about?</s><s>Anyway, who am I, miss Katić?</s><s>My suit has been properly ironed, but it's loose, just hanging on me, nothing inside.</s><s>A typical convalescent.</s><s>Can't be helped − we must accept our fate.</s><s>Anyway, I'll work with Apis, plotting 139</s>
<s>23aŠi.</s><s>Ć) …</s><s>Оне вечери када је Š←самĆ оцу исказао намеру да иде Š←идемĆ у добровољце, отац се понашао као да му казује Š←казујемĆ како сутра неће Š←нећуĆ доћи на ручак.</s><s>То га Š←меĆ запањило.</s><s>И то се не заборавља.</s><s>Није могуће, мислио је, да му је свеједно што одлазим у рат, а због слабог вида проглашен сам неспособним на регрутацији.</s><s>И сада га јасно види Š←видимĆ како смркнуто ћути.</s><s>Није био изненађен.</s><s>Не, не, отац сигурно није тада осећао бол.</s><s>Можда некакву превареност, увређеност, која се стврдла на лицу, окаменила му руке на столу.</s><s>А он је Š←ја самĆ одједном искрено зажелео да му Š←миĆсе отац супростави, осуди његову Š←мојуĆ одлуку, назове је неразумном.</s><s>Желео Š←самĆ то не да би у својим очима био јунак, поготову пред згранутом мамом тако нешто није Š←нисамĆ смео да жели Š←желимĆ, јер она десетак минута није могла да подигне поглед са пода, самртно бледа, тресле јој се руке, шапутала је: „Зар је то истина?“ Био му Š←миĆ је потребан очев отпор, његова побуна против одласка у добровољце да би докраја сазнао његову љубав.</s><s>Страх за њега Š←менеĆ, сина.</s><s>А да му Š←миĆ је отац тада рекао, сасвим одлучно рекао: „Не можеш треба од рубља и ствари“, да ли би и тада сву ноћ увређено, гневно размишљао о свим тим стварима?</s><s>И које то ствари, какво то рубље треба човеку који одлази у рат?</s><s>Потом, да ли би сутрадан у подне онако, као да иде Š←идемĆ на екскурзију, пошао на станицу?</s><s>Много Š←самĆ је пио вечерас, садашњи закључак не важи.</s><s>Маме и осталога што се догодило до доласка фијакера, који је отац наручио да их Š←насĆ све троје, неме, као посвађане, одвезе на нишку станицу, не треба се сада сећати.</s><s>То са оцем треба све заборавити, све до сусрета пред касарском капијом, синоћ.</s><s>Али једна појединост о њима у фијакеру, она појединост: оцу су руке лежале на штапу, а њему Š←мениĆ на коленима; све време, од куће до станице, гледао је Š←самĆ очеве и своје руке и први пут запазио да су им Š←намĆ руке потпуно исте; да оцу од дувана нису мало пожутели прсти десне, они Š←миĆ би могли да помешају Š←помешамоĆ или замене Š←заменимоĆ руке.</s><s>Тада је први пут помислио: Ако ми и руке личе на његове, 23бŠii.</s><s>Ć) The evening he Š← IĆ had told his Š← myĆ father he Š← IĆ was enlisting as a home for lunch the next day.</s><s>He Š← IĆ had been flabbergasted.</s><s>My father can't possibly be indifferent about my going off to war; after all, I was rejected for military service because of 140</s>
<s>Интерференција различитих типова доживљеног говора не постиже се само смјењивањем исказа, него чак и цијелих (микро)дискурса, односно више параграфа, стварајући тако сав доживљеношћу прожет већи дискурс.</s><s>6.4.1.</s><s>Прекидање дијалошког наративног дискурса Ћосић често прекида дијалог ликова како би елементима СУГ-а и СНГ-а читаоцу приближио скривене мисли учесника дијалога које директно утичу да даљи док разговора.</s><s>На такав начин долази до усмјеравања конверзације у одређеном смијеру.</s><s>Како одређене реплике не би изгледале нелогично, уводи се унутрашњи монолог.</s>
<s>24а) Зашто ми се извињаваш?</s><s>Баш ми је драго што си ми се тако мирнодопски обратио.</s><s>Твој тата и ја смо истински пријатељи.</s><s>А пријатељи су род.</s><s>Род који човек по души изабира.</s><s>Кажеш ми, ниси се свикао на рат.</s><s>Ово је мени Иване, пети рат.</s><s>И нисам се 141</s>
<s>Структура више микродискурса свикао, иако сам војник по занимању.</s><s>Још увијек ме хвата страх од првих пуцњева.</s><s>Тргнем се.</s><s>Човек нема снаге за сва зла.</s><s>Ни храброст за све опасности.</s><s>Човек кога није страх лишен је врлина, рекао ми је једаред твој отац.</s><s>То је тачно.</s><s>Нема разлога да се поштује храброст таквог човека.</s>
<s>He believes I’m a coward, thought Ivan; that's why he’s talking to me like this.</s><s>He Š←IĆ must cut short these patronizing justification of cowardice: Ћосић често прекида директни говор ликова кратким параграфима ауторског говора и СНГ-а у трећем лицу, откривајући на такав начин скривене мисли учесника комуникације, нешто што није могуће открити на основу штурих исказа директног говора самих ликова.</s>
<s>24аŠi.</s><s>Ć) Овај је рат, рат артиљерије! − узвикује Слободанов отац.</s><s>Не може да попије другу шољицу кафе.</s><s>Плаћа, полази.</s><s>И он Š←јаĆ сад да тражи Š←тражимĆ протекцију за сина?</s><s>Гнусно.</s><s>А шта ви, господине Катићу, кажете о овој ситуацији. (ВС 1, 134) 24бŠi.</s><s>Ć) "This war is a war of artillery!" shouted Slobodan's father.</s><s>Vukasin couldn't drink his second cup of coffee.</s><s>He paid his bill and moved toward the door.</s><s>Could he Š←IĆ now ask for special favors for his Š←myĆ son?</s><s>It was all loathsome.</s>
<s>(микро)дискурса.</s><s>Погледајмо шта је анализа корпуса показала: 6.4.2.1.</s><s>Ауторски говор производи унутрашње мисли ликова.</s><s>Комбинација ауторског говора и СНГ-а омогућава писцу да изврши прелаз са описа вањске ситуације на опис унутрашњег стања протагониста, и то, како наведени примјер показује, не само у оквиру једног микродискурса, већ унутар више њих.</s><s>СНГ се продужава ауторским говором, или је сам продужетак ауторског говора, с тим да та два типа говора заједнички осликавају јединство описа јунаковог унутрашњег стања и природних вањских околности (Ковачевић, 2018: 43).</s><s>Симбол живота у ратном страдању − дивље пловке − окружују убијене коње, један од најпотреснијих призора у ратном вихору.</s><s>Таква слика враћа јунака у дјетињство када је са дједом ловио те хитролетне, свевидеће, лепе зверчице са зеленом ћубом на глави, питајући се како је могао из доколице и забаве чинити гријех против живота.</s><s>25а) Изнад главе му зашушта и просвира јато дивљих пловки и паде у плићак реке, око убијених коња.</s><s>Гачу дивљи пловани и престрављују га смелошћу, снагом, животом.</s><s>Небо и тишину поново просече друго јато дивљих пловки, шумно паде у реку, забрчка крилима по њој.</s>
<s>Када ли је он Š←сам јаĆ с дедом ловио дивље пловке по Морави?</s><s>Зар је он Š←сам јаĆ икад могао да устрели Š←устрелимĆ ту хитролетну, свевидећу, лепу зверчицу са зеленом ћубом на глави?</s>
<s>глатко трансформише у глас лика.</s><s>Несмотреном оку може се чинити да и даље чујемо Ћосића јер унутрашње мисли имају уопштен карактер у облику СУГ-а у трећем лицу.</s><s>Међутим, синтаксичке карактеристике реченица упућују на стилско двогласје.</s><s>Примјер региструје јединствен случај унутар цијеле тетралогије у којем се јавља облик СНГ-а у другом лицу једнине.</s><s>Оваквом облику изражавања одговара уопштено треће лице.</s><s>Крај параграфа, укључујући и наредни параграф, у облику СНГ-а у трећем лицу, дају детаљан опис генералових унутрашњих мисли.</s><s>25aŠi.</s><s>Ć) Припаљује цигарету и оставља је у устима; разгорева жишку, ходајући шара њоме испред себе, по Сувобору.</s><s>По путу одевеном у високе врзине укопане за одбрану, уском као ров; вијуга, не знаш кад ћеш кога срести Š←не зна човјек када ће кога срести; не зна се кад ће се ко срестиĆ, још брже се склониш од туђег ока Š←се човјек склони; се склони од туђег окаĆ; на овом путу човек је вазда сам и безбедан ако га зна, неизвесност је непрестана ако се не зна: неко вреба, сачекује иза окуке, из трњака, забрана.</s><s>Из јаруга.</s><s>Са чука и ћувика.</s><s>Тихо и споро се иде овим путем преко преглабица и углиба; њиме иду они који морају; они чији јесте, који га знају, који смеју, којима врлуда животом и за живот.</s><s>Овај пут одједном удвоји; прави пође стрмином, онај негдашњи пође наниже, подногу, па склизне у поток, или га поједе вода, задави купина, трн.</s><s>Старим или новим да се пође, свеједно, сретне се с другим; понекад оштро, у крст; не иде свагда право и ка смеру; чешће се повија ка супротном, тад иду заједно, напоредо до првог потока, или се неочекивано пред ћупријицом растану; понекад се пред воденицом поточаром загрле, увру у исти газ.</s><s>Па се потом тај, сада један пут устреми ка змијарним присојима, козјем брсту, подлоканим стенама.</s><s>А сви ти наши стари путеви личе један на други, у свим смеровима иду, нигдје им краја, никад се не зна где се стиже.</s><s>Он мора Š←ja морамĆ овим што се клупча у помрчини.</s><s>Куда ће он Š←ћу jaĆ ноћас целу своју расуту армију да свије Š←свијемĆ?</s><s>Ни 25бŠi.</s><s>Ć) He lit a cigarette and left it between his lips, then fanned the glowing spark so that it became a spot of light going along in front of him over Suvobor.</s><s>And along the path.</s><s>The path was a narrow as a trench, clothed with tall underbush dug up to protect it. (TD, 45−46) Примјер илуструје рјеђе ситуације у којима Ћосић уводи СУГ у првом лицу једнине и множине иза двотачке и, самим тим, иза ауторског говора.</s><s>Ауторски говор којим се завршава први микродискурс има елементе неформалности, првенствено због понављања глаголске синтагме миришу хризантеме, што сугерише да је и ово 144</s>
<s>глатко унутрашњи говор који је резултат ликових перцептивних опажања.</s><s>Други параграф представља комбинацију ауторског говора и евокативног СНГ-а у трећем лицу.</s><s>25аŠii.</s><s>Ć) Враћа се, споријим кораком: Шта ли је то наумио Пашић?</s><s>Нисам му више опозиција.</s><s>А шта сам му друго кад мислим супротно и нећу с њим?</s><s>Шта друго треба да му будем кад је он оно што дванаест година желим да срушим?</s><s>Да се ујединимо да бисмо пораз поделили равноправно.</s><s>Великодушног ли патриотизма!</s><s>Да свратим рано, чим устанем.</s><s>Ни говора.</s><s>Нас двојица сутра у Скупштини јавно разговарамо.</s><s>За записник и историју.</s><s>Али, ако ме досљедност у идејама учини издајником у рату?</s><s>Искреност будалом и смешним у овом безизлазу?</s><s>Ако нас сломи Аустроугарска, можемо ли се у поразу разликовати ми што смо по тим разликама и били значајни, у њима постојали?</s><s>Увек докраја једни против других.</s><s>Ко сме да верује да ће нас рат ујединити?</s><s>Једино у смрти.</s><s>Трагично и бесмислено.</s><s>Али рат је наше једино време у коме радимо за историју.</s><s>Кад патњом и погибијом стекнемо нешто поштовања.</s><s>То што у миру нема ни народ ни појединац.</s><s>Да, само погибијом за отаџбину, и страдањем у рату, ми искупимо свој грађански живот.</s><s>Једино га смрћу учинимо часним.</s><s>Гнусне ли судбине!</s><s>Стоји ослоњен на тарабу; из таме миришу хризантеме; јако миришу хризантеме у башти, иза тараба, за леђима.</s><s>Чује своје име и ситан, брз корак: Она!</s><s>Или му Š←миĆ се привиђа?</s><s>Препознаје је по препаднутом корачању и шалу у који се умотала као и свагда кад га је ноћу сачекивала.</s><s>Откуд, како?</s><s>Није могуће.</s><s>После артиљеријског бомбардовања , кад су срушене све куће око Васићеве магазе, зар је жива?</s><s>Зар швапска граната није најзад окончала ....из студентског доба што из себе није Š←нисамĆ успео да прогна Š←прогнамĆ ...ишчупа Š←ишчупамĆ?</s><s>Оно што га Š←меĆ је у младости дубоко узбуђивало, ...повратку из Париза и после женидбе мучило као прикривено злочинство.</s><s>Нешто без чега дуго није могао Š←нисам могаоĆ, да би...касније само кајао и патио.</s><s>И поново се одједном, у трену суновратио.</s><s>Зар се опет, у рату, све то наставља?</s><s>25бŠii.</s><s>Ć) Vukašin's turned back, walking more slowly.</s><s>What is Pašić up to?</s><s>He says he no longer regards me as the Opposition.</s><s>But what else am I, when he represents what I've been trying to destroy for the last twelve years?</s><s>Does he want us to share defeat on equal terms?</s><s>What a magnanimous expression of patriotism!</s><s>I won't drop in early.</s><s>We'll talk to each other publicly tomorrow in the Assembly.</s><s>A conversation for the official record and for history.</s><s>But what if being true to my ideas makes me a traitor in this war?</s><s>What if my sincerity makes me a fool in this hopeless situation?</s><s>If Austria-Hungary destroys us, will those of us who thought differently be distinquishable from the others?</s><s>Death, not war, will unite us.</s><s>How tragic and futile it all is!</s><s>But only in wartime do we work for history, win honor through suffering and death.</s><s>Only by dying for the homeland and by suffering in war do we redeem our life; only by death can we make it honorable.</s><s>A detestable fate!</s><s>He leaned against a fence; the strong scent of chrysanthemums rose in the darkness.</s>
<s>Обема шакама узима му руку. his student days which he couldn't wrench out of his life?</s><s>The affair had stirred him deeply in his youth, and then after his marriage had tormented him like a hidden crime.</s><s>He couldn't do without her for long; suddenly, in a single instant, he would again fall headlong.</s><s>Surely this wasn't going to continue in wartime? (IB, 66) 6.4.2.2.</s><s>Ауторски говор прекида ток унутрашњих мисли.</s><s>У наведеним примјерима ауторски говор има функцију дескриптивне паузе, односно „пауза до које долази описом“ (Принс, 2011: 35).</s><s>Олга Катић обраћа се имагинарном саговорнику у облику СУГ-а у другом лицу који се прожима у неколико параграфа, да би с времена на вријеме био прекинут елементима ауторског говора.</s><s>Ауторски говор нас на тренутак враћа из Олгиних скривених мисли у реалност и подсјећа на присутност аутора.</s><s>25aŠiii.</s><s>Ć) Одлазим, Михајло.</s><s>Одлазим ти.</s><s>Одлазим и од себе, болесни мој.</s><s>А несрећне су ми и кости.</s><s>Зар смем то сада да кажем?</s><s>Не знаш да одлазим.</s><s>Не знаш, тај бол ослепљује.</s><s>Ако не оздравиш, ако не оздравиш, добри тужни човече, нећу моћи да се накајем што ниси сазнао да ћу се кајати.</s><s>Да сам се за кајање одлучила.</s><s>Морала сам тако.</s><s>Верујем ба би ти све моје разлоге разумео, као што си разумео и моју патњу.</s><s>И припаљујући цигарету о цигарету, додао ми неки доказ кога нисам свесна.</s><s>Зар ти заиста нећеш никада зажалити што нешто највеће нисам могла?</s>
<s>А нисам те први пут срела кад си у возу припаљивао цигарету, то желим да ти кажем, то мени најважније и сада, и сутра.</s><s>Знала сам те, мислила сам те.</s><s>Ноћас сам се сетила једног Пушкиновог стиха: „Мој живот сав је јемство био да ћу те срести измеђ' да је цело истина?</s><s>Истина, као моја патња за сином.</s><s>Сада једино том истином могу да се спасем.</s><s>Не, нећу да се спасем, ја више ничег нећу да се спасавам.</s><s>Ни тобом нећу да се спасем.</s><s>Што је тамно, тамно у мени, добро је што ме не видиш сада!</s><s>А дошла сам ти овако зато што си ти први пред којим не осећам никакав страх за себе, ниједна затворена врата у теби.</s><s>У Вукашину је било мало места за мене.</s><s>Био је обузет својим.</s><s>Он за то није крив.</s><s>И није он мене мало волео.</s><s>Волео је он мене онолико колико може да воли.</s><s>Није то било мало.</s><s>Није.</s><s>Али ти си некако добро слаб, и погурен си, и тужан си, па си ми ближи, много ближи мени.</s><s>Осетила сам како ми чујеш ћутање.</s><s>Ја не волим тебе бољег, волим тебе ближег, мени сличнијег.</s><s>Ја волим друкчијег, болесни мој.</s><s>Тебе, друкчијег...</s><s>Ти и не слутиш колика је моја мука да не изневерим, ни каква је та моја жудња која ми је све нагнула, и дрвеће ми се повило за тобом...</s><s>А нисам те лако примила, нисам.</s><s>Кад смо били сами, ја сам те у неким тренуцима из душе презирала, ужасавала сам се неких твојих погледа док смо стајали међу мртвацима, а била сам...</s><s>Била сам, морам ту реч да кажем, можда срећна.</s><s>Јесте, била сам срећна, а очајна, несрећни мој.</s><s>Знаш ли ти да си све претурио у мени, или сам се тек овде у болници родила, из нечије душе, док сам му држала руку.</s><s>Не, то је из твоје душе, док сам те слушала.</s><s>Оно, ваљда, најређе у нашем животу.</s><s>Из тебе, родило 146</s>
<s>Обема шакама узима му руку. се нешто у мени.</s><s>За четрдесет дана друга сам постала, створио си ме, Михајло.</s><s>Нешто што нисам била, а слутила сам, слутила сам себе и стрепела.</s><s>И узалудно жудела за собом коју нико око мене не зна и неће.</s><s>Ни он, кога нисам имала разлога ни права да обмањујем у вери да све моје зна.</s><s>И да сам сва његова.</s><s>Па јесам то и била, јесам...</s><s>Својом марамом благо му обриса ознојено чело.</s><s>Смем ли да ти кажем најтеже против себе, треба ли то?</s><s>Одлазим да те више никада не видим.</s><s>Никада.</s>
<s>Ти си, нежни, добри човече, разорио мој богати, лепи, пусти живот, знаш ли?</s><s>Можда би те то обрадовало, рекао си ми да си коцкар.</s><s>А тај живот је једини који имам.</s><s>И из којег нећу.</s><s>Ако си.</s><s>Не кривим те, не.</s><s>Хвала ти.</s><s>Кад год будем сама и склопим очи, ја ћу те видети како си поваздан тужан због нечега, како дуваном трујеш и ту тугу, како не можеш да смириш ни ове руке...</s><s>У свакој тишини, ја ћу слушати ово твоје дисање.</s><s>Грлићу те и чинити све што нисам смела.</s><s>Што никад нећу моћи.</s><s>Једне вечери, док смо ишли Богдану, додирнула сам ти руку и зажелела да је изљубим сву, до рамена.</s><s>Не знам зашто то нисам учинила.</s><s>Зашто ниси сазнао да сам зажелела?</s><s>Зашто, зашто?</s><s>Питаш опет, знам, то се мора питати.</s><s>Па рекла сам ти.</s><s>Више не умем, ја сам ћутање.</s><s>Верујеш ли ми?</s><s>Више никад нећу заспати с марамом преко лица...</s><s>Пусти ме мало да плачем, болесни мој.</s>
<s>Чело спусти на надланицу руке коју му држи.</s><s>Морам да пођем.</s><s>С чим одлазим од тебе?</s><s>Шта сам себи оваква, шта ћу бити кад одем од твојих склопљених очију?</s><s>Била сам поносита, говорили су они који ме воле, уображена − они који ми завиде, себичном и пакосном сматрали су ме сви који су ме мрзели.</s><s>Сада сам само обична жена.</s><s>Хвала ти, Михајло.</s><s>Ако оздравиш, немој никад, никад да ме потражиш.</s><s>Али у мени, ти ћеш до смрти бити.</s><s>У некој шуми под ињем, и у тамној тишини, и у ноћи пуној звезда, најдуже.</s><s>Осећаш ли, боле ме недра, боле ме уста, боле ме бедра од жудње да ме додирнеш...</s><s>Догодило се, догодило се, Михајло.</s><s>Јесте, догодило се, болесни мој, добри, блиски човече...</s><s>Олга устаде, пови се над његовим дахом, лицем до самог његовог лица, зали га сузама, али га не додирну ни дрхтавицом.</s><s>Руку му спусти на груди, лагано изађе и стаде на степенику: уза зидове болнице поседали реконвалесценти и греју се на младом, пролећном сунцу, слушајући друга који свира на свирали; стари багрем спрема се да олиста.</s><s>С друма труби аутомобил, опкољен болничаркама које су изашле да се поздраве с Миленом и њом.</s><s>И пође из болничарског круга, много спорије но кад је први 25бŠiii.</s><s>Ć) She bent over him, thinking to herself: I'm going away, Mihajlo.</s><s>I'm leaving you and leaving some part of myself, too.</s><s>My very bones are unhappy.</s><s>Dare I say this now?</s><s>You don't know I'm going; your pain blinds you.</s><s>If you don't recover, good, sad man that you are, I won't be able to regret that you could not know I'll repent.</s><s>I had no choice.</s><s>I believe that you would understand all my reasons, just as you've understood my suffering.</s><s>Will you really never regret that I couldn't do the greatest thing of all?</s>
<s>I didn't meet you for the first time on the train.</s><s>I knew you all along, you were in my mind.</s><s>Last night I remembered a line from Pushkin: "My entire life has been a pledge that somewhere in the world I would meet you." Well, that's what you are for me; but how can I assure you of this, in a way that wouldn't be unbecoming to the three of us, and that would be wholly true?</s><s>As true and real as my suffering for my son.</s><s>Now only that truth can save me, but I don't want to be saved, I'm not interested in that any more.</s><s>I don't even want to be saved by you.</s><s>There's a great darkness inside me, it's good that you can't see me now!</s><s>I've come to you because you're the only person with whom I haven't felt fear for myself; There are no closed doors in you.</s><s>In Vukašin's life there hasn't been much room for me; he's been absorbed in his own affairs.</s><s>This isn't his fault.</s><s>He has loved me as much as he could love, and that was not so little, really.</s><s>But you are somehow weak, though in a good sense, and downcast and sad, and so you're closer to me, much closer.</s><s>You could hear my silence.</s><s>I don't love you because you're better, but because you're closer, more like myself, and because you're different, my dearest.</s><s>You have no idea how difficult it's been for me to remain faithful to my husband, nor how great a yearning has swayed me, how I've sunk under the weight of my love for you.</s>
<s>It wasn't easy for me to accept you.</s><s>When we were alone there were moments when I despised you, and sometimes I was frightened by the look in your eyes while we were standing among those bodies, but I was perhaps- and I must use this word- happy.</s><s>Yes, I was happy, and at the same time in despair.</s><s>You realize that you turned everything upside down in me − or perhaps only here in the hospital was I really born, perhaps from the soul of one of those patients while holding his hand.</s><s>No, it was from your soul, while I was listening to you.</s><s>I suppose this is something that rarely happens in our lives.</s><s>Something of you was born in me.</s><s>During these forty days I've become a diffеrent person, and it was you who created me.</s><s>Something which I hadn't been, yet had some idea that I might be and was afraid to be.</s><s>I was yearning in vain for a self that no one around me either knew or wanted- not even he whom I've had neither reason nor right to deceive in his belief that he knew everything about me, that man who thought I was entirely his.</s><s>As indeed I was.</s><s>Gently she wiped his sweating forehead with his scarf.</s><s>Dare I tell you the worst thing against myself?</s><s>I'm going away and will never see you again.</s><s>Never.</s><s>You, my good, kind, tender friend, have completely destroyed my former life, a life of wealth and beauty, but empty.</s><s>Did you know that?</s><s>Perhaps that would have pleased you.</s><s>You told me you were a gambler.</s><s>But this life is all I have, and I don't want to abandon it, in spite of everything.</s><s>I don't blame you, not at all; I'm grateful to you.</s><s>Whenever I'm alone and shut my eyes, I'll see you − always sad for some reason, poisoning that sadness with tobacco, and unable to keep your hands still.</s><s>In every moment of quiet I'll be listening to your breathing.</s><s>I'll embrace you, and do everything I haven't dared to and never will be able to do.</s><s>One evening when we went to see Bogdan I touched your hand and I wanted so badly to kiss you; I don't know why I didn't.</s><s>Why couldn't you sense what I wanted?</s><s>Why?</s><s>Well, I've told you now.</s><s>I don't know what else to say, I'm a person of silence.</s><s>From now on my silence will be even longer.</s><s>Ad now let me weep a little, my poor sick friend.</s>
<s>I must go.</s><s>What will I take of you?</s><s>Who am I now, and what will I be like when I leave your closed eyes?</s><s>I was proud, that's what those who loved me said, but those who envied me said I was conceited, and all who hated me considered me selfish and wicked.</s><s>Now I'm just an ordinary woman.</s><s>It's you I have to thank for that.</s><s>If you recover, please never try to find me; but you'll live in me until my dying day.</s><s>Under the hoarfrost in some wood, in dark silence or on a starry night − then most of all.</s><s>Can you sense my desire?</s><s>Yes, Mihajlo, Olga got up, bent over his face, and almost touched it.</s><s>She placed Mihajlo's hands on his breast, then slowly walked out and stood on the steps.</s><s>Patients were sitting there warming themselves in the mild spring sunshine, listening to one of their companions play the flute; the old acacia tree was about to burst into leaf.</s><s>The car horn honked; it was surrounded by nurses who had come to say good-by to her and Milena.</s><s>She left the hospital grounds much more slowly than when she arrived. (RE, 397−399) У примјеру (25Šiv.</s><s>Ć) Ћосић описује Аћимов долазак у собу сина којег се одрекао.</s><s>Успомене изазивају буру унутрашњих мисли у облику СУГ-a у трећем и првом лицу, као и СНГ-a у трећем лицу.</s><s>Мисли се прекидају кратким параграфом ауторског говора, да би се поново појавила тачка гледишта јунака у облику СНГ-a у трећем лицу и СУГ-а у другом лицу.</s><s>Ћосић описује врхунац Аћимовог очаја у моменту када он призива вишу силу у помоћ.</s>
<s>25aŠiv.</s><s>Ć) Узео је кључ што му стоји у прслуку привезан за сребрни ланац заједно са сатом, некако откључао Вукашинова врата, ушао и, погружен, застао пред њиховом заједничком фотографијом из дана када је веровао да у Србији нема срећнијег оца од њега, кад је моравском народу био закон и заклон.</s><s>Кад је могао Мораву у Ибар да наврне...</s><s>Вукашин и он тамнели су се на зиду.</s><s>Хтео је да кресне жигицу и види га, али му је рука задрхтала.</s><s>Тада је први пут легао на Вукашинов кревет; у ствари, стровалио се у сенку која је шкрипала и шумела.</s><s>И Вукашин је ноћас отац.</s><s>Ни он не спава.</s><s>И њему одлази син у рат.</s><s>Мој унук Иван, кога нисам ни видео.</s><s>Ни то женско, Милену.</s><s>Која то сила и утвара ископа њему Š←мениĆ толику урвину у кући?</s><s>Зашто иста крв тако зарати на огњишту Катића?</s>
<s>Смрачило се, замрсило у њему.</s><s>Вукашинова постеља га није примала.</s><s>Вратио се у своју собу и легао.</s><s>Тола је свирао, свитало је.</s><s>За рат.</s><s>Први његов дан.</s><s>Ако се Адам не врати из рата, у оџак ће му Š←миĆ се уселити кукувије и слепи мишеви.</s><s>Лопови и кише разнеће куће и зграде.</s><s>Толини ће изгорети плотови и покрасти све што може да се покраде.</s><s>Виногради ће бити парлози.</s><s>Њиве и ливаде постаће трњаци.</s><s>Сиротиња ће посећи јабучар и шљивике.</s><s>Господе, има ли те?</s><s>Сачувај ми Адама!</s><s>Знаш како сам га на своју крв накалемио и колико ми се у душу ужилио.</s><s>Сад ми је он све што сам живео и све моје што ће да 149</s>
<s>"O God, where are You?</s><s>Take care of Adam for me!</s><s>Thou knowest how I have grafted him onto my own blood, Thou knowest how deeply he is implanted in my soul.</s><s>Save him for Аћим Катић изражава унутрашње мисли елементима СУГ-а у трећем и другом лицу.</s><s>Опис једног детаља из ноћи − Свитац се пео уз јабуку.</s><s>Стрмо, зеленкасто прекида његове унутрашње мисли и представља тихи глас аутора у мору мисли најстаријег члана породице Катић.</s><s>У трећем и четвртом параграфу писац нас враћа у прошлост, што је означено наводницима унутар директног говора.</s><s>25аŠv.</s><s>Ć) Зар баш мора и посљедњу ноћ пред полазак у рат да буде са женом?</s><s>Ти који воле да уживају, воле само себе.</s><s>Ти све и сваког издају.</s><s>И ти ћеш, несмирниче, уплашити једаред себе и људи.</s><s>Кад навале непогоде и зла, кад останеш сам на путу, синко, требаће ти велико дрво за спас и деда за душу.</s><s>Жилу, дебелу жилу мораш из себе да усадиш, да те не убију припеке, не ишчупају лопови и силници, не одувају ветрови са моравске обале.</s><s>А теби је ноћас све под тобом.</s><s>Ничега те није страх.</s><s>Све можеш.</s><s>Рат још није у теби.</s>
<s>Свитац се пео уз јабуку.</s><s>Стрмо, зеленкасто.</s><s>Уживај, синко, расти, расти, момчино, не сламај се, расти.</s><s>Нек те не заборави ниједна, нек им буду пуна недра жеравица када мене сретну.</s><s>Хоћу да порумене кад мене виде, сваку Преровку с којом си био хоћу да знам, мора свака да ме пита за тебе, шапатом да пита кад ћеш да дођеш на одсуство.</s><s>Мора да застане кад пролази поред наше куће, да мили поред наших јасенова, ливада и њива.</s><s>Очи да не одваја од нашег.</s><s>Хоћу по сву ноћ да те не заборављају и босе да излазе у сењаке и ћуте тамо где си им долазио.</s><s>Да те чекају као јасике.</s><s>Да зебу и зуре у плот.</s><s>150</s>
<s>„Шта ради сву ноћ тај несмајник!</s><s>Скоро ће поноћ, кад ће да се наспава?“, довикивао му Ђорђе иза жишке цигаре, са прага бачваре.</s><s>„Ако га нема.</s><s>Ако“, одговарао сину гласно, а у себи стрепео: нема слађег од тога најкраћег белог сна, може Š← могуĆ заспати и не стићи да чује Š← чујемĆ аманет: каква треба да буде сахрана Аћима Катића, старог радикалског првака Поморавља.</s><s>Њега Š← менеĆ што је Š← сам Ć шапатом јурио министре са скупштинске говорнице кад слажу и против сељака скроје закон, а среске начелнике и порезнике млатио као волове кад згазе закон и правду.</s><s>И краљ Милан је бледео кад му Š← миĆ име чује.</s><s>Док га Š← меĆ син Вукашин није издао.</s><s>До тада.</s><s>Тај господин, париски доктор права, узданица, несин.</s><s>Његовим рукама удавио га Š← меĆ Пашић.</s><s>Закопао га Š← меĆ жива.</s><s>А против сина није Š← нисамĆ могао.</s><s>Није хтео Š← нисам хтеоĆ.</s><s>Да сину згази 25бŠv.</s><s>Ć) Did Adam really have to spend this last night with a woman?</s><s>Those who like to enjoy themselves love only themselves.</s><s>Did Adam know this?</s><s>One of these days you'll need your home and family, you restless creature.</s><s>When troubles and evil times beset you, when you are left alone, my boy, you'll need a big tree to shelter you and grandfather to comfort your soul.</s><s>Plant your roots deep, so a strong sun doesn't kill you, scoundrels and bulies don't uproot you, the winds from the Morava don't blow you away.</s><s>But tonight everything that matters to you is underneath you.</s><s>Now you need nothing but yourself.</s><s>You love yourself.</s><s>You're not afraid of anything.</s><s>There's nothing you can't do.</s><s>The war hasn't got to you yet.</s><s>The firefly was climbing up an apple, up its steep green slope.</s><s>Enjoy yourself, my boy!</s><s>Grow up, young man!</s><s>Grow up and don't let life break you.</s><s>And may none of your women forget you; may their breasts be full of glowing embers when they meet me!</s><s>I want each one to blush when she sees me; I want to know every woman you have had; every one of them must ask me about you, ask in a whisper when you'll be home on leave.</s><s>They must stop when they pass our house, creep past our ash trees, our fields and meadows.</s><s>I want them to think of you all night long, to go barefoot into the haylofts and keep vigil where you used to meet them.</s><s>Let them wait for you like aspens; let them shiver as they stare at our fence.</s>
<s>148 want to do anything.</s><s>He Š←IĆ did not want to trample on his Š←myĆ son's head, break his У примјеру који слиједи, Ћосић уводи унутрашњи дијалог облицима СНГ-а у трећем лицу, након чега завршава параграф генерализованим исказима.</s><s>Унутрашњи ток мисли прекинут је посебним миркодискурсом ауторског говора иза којег слиједи двотачка као сигнал наставка Толиних размишљања.</s><s>То је, као што је већ илустровано, Ћосићева уобичајена техника.</s><s>Међутим, ријетки су случајеви када иза двотачке иде нови параграф и, наравно, велико слово.</s><s>Искази општег карактера завршавају се Толиним обраћањем имагинарним саговорницима у облику СУГ-а у другом лицу једнине и множине.</s><s>Овим обликом доживљеног говора Ћосић полако усложњава емоционални набој потлаченог сељака који, замишљајући коначну једнакост свих људи у поратним годинама, испушта скривене мисли на свјетлост дана, прво у виду имагинарног обраћања богатима и моћнима, а онда и у облику изреченог директног говора.</s><s>Остаје једино недоумица зашто је такав облик доживљеног говора ортографски маркиран будући да се не ради о аналептичном приповиједању.</s><s>Прије рата Тола се бори за своју егзистенцију у улози отпадника друштва на кога се показује прстом.</s><s>Рат постаје Толина прилика јер изједначује социјално подијељено друштво, тако да синови постају његово највеће благо.</s><s>Коначно постаје једнак некадашњим газдама и њиховим хекрарима и домазлуцима.</s><s>Он је сада тај газда, а не слуга који тражи.</s><s>Рат му пружа све оно што му је претходни живот ускраћивао јер „бојиште је позорница на којој је он, кад год се појави у главној улози (Стојадиновић, 2002: 159).</s><s>Сувоборски простор је у великој мјери освијетљен Толином свјетлошћу.</s><s>Он је нека врста средишта, чак и крај војводе Мишића „који у њему препознаје властите корене, слути сопствену величину и снагу виталности и истрајавања (Стојадиновић, 25aŠvi.</s><s>Ć) Све што је до њега Š←менеĆ било, што је Š←самĆ могао и стигао, учинио је Š←самĆ, и за државу и за синове.</s><s>Дошао рат и шта човек може?</s><s>Шта вреди човеку да неће кад то цареви хоће?</s><s>Није им свет по вољи и хоће људи да имају више но што имају.</s><s>А други не дају то што имају, а хтели би да имају и мало више но што имају.</s><s>Сад ђаво хвата бога за браду, а бог ђавола за рогове.</s><s>Гурнуо је свиралу у џеп, набацио још дрва, па се поново загледао у свиралу: Четири војника из куће, четири сина, нико из Прерова, из округа, за државу не даје.</s><s>Кад се та несрећа сврши, неко то мора да зна и да награди.</s><s>Ако неће држава, биће правде у краља, ако и он зажмури, Бог ће, ваљда, знати.</s><s>Не може и после рата Тола 152</s>
<s>Дачић да остане Тола Дачић до рата.</s><s>Рат по своме сложи и размести.</s><s>Крв мора да се плати.</s><s>Мука и дангуба морају да се надокнаде.</s><s>А ко ће жив да се врати, ко ће тамо да остане, није очево и његово.</s><s>Колико је деце помрло од болештина.</s><s>Њему Š←мениĆ, само двоје.</s><s>Четири, и то мушка, остала.</s><s>Ко има века, има и пута и заклона.</s><s>Онај коме је суђено, са шљиве гине.</s><s>Ако пропадне Србија, за то неће бити крив Тола Дачић са синовима.</s><s>Ако, боже дај, победи Србија, победили су синови Толе Дачића.</s><s>Четири војника, три пушке и један топ.</s><s>Шта се сада издире газда Аћим?</s><s>Јед и чемер спопали газдурине.</s><s>Одоше вам надничари и слуге.</s><s>Опустеће вам њиве и виногради, нема ко ливаде да вам покоси.</s><s>Вама је рат, Катићи.</s><s>Сад смо равни.</s><s>Није рђаво, газда Аћиме, и правда је да нас макар рат мало поравна, па да нас иста бољка боли, од истог да нас је страх, истом да се надамо.</s>
<s>148 остаје само жар.</s><s>Та ватра представља битку за спас, односно за живот, која се одвија у свима нама.</s><s>Живојин Мишић не зна како очувати пламен такве ватре.</s><s>При крају параграфа писац понавља елементе ауторског говора чиме још једном наглашава смрт ватре, а генерал коначно разлучује свој унутрашњи конфликт и доноси одлуку која се тиче даљег тока ратовања.</s><s>Војвода Мишић често узима угарак из ватре како би из њега запалио цигарету.</s><s>Његово стискање уз ватру није узроковано хладноћом нити представља љубав према топлоти.</s><s>Одржавање ватре је ритуалан чин: ватра је праелеменат, односно „делић васељене пресељен у симбол човекове егзистенције“ (Стојадиновић, 2002: 144−145).</s><s>То је тренутак концентрисане наднесености над свјетлошћу и топлотом које пламте продирући му у кожу и душу, покушавајући да пруже одговор на тешка метафизичка питања (Стојадиновић, 2002: 144−145).</s><s>25aŠvii.</s><s>Ć) Гледа за старцем.</s><s>Драгутин свира коло.</s><s>Пламен јуриша увис, налеће на тмину, хучи.</s><s>Пламсаји, па ништа.</s><s>Дрво, па жар, па пепео, па ништа.</s><s>Шара тољагом по пепелу. ништи се ватра.</s><s>Победити или се спасти.</s><s>Сви потпоручници знају, верују да знају, он Š←ја самĆ их је томе учио како се добијају битке и како се побеђује у рату.</s><s>Он зна Š←ја знамĆ како су у историји задобијене све велике победе.</s><s>Како се воде битке за победу.</s><s>То зна и Оскар Поћорек.</s><s>То знају и моји и његови потпоручници.</s><s>Али како се воде битке за спас и опстанак?</s><s>Како се добија она једна битка што је спас, она једна за живот?</s><s>Та битка, која није победа, није записана у историји.</s><s>Нема је ни у једној науци.</s><s>Та битка у којој победа нема цену и славу.</s><s>Пламен, па мрак.</s><s>Пепео, па ништа.</s><s>Одмах рећи Путнику шта је Š←самĆ одлучио и учинио.</s><s>Ни трен не одлагати.</s><s>Нека гаŠ←меĆ смени.</s><s>Нека га Š←меĆ изведе пред свој преки суд.</s><s>И Путник ће једном бити покорен.</s><s>Можда и он Š←јаĆ на Сувобору.</s>
<s>He Š←IĆ would tell Putnik immediately what he Š←IĆ had decided, without a moment's delay.</s><s>Let him replace him Š←meĆ by someone else.</s><s>Let him summon him Š←meĆ before a courtmartial.</s>
<s>He got up and hurried to the telephone. (TD, 218) Ћосић често комбинује унутрашњи свијет јунака са описом природе.</s><s>Параграфе у којима се изражава унутрашњи говор лика смјењују описи пејзажа.</s><s>Дан је тмуран и кишовит.</s><s>На путу се виде покисле избјеглице и воловска кола која носе рањенике.</s><s>Вране се злослутно оглашавају кружећи око уплашеног народа.</s><s>Оваква слика преноси се на исти осјећај немира, уплашености и неизвјесности које муче Вукашина Катића: како сутра на сједници скупштине спријечити одлазак ђака у рат?</s><s>Описи амбијента и природе унапријед се усаглашавају са јунаковим суновратом у вријеме.</s><s>Ти описи су израз тјескобе у бескарају страдања (Стојадиновић, 2002: 70−71).</s><s>„У природи се ништа не догађа, као неко објективно стање, ако се, на неки начин, није коснуло јунакових чула.</s><s>И још више − ако није у служби портретисања личности, ситуације у којој се он налази, времена у коме живи“ (Стојадиновић, 2002: 25aŠviii.</s><s>Ć) Откуд оволике вране, каква је ово најезда на Ваљево, пита се Вукашин Катић, који се враћа из ваљевске болнице и жури на седницу у Врховну команду српске војске.</s><s>Мора Š←морамĆ се супроставити слању ђака на бојиште у овом часу.</s><s>Ма какви да су ратни разлози, жртвовање целокупне интелигенције сасвим је супротно животном интересу Србије.</s><s>Рећи им то, без обзира шта ће сутра говорити и мислити о њему Š←мениĆ.</s><s>Казати: минула су времена кад је народ губио рат.</s><s>Данас само једна генерација може да изгуби слободу.</s><s>Ако у овом времену једна нација изгуби своју интелигенцију, она је изгубила рат, без обзира на то како се он на бојишту окончао.</s><s>Официри ће ме растргнути.</s>
<s>Једва се пробија идући плочницима препуних грађана и избеглица из Мачве, који неми стоје уз ограде и поред коловоза, загледани у дугачак воз воловских кола препуних рањеника који с фронта силази у Ваљево.</s><s>Шкрипа и тадркање кола разлежу се раним сутоном и испуњавају улицу некаквом срџбом и очајем.</s><s>И рећи им: народ који данас остане без ума и знања нема разлога да се радује миру; каква будућност може да оправда оволико жртвовање?</s><s>Овај рат за Србију могао би бити значајнији по ономе шта се њиме добије.</s><s>Да ли је разумно то рећи вечерас?</s><s>На крововима кућа, шупа и нужника равнодушно и надмоћно ћуте чавке и вране.</s><s>Два велика јата витлају се и гачу над њим, избеглицама, колима с рањеницима, под тешким облацима, из којих на махове сипи киша.</s><s>155</s>
<s>Поцерини починили?</s><s>Јок!</s><s>Види се, без образа су, а из царевине долазе.</s><s>Стиди се онај дечко, гледа у пут, мученик, млађи од мог Милоја.</s><s>А ови се разбојници искрљештили да ме запамте.</s><s>Е, запамтите ме, моји су вас синови заробили.</s><s>Али шта ћемо да радимо с оволиким туђим народом, ко ће да нахрани оволико гладних уста?</s><s>Кад нам ове године би слаб берићет, а и оно што роди, не имаде ко да обере.</s><s>Е, сад могу ја да потражим коначиште.</s><s>А у зору, време ми је да кренем у Прерово.</s><s>Целе зиме имаћу шта да причам.</s><s>Мушки ми из злобе и зависти неће веровати, али ће ме жене слушати све док им се мужеви и синови не врате.</s><s>И Ђорђу све о Адаму, како је било у оним јаслама.</s><s>Шашав отишао у рат, из рата ће се још луђи вратити.</s><s>Ако се врати.</s><s>А тек Аћиму шта има Š←имамĆ да исприча Š←испричамĆ!</s><s>О унуку Ивану, веселнику, са оноликим стаклом на очима.</s><s>И о Вукашину у Ваљеву, сваку реч сам запамтио.</s><s>Па кад се скупе људи у воденици, казаници, механи, а ја: Сретох ти ја, људи, генерала Живојина Мишића.</s><s>Лепо смо се наразговарали и пили ракију, овако као ми...</s><s>6.4.3.</s><s>Изостављање ортографских маркера Ћосић не изоставља ортографске маркере само када је у питању директни говор, већ и унутар ауторског говора.</s><s>Брише се природна граница између реченица неувођењем великог слова, интерпункцијских знакова који раздвајају зависне реченице унутар сложених, као и интерпункцијских знакова на крају реченица, што доприноси динамичности саме ситуације.</s><s>Хаотичност ауторског говора осликава хаотичност Вукашиновог ума: мучен осјећајем кривице и празнином усљед великог губитка, његове мисли су покидане и неповезане.</s>
<s>26а) Вукашин уздахну и нагло устаде.</s><s>Не може да гледа ватру, нити да слуша пријатеља, ни да изговара некакве речи.</s><s>Он је нестао.</s><s>Засвагда нестао.</s><s>Мој Иван.</s><s>Излази у помрчину да га тражи по том Маљену.</s><s>Иде сокаком: гази кроз глиб цвокоће жели и мора да гази ту земљу на којој је нестао Иван прелази врзине гази поља узбрдо ка Маљену удара у дрво брише чело мокар је длан каже гласно: Оче, погинуо ми син.</s><s>Твој унук Иван.</s>
<s>Наставља да гази земљу по помрчини све узбрдо да је што дубље и јаче осећа изуће се и ићи бос по тој земљи на којој је нестао Иван тоне у некакав глиб ако земља је жели да утоне у њу да му буду пуна уста жила да буде и он сам та земља на којој је нестао његов син.</s>
<s>Писани дискурс може бити окидач унутрашњих мисли ликова: прочитавши један сегмент обраћања његовог вољеног сина, који сам писац даје у курзиву, Ћосић нас ауторским говором одводи у Вукашинову собу гдје давна слика изазива емотивну реакцију оца у облику СУГ-а.</s>
<s>27a) Кажи Ђорђу да ћу Адама прекомандовати у телефонисте.</s><s>Устаје и отвара врата Вукашинове собе, да му та врата до смрти остану незатворена.</s><s>Улази и стаје пред Вукашиновом фотографијом снимљеном пре поласка у Париз, спушта прсте на рам и загледа му се у младићко лице, у високо, натуштено чело и строге, крупне очи: И теби је нестао син.</s><s>Зар и теби?</s><s>А кад ти брже порасте да нестане?</s>
<s>Порасте, а не видјех га. примјера (27ŠiĆ) илуструју, у форми другог лица, односно обраћања неприсутном лицу коме писани дискурс припада.</s><s>Примјери (27Šii.</s><s>Ć) и (27Šiii.</s><s>Ć) илуструју и друге облике доживљеног говора, који се јављају као посљедица читања писма: СУГ у трећем лицу, односно СУГ у другом, који се јавља и у примјеру (27 Šiv.</s><s>Ć).</s><s>Примјер (27 Šv.</s><s>Ć) илуструје комбинацију ауторског говора, СУГ-а и СНГ-а.</s><s>Писани дискурс обиљежава се курзивом у оба језика.</s>
<s>Порасте, а не видјех га. посљедње радовање.</s><s>Да овај курјачки живот не прође сав међу курјацима.</s><s>И да нас раке мање страх.</s><s>Зар то не научи из толиких књига? (ВС 3, 65) 27бŠiii.</s><s>Ć) He often asked me about you, and wanted to come to see you.</s><s>How could you deprive me of my grandchild?</s><s>You left home and went your own way, did what you wanted; but Ivan's my grandchild.</s><s>When God or man takes away your son, there's still your grandchild − his father's first joy, his grandfather's last.</s><s>So that while life may be a den of wolves, we're not always with the wolves, and so we're less afraid of the end of life.</s><s>Didn't all your book − learning teach you at least that much? (RE, 45) 27aŠiv.</s><s>Ć) Сестро, у писму које сам тек јутрос примио, ти си ми нареднички очитала буквицу за мој „непатриотски дух“ и „малодушност“.</s><s>За моје „туђинске и књишке идеје које су ми затровале душу“.</s><s>Али ја ти поново кажем: нисам срећан што си постала „права Српкиња“, „лепотица-јунак“, „заносна Косовка Девојка“ и томе слично како о теби пишу новине.</s>
<s>Преста да чита, увређена и уплашена Ивановим речима.</s><s>Зури у коверат, болничари проносе рањеника који запомаже из све снаге.</s><s>Зар њен Š←мојĆ брат тако мисли?</s><s>Поново чита почетак писма и застаје на истом месту.</s><s>Да ли је ово истина?</s><s>27бŠiv.</s><s>Ć) Dear Milena,</s>
<s>In your letter, which arrived only this morning, you raked me over the coals, just like a sergeant on parade, for my "lack of patriotic spirit" and my "faintheartedness," for the "foreign and bookish ideas which have poisoned my soul." But I must tell you once more that I am not at all happy that you have become "a real Serbian girl," a "fascinating Kossovo She stopped reading, frightened and hurt by Ivan's words.</s><s>She stared at the page as the orderlies carried past her a wounded man screaming for help.</s><s>Did her Š←myĆ brother Наведени примјер представља одломак из дневника заробљеног војника Ивана Катића.</s><s>Записане мисли представљене су курзивом.</s><s>У више параграфа Иван се обраћа свом оцу, Вукашину Катићу, у облику СУГ-а у другом лицу.</s><s>Прошли догађаји додатно се освјетљавају елементима директног говора у прошлости.</s><s>Мисао записану током једног дана на ратишту Иван завршава императивним исказом којим даје своје виђење природе рата.</s><s>Наведени примјер нема енглеског еквивалента, као и већина записа из изворног језика.</s><s>27aŠv.</s><s>Ć) Сећам се, тата, једне твоје дуге смрачености која је забринула маму и уплашила Милену и мене.</s><s>„Јесу ли те опет напали у новинама?“, усудио сам се да те питам после вечере за којом смо све четворо ћутали.</s><s>Када нас двојица остадосмо сами, ти ми, поред осталог, реће да љубав према људима могу јавно и слободно исказивати само песници.</s>
<s>Не знам шта сам ти казао, али знам да сам био изненађен твојим речима.</s><s>А ти додаде: „Зато што људи од песника ништа не захтевају, а они том својом љубављу 160</s>
<s>Порасте, а не видјех га. ништа не ризикују.</s><s>Сине, кад осетиш потребу да људима чиниш добро, онда то чини из дужности.</s><s>Јер дужност ти омогућује понос и обезбеђује неко поштовање.“ Истину 6.4.5.</s><s>Унутрашњи конфликт</s>
<s>Унутрашњи конфликт генерала Станковића наставља се у неколико параграфа.</s><s>Доминантан тип доживљеног говора којим се изражава његово унутрашње колебање јесте СНГ у трећем лицу.</s><s>Генерал се пита да ли је живот након ампутације ноге вриједан и смислен?</s><s>Такав живот јесте живот са ограниченим степеном слободе, што је неприхватљиво његовој личности.</s><s>Након што наводи низ животних ситуација у којима би његов хендикеп учинио сопствени живот пуким мучењем, Ћосић, у трећем параграфу, уводи позитивнију страну цијеле ситуације.</s><s>Коначно доношење одлуке прекида кратак параграф ауторског говора како би подсјетио читаоца на присуство писца у роману.</s><s>Схвативши да недостатак ноге води до пуког задовољавања физиолошких потреба, одлучује се на чин самоубиства јер не жели да сузи живот.</s><s>Тиме показује колико не подноси поразе.</s><s>Коначна одлука дата је у виду СУГ-а у првом лицу, односно стилско двогласје постаје јасан глас генерала Станковића.</s><s>28а) Шта би био он Š←јаĆ, Гаврило Станковић, без те своје десне ноге?</s><s>Био би Š←бихĆ без игара, љубави, ратовања; без пријатеља, Аписа и Маше, а слобода и правда не би му Š←миĆ ни биле значајне.</s><s>Био би Š←бихĆ без свег вредног и радосног, лепог и болног.</s><s>Не би Š←бихĆ био, не би Š←бихĆ постојао, да није Š←нисамĆ имао десну ногу баш Да је жртвује Š←жртвујемĆ и траје Š←трајемĆ као богаљ?</s><s>Носи Š←носимĆ огорчење и славу, злобу и завист жртве?</s><s>Пати Š←патимĆ због непризнавања људи?</s><s>Непрестано увређен, презире Š←презиремĆ и мрзи Š←мрзимĆ здраве и успеле.</s><s>Пензионисани мајор, можда и потпуковник, а другови му Š←миĆ генерали, док Апис дрма Србијом...</s><s>Живеће Š←живећуĆ суморно.</s><s>Биће Š←бићуĆ ружна људетина, недолична.</s><s>И тако понижен и жалостан, живеће Š←живећуĆ док га Š←меĆ не положе у гробницу проте Илије Станковића.</s>
<s>Али ће Š←ћуĆ и без ноге гледати жене и шуму, књиге и реку, слушати шале, мудрости и песме.</s><s>Моћи ће Š←ћуĆ да мисли Š←мислимĆ.</s><s>Мислити, зар то није најважније?</s><s>Читаће Š←читаћуĆ, беседиће Š←беседићуĆ људима о правди и радостима за које не знају.</s><s>Уживаће Š←уживаћуĆ у јелу и пићу, имаће Š←имаћуĆ ратне пријатеље.</s><s>Може Š←могуĆ се и оженити, грлити жену.</s><s>Колико је жена њега Š←менеĆ волело!</s><s>И опет ће их бити.</s><s>Може Š←могуĆ да се радује Š←радујемĆ некој од толиких радости које доноси живот.</s><s>Колико ће Š←ћуĆ тек брига моћи да брине Š←бринемĆ!</s><s>Да буде Š←будемĆ тужан и пати Š←патимĆ као човек који зна и за велика искушења.</s><s>Има 161</s>
<s>Порасте, а не видјех га. људи и жена којима ће Š←ћуĆ због нечега бити потребан.</s><s>Зар Богдан Драговић неће желети да му он буде Š←ја будемĆ старији друг, нека заштита, поверење без граница?</s><s>Он је малочас из душе зажелео да му буде Š←будемĆ отац.</s><s>Ни као богаљ не остати без значаја.</s><s>Београдом неће Š←нећуĆ пролазити неопажено.</s><s>Имаће Š←имаћуĆ правих разлога за понос и право на таштину.</s><s>Није немогуће, није, да поново сретне Š←сретнемĆ Машу.</s><s>Отпутоваће Š←отпутоваћуĆ у Петроград.</s><s>Тек тада, после рата, биће узбудљив сав онај тајни и опасни живот којим су Š←смоĆ живели он Š←јаĆ и његови Š←мојиĆ пријатељи револуционари.</s><s>Тек после рата ће њихови Š←мојиĆ ноћни разговори и расправе, надмудривања и досетке постати убедљиви, набрекли од искустава и страдања.</s><s>Следе дуге и мутне, неокончане исповести.</s><s>Колики је свет!</s><s>Мора некако да помакне ову мрцину: табана му по мозгу.</s><s>Помери је ка ивици кревета, ништа.</s><s>Само је ражести.</s>
<s>Биће Š←бићуĆ пола човека.</s><s>Ругоба, огромно трупло на штакама.</s><s>Туп, туп!</s><s>Цела улица ће чути кад пролази Š←пролазимĆ.</s><s>Биће Š←бићуĆ жив, а више никад неће Š←нећуĆ моћи да потрчи Š←потрчимĆ, скочи Š←скочимĆ, појаше Š←појашемĆ коња, мушки загрли Š←загрлимĆ жену.</s><s>Квргом, мртвом кожом преко претестерисане бутњаче, додириваће Š←додириваћуĆ јој бедро, сјежиће је та нежност.</s><s>Примораваће је на лаж, и мучити својом жудњом, оном неутољивом страшћу повређеног, незадовољног љубавника.</s>
<s>Треба се, дакле, порећи.</s><s>Да једе Š←једемĆ, пије Š←пијемĆ, вари Š←варимĆ храну, зар само томе да му Š←миĆ служе тело, чула, време?</s><s>Не, он Š←јаĆ не може Š←могуĆ и неће Š←нећуĆ да потчињава Š←потчињавамĆ себе, да скраћује Š←скраћујемĆ себе.</s><s>Лакше је само једанпут не бити кукавица.</s><s>Не могу мало живота.</s><s>Не пристајем на нешто живота.</s><s>Нећу да се кајем што сам само једном за себе 28б) What sort of person would he Š←IĆ be without his Š←myĆ right leg?</s><s>He Š←IĆ would be deprived of dancing, love, and warfare, and of his Š←myĆ friends Apis and Masha.</s><s>As for freedom and justice, they weren't so important to him Š←meĆ as they had once been.</s><s>He Š←IĆ would be deprived of everything that made life worthwhile and gave it joy, deprived of its beauty and its pain.</s><s>His Š←MyĆ existence was unthinkable without that right leg.</s><s>So what could he Š←IĆ do without it?</s><s>What kind of life could he Š←IĆ live without that leg, strong, beautiful, and untamed?</s><s>What if he Š←IĆ sacrificed it and went on living as a cripple, bearing within him Š←meĆ the bitterness and glory, the rancor and envy of his Š←myĆ sacrifice?</s><s>What about his Š←myĆ suffering because of lack of recognition from the world in general?</s><s>He Š←IĆ would feel continually offended, full of scorn and hatred from those who were healthy and successful.</s><s>He'd Š←I'dĆ disturb those around him Š←meĆ with his Š←myĆ forced gaiety, he'd Š←I'dĆ be an ugly imitation of a man.</s><s>Saddened and humiliated, he'd Š←I'dĆ live through peace and victory until he Š←IĆ joined Ilija Stanković in the cemetery.</s>
<s>Even without his Š←myĆ leg, though, he Š←IĆ could look at women, at trees, books, and rivers, and listen to jokes, songs, and words of wisdom.</s><s>He'd Š←I'dĆ be able to think.</s><s>Surely that was most important of all!</s><s>He'd Š←I'dĆ read, and talk to people about justice, about joys they knew nothing about.</s><s>He'd Š←I'dĆ enjoy food and drink, and have his Š←myĆ wartime friends.</s><s>He Š←IĆ might even marry and embrace a woman.</s><s>How many women had 162</s>
<s>Порасте, а не видјех га. loved him Š←meĆ!</s><s>There would be others.</s><s>Couldn't he Š←IĆ find pleasure in at least some of the many joys life offered?</s><s>He'd Š←I'dĆ still find plenty to worry about!</s><s>He'd Š←I'dĆ be sad, and suffer as a man who lived through great trials.</s><s>Bogdan Dragović would surely want to have him Š←meĆ as an older friend, a protector, someone he Š←IĆ could trust.</s><s>A little while ago Bogdan had wished with all his heart that the major was his father.</s><s>Even as a cripple he Š←IĆ wouldn't lack significance.</s><s>He'd Š←I'dĆ have good reason for pride, and a right to his Š←myĆ vanity.</s><s>He Š←IĆ might even meet Masha again.</s><s>He'd Š←I'dĆ go to St.</s><s>Petersburg.</s><s>After the war that dangerous, secret life which he Š←IĆ and his Š←myĆ revolutionary friends had lived would reach a climax; there'd be long, turbid confessions.</s><s>It was still a good world!</s><s>He must somehow move this damn leg; it was tramping through his brain.</s><s>He shoved street would know when he Š←IĆ passed by.</s><s>Yes, he'd Š←I'dĆ be alive, but never again able to repulsive to a woman.</s><s>The gnarled, dead skin across his Š←myĆ sawn-off thigh would touch her hip, his Š←myĆ tenderness would make her shudder.</s><s>He'd Š←I'dĆ force her to lie, torment her with his Š←myĆ longing, with his Š←myĆ insatiable passion of an offended, disappointed lover.</s>
<s>Surely, he Š←IĆ couldn't allow his Š←myĆ body, his Š←myĆ senses, his Š←myĆ time to be used only for the consumption of food and drink?</s><s>No, he Š←IĆ couldn't lower himself Š←myselfĆ to that, or curtail his Š←myĆ being.</s><s>It was easier once, and once only, not to be a coward.</s><s>I can't live a life that isn't whole.</s><s>I don't live a life that isn't whole.</s><s>I don't want to regret that on one occasion only I was a coward. (RE, 154−155).</s><s>Унутрашњи конфликт Милоја Дачића дат је у два параграфа, при чему први осликава негативан став лика према чињеници да ће остати без десне руке.</s><s>Негативан став дат је у форми СНГ-а у трећем лицу којим лик замишља будуће животне ситуације.</s><s>А онда долази до промјене става: војник се обраћа другом дијелу своје личности у облику СНГ-а у другом лицу и у овом дијелу дискурса исказује позитиван став према цијелој ситуацији.</s><s>Двије стране исте личности сједињују се, те унутрашњи конфликт има своје разрјешење, поново у облику СУГ-а у првом лицу.</s><s>28аŠi.</s><s>Ć) Најпре има да буде Š←будемĆ сакат.</s><s>И то без десне руке, што је црно да црње не може бити.</s><s>Не може Š←могуĆ да коси и оре Š←косим и оремĆ, не може Š←не могуĆ да копа и жање Š←копам и жањемĆ; а ти га Š←меĆ послови хране и облаче и чине неким међу људима.</s><s>Сакат не може Š←могуĆ да упрегне Š←упрегнемĆ волове и коње, сакат сељак може само ситном стоком да се бави.</s><s>Сакато мушко може једном руком само мирну и благодушну жену да дира, ако таква и постоји око Мораве: јер ниједна не пристаје само једну сису и једну ногу да даје, и да се за једну мушку мишку држи.</s><s>Сакат момак не може у колу између две да игра; сакат газда може да буде коловођа, а сакат сиромах, као што је он Š←сам јаĆ, може бити једино кец, у свим орима и свагда − кец!</s><s>Милоје − кец!</s><s>Деца ће га Š←меĆ зачикивати, жене се смијуљити, асичине ће га Š← меĆ ритати и тући кад год им прдне у главу.</s><s>И црња судбина чека сакатог човека у 163</s>
<s>Прерову, а тек њега Š←менеĆ...</s><s>Ако ноћас мисли Š←мислимĆ све до краја, својом главом Па деде сада Милоје Т.</s><s>Дачићу, да кренемо с другог краја: бићеш жив Š←бићуĆ, еј, бићеш жив Š←бићуĆ!</s><s>А док год си жив Š←самĆ, можеш да огребеш Š←огребемĆ, угризеш Š←угриземĆ, пљунеш Š←пљунемĆ злотвора и изелицу!</s><s>Шићеш Š←ШићуĆ гуњеве са оба рукава и један ће на ветру да ландара, ал' у левом можеш Š←могуĆ да носиш Š←носимĆ и нож; леву руку ћеш Š←ћуĆ да извежбаш Š←извежбамĆ, снага из десне мора да се улије у њу, а нико на земљи не може да удара као једноруки левак.</s><s>Ти сакати једном руком и бунтруке побијају.</s><s>А постоји помрчина и невреме да човек поравна злодушнике и изелице.</s><s>Аћим Катић мора да му Š←миĆ среди да пољак буде Š←будемĆ, али је још боље да пандур постане Š←постанемĆ, позиве и опасне вести из среза да разноси Š←разносимĆ по селу, за ракију и још понешто, а пандура се бар половина Прерова плаши и гледа да га подмаже.</s><s>За женидбу, фала богу, рат је велики био и овај помор однеће силан народ, па биће удовица, биће их као тикава...</s><s>Постарију и ружнију ће Š←ћуĆ да нађе Š←нађемĆ, па ће Š←ћемоĆ се испомагати колико им Š←намĆ је нужда.</s><s>А човеку за здравље не треба много.</s><s>Хватаће Š←хватаћуĆ рибу по Морави, стоку ће Š←ћуĆ да надгледа Š←надгледамĆ, децу ће Š←ћуĆ да изроди Š←изродимĆ- нека раде и отимају.</s><s>Биће Š←бићуĆ жив!</s><s>Моћи ће Š←ћуĆ да звижди Š←звиждимĆ кад пође Š←пођемĆ ка Морави, да пева Š←певамĆ за свој грош, да псује Š←псујемĆ макар псе и звезде; понеком, глупљем и слабијем, и да се насмеје Š←насмејемĆ чак.</s><s>Да подвали Š←подвалимĆ лаковерном и слаже Š←слажемĆ тупака, за то га Š←меĆ је Тола од колевке приучавао, на преровском хлебу и моравским потоцима саздао се и он.</s><s>Појми, главо блентава: бићеш жив Š←бићуĆ, а колико је њих у чети у Прерову, међу комшијама и фамилијом, не могу ни да се изброје, којима би било мило у души − да си Š←самĆ мртав!</s><s>Има да се живи из ината и другима на муку, а то је најслађе живљење.</s><s>Најслађе.</s><s>Због доктора, најпре!</s><s>Због тих гадова у белим мантилима што се боје да додирну болесног као да је мрша и твор, па завојима замотали уста и нос да не дишу оно што дишу ове лопуже, изелице и покварењаци који труле, блеје и штуцају на поду, без простирке, коју и у летњим данима има сва стока Ђорђа Катића.</s><s>Има да се опстане и болничарима у инат; мека му Š←миĆ од болова не жишке, но угарци излећу из очију, неће Š←нећуĆ закукати да му Š←миĆ Паја донесе тај прашак од кога кобајаги пролази бол.</s><s>Кукуруз!</s><s>То што трули − иструли!</s><s>Нека.</s><s>Хоћу да живим као жаба, као пас, као твор хоћу да живим.</s><s>Нек будем буба, ал' да будем жив.</s><s>28бŠiĆ) First of all he Š←IĆ was going to lose an arm − his Š←myĆ right arm, too − and what could be worse?</s><s>He Š←IĆ wouldn't be able to mow or plow, to dig or gather the harvest − the job that provided him Š←meĆ with food and clothing and made him Š←meĆ mean something to other people.</s><s>A man with one arm couldn't harness horses and oxen to a cart.</s><s>A onearmed man had only one hand with which to stroke a woman, and it would have to be a quiet and kindly one − if there were any such in the Morava region.</s><s>Come on, Miloje, look at it another way!</s><s>You'll Š←I'llĆ be alive, and when you're Š←I'mĆ alive you Š←IĆ can scratch, bite, and spit at any bastard.</s><s>You Š←IĆ can have a sheepskin jacket with two sleeves; one may be blowing loose in the wind, but you Š←IĆ can carry a knife in the other.</s><s>You Š←IĆ can practice using your Š←myĆ left hand, and the strength from the right will flow into it; no one can hit as hard as a one − armed man with his 164</s>
<s>„Мораш ми сада рећи.</s><s>Познајем ли је?</s><s>Није из Београда?</s><s>Францускиња?</s><s>Свеједно ми је ко је и шта је.</s><s>Нека буде Циганка, само да је ти волиш, да она тебе воли...</s><s>Зашто си пребледео, сине?“</s>
<s>Није четрес шес но је триес шес.</s><s>То је једна соба у дворишту, али је врло пријатна.</s><s>„То је, мама, моја посљедња љубав.</s><s>Зашто ти се не допада њено име?“ „Допада ми се, сине.</s><s>Косара је старо српско име.</s><s>Пиши јој често, молим те.</s><s>Не буди јунак какви су сви данас према женама...“ Не знам зашто ми није писао.</s><s>Поздрављао ме редовно преко неких његових колега...</s><s>Право да вам кажем, госпођо, то ме много чуди што ми Иван није писао.</s><s>Онако Заробљен је.</s><s>Не замерајте му...</s><s>Можда вам је заборавио адресу. − Гледа је разочарано: ружна је и проста!</s><s>Боже, зар је ово истина?!</s><s>„Мама, Косара је чаробна девојка.</s><s>Она је лепотица, паметна је, поносна, отмена.</s><s>Ти би била очарана кад би је видела...</s><s>Ја сам неизмерно срећан, мама.</s><s>Идем у рат, идем у рат заљубљен.</s><s>Поред тебе и Милене, још ме неко воли...“ Госпођо, немојте ми замерити, али ми се Живота пробудио.</s><s>Време је да га подојим.</s><s>Олга коракну ка Косари, узе јој дете из наручја, загледа му се у лице: оно жмури и 29б) The engine was clanking against the coaches, wreathed in smoke before pulling out, and he had stood there smiling mournfully, behaving like a little boy again.</s><s>"Are you in love, Ivan?</s><s>Why are you ashamed of it, my darling?</s><s>So many of your friends have girls.</s><s>Look at them hugging each other." 166</s>
<s>"This is my first love, Mother.</s><s>Don't you like her name?" "I do like it, my darling.</s><s>Kosara is an old Serbian name.</s><s>Please write to her often.</s><s>Don't behave as they all do to their women today." "Has Ivan written you?"</s>
<s>Три тачке са којима почиње примјер (29Ši.</s><s>Ć) сигнал су враћања јунака у прошлост.</s><s>Иван Катић се присјећа својих школских дана и његове симпатије којој је помагао око домаћег задатка из математике.</s><s>Ћосић нам нуди тачне реплике изговорене у том тренутку, након чега нас враћа у средиште Првог свјетског рата ка жени у жутој марами која му се обраћа питавши за термин доласка нишког воза.</s><s>Посљедњи параграф поново нас враћа у неразријешену прошлост: ни до садашњег тренутка Иван није схватио зашто је Иванка тражила помоћ када није ни планирала да се појави на часу.</s><s>Ћосић читаоца често враћа у прошлост јер „призивање прошлости увек помало говори о сиромаштву садашњице.</s><s>Окретање према нечему што је било, значи бежање од онога што јесте“ (Станојевић, 2001: 24).</s><s>29aŠi.</s><s>Ć) …</s><s>Не, није симпатија у питању.</s><s>Глупо је, бедно је ноћас лечити сујету.</s><s>Математика је у питању, кад га Š←меĆ је сачекала иза првог ћошка, осмехнута као никад дотад.</s><s>И лепа.</s><s>Лепа.</s><s>Они дрхтаји кад су Š←смоĆ се нашли лицем у лице, тако близу као да је хтела да га Š←меĆ пољуби.</s><s>Први пут је Š←самĆ запазио колико је лепо то њено црпурасто лице оштрих црта, грчки нос, та велика уста, али са савршено скројеним уснама.</s><s>Не, та Иванка Илић ипак има најлепше очи.</s><s>Ако су мало разроке.</s><s>Час патњом, час неком срџбом ровашене. “Ја ћу тебе да пратим.</s><s>Знам где ти је кућа.“ Он Š←ЈаĆ се, бедник, уплашио да га Š←меĆ не сретне отац, па скренуо одмах ка Чубури.</s><s>То је подлост.</s><s>Није због страха.</s><s>А она није ништа рекла на то што су Š←смоĆ променили правац, него га је мило, светлосно гледала та Иванка Илић!</s><s>Свашта, свашта је Š←самĆ причао.</s><s>Из свих књига које је Š←самĆ прочитао.</s><s>Све чега се Š←сам сеĆ сетио и што је Š←самĆ веровао да је паметно.</s><s>Да јој није било занимљиво, не би застајкивала и онако узбуђено га Š←меĆ гледала.</s><s>Зато није Š←нисамĆ смео да заћути Š←заћутимĆ.</s><s>Свашта, свашта је Š←самĆ брбљао.</s><s>Не, није јој Š←миĆ, сигурно било досадно, јер се мило и благо осмехивала вадећи из торбе свеску за математику.</s><s>„Хоћеш ли да ми израдиш домаћи?“ Шта је друго могла да каже кад је он Š←сам јаĆ занемео од радости и ослонио се на тарабицу, а расцветана пузавица му Š←миĆ ухватила капут: „Доћи ћу у пола седам пред твоју кућу, по свеску.“ − „Донећу ти је Та прљава, неуредна свеска.</s><s>Седам задатака из аритметике.</s><s>Колико је Š←самĆ пута прелистао ту свеску!</s><s>Прљава, неуредна, као и она.</s><s>Не, не.</s><s>Тек после триста листања те свеске, почео је Š←самĆ да се мучи Š←мучимĆ и одгонета Š←одгонетамĆ: ко је та Иванка Илић што није дошла у пола седам пред његову Š←мојуĆ кућу да узме своју свеску?</s><s>И није дошла сутрадан у школу.</s><s>Ни на матури се није појавила.</s><s>И више никада је није Š←нисамĆ видео.</s><s>Као пас обилазио око закантачене беле кућице с плавим капцима.</s><s>А она бабетина, као да крије злочин, једва проговорила да од Иванке нема ни трага ни гласа, а тетка јој на лечењу у Сокобањи.</s><s>Добро, побегла за Бугарина, то је могуће.</s><s>Заљубила се у револуционара, нихилисту.</s><s>Зар то није доказ да је она романтична и дубока душа, способна за подвиг и жртву?</s><s>Али зашто му Š←миĆ је дала свеску да јој изради Š←израдимĆ задатке за час математике на који никад неће доћи?</s><s>Зашто му Š←миĆ је заказала састанак знајући да неће доћи?</s><s>Зашто га Š←меĆ је онако 168</s>
<s>pleasant. слушала, онако гледала, онако му Š←миĆ се осмехивала?</s><s>Зашто је онако ћутала док је он Š←сам јаĆ говорио оно што се само једанпут и први пут говори?...</s><s>Данило Историја се попео на сто.</s><s>Или је на столици?</s><s>Ко је поломио даире?</s><s>Круг.</s><s>Ритам круга.</s><s>У ствари, тужан, сув, дрхтај.</s><s>Узбудљиво?</s><s>Не, чудно.</s><s>Ко сам ја?</s><s>Не рачунајући име и презиме, порекло, занимање, шта је Иван Катић?</s><s>Загледа се у жуту мараму: Јесам ли ја, госпођице, вама необичан?</s><s>Не изговара, мисли само.</s><s>Ружне жене су интелигентне.</s><s>То је закон.</s>
<s>А зашто ми, ђак, не кажеш кад ће да стигне нишки воз?</s><s>Одгурну ту жентурачу са жутом марамом, обавијену жутим пламеном.</s><s>Господа га опомињу на пристојност, иако сутра иде на фронт.</s><s>Даире и бас му зачепили уши.</s><s>Речи око њега су отекле, обле, масне неке речи.</s><s>Базде на ћевапчиће и дуван. ...</s><s>Зашто му Š←миĆ је та Иванка Илић, кад је знала да ће још исте ноћи побећи за Бугарина, дала ону неуредну свеску?</s><s>Понео је Š←понио самĆ и у Париз ту свеску, и сваке ноћи је листао, листао, научио напамет све њене нетачне задатке... (ВС 1, 29бŠi.</s><s>Ć) No, it wasn't mutual attraction; why nurse his wounded vanity tonight?</s><s>When Ivanka had waited for him Š←meĆ at the corner, it had been a question of mathematics.</s><s>She had never smiled so before.</s><s>And she was bautiful, really beautiful.</s><s>How he Š←IĆ had trembled when they stood face to face, so close that they might have kissed.</s><s>It was the first time he Š←IĆ had really looked at her, and he Š←IĆ saw how beautiful her dusky face was, with its sharply chiseled features and large mouth with perfectly formed lips.</s><s>No, it was her expressive eyes that captivated him Š←meĆ, even if they did squint a bit.</s><s>"I'll come home with you; I know where you live." He Š←IĆ had been afraid, poor wretch, that he Š←IĆ might met his Š←мyĆ father and had at once turned into the next side street.</s><s>That was a despicable trick.</s><s>It wasn't that he Š←IĆ was afraid.</s><s>And she hadn't said a word about his Š←myĆ going off in a different direction, but had looked at him Š←meĆ sweetly with her shining eyes.</s><s>He Š←IĆ had talked to her about all kinds of things, culled from books he Š←IĆ had read.</s><s>If she hadn't found it interesting, she wouldn't have kept stopping and looking at him Š←meĆ with such excitement.</s><s>That was why he Š←IĆ dared not stop talking, but babbled on and on.</s><s>No, she surely couldn't have found him Š←meĆ boring, when she had smiled so sweetly and gently as she took her math exercise book out of her schoolbag and asked: "Will you do my homework for me?" What else could he Š←IĆ have said when he Š←IĆ stood there, speechless with joy, leaning against the fence with a flowering creeper catching at his Š←myĆ coat?</s><s>"I'll come for the exercise book at half past six and wait in front of your house." No, I'll bring it here." He Š←IĆ must surely have said this, because she had said: "No, I'll come and wait in front of your house." It was a dirty, messy exercise book, and there were seven sums to do.</s><s>How many times had he Š←IĆ turned the pages of that exercise book!</s><s>It was dirty, messy exercise book, and there were seven sums to do.</s><s>How many times had he Š←IĆ turned the pages of that exercise book!</s><s>It was dirty and messy, just like her.</s><s>No, that wasn't true.</s><s>It was only after he Š←IĆ had turned the pages of that exercise book three hundred times that he Š←IĆ had begun to feel troubled and had tried to figure out why Ivanka Ilić had not come for her exercise book.</s><s>And she hadn't come to school the next day either, nor had she appeared at 169</s>
<s>Да, твој тата је нешто друго.</s><s>Нешто друго.</s><s>А нас две смо исте.</s><s>И она се, несрећница, предала чим га је угледала.</s><s>И то рањеног.</s><s>Она која је пред сваким страним човеком осећала непријатност, неповерљивост.</s><s>Сваки сусрет, свако познанство доживљавала као опасност.</s><s>Да се потом на први поглед заљуби у рањеног четника!</s><s>То је, заиста, несрећа.</s><s>Има право Вукашин.</s><s>Неколико косих, збрзаних реченица, рука није стизала мисао.</s><s>Речи без свих слова, ништа о себи, опет највише о Владимиру.</s><s>Том фаталном Владимиру, како каже Вукашин.</s><s>Чим је сазнао за њега, уплашио га се. (ВС 29бŠii.</s><s>Ć) "Then why isn't Father jealous?" "Your father is different."</s>
<s>Your father is different.</s><s>But we two are alike.</s><s>Milena had surrendered the minute she set eyes on him.</s><s>A wounded man too.</s><s>Milena, who distrusted every man she met for the first time.</s><s>To fall in love at first sight with a wounded guerrilla!</s><s>A few sloping, hastily written sentences, mostly about Vladimir, nothing about herself.</s><s>That illomened Vladimir, as Vukašin described him.</s><s>As soon as Vukašin had learned of his existence he had feared him. (IB, 70) 6.4.7.</s><s>Комбинација садашњег и будућег аспекта Ћосић користи ауторски говор којим описује градњу цркве.</s><s>Таква слика одводи задужбинара у будућност где он уз помоћ СНГ-а замишља велелепни изглед своје цркве, након чега се истим обликом доживљеног говора враћа у садашњост.</s><s>Примјер илуструје ријетке случајеве пролептичног приповиједања6.</s><s>30а) Изађе пред кућу и загледа се у своју цркву, опкољену скелама, утварним и рујавим свитањем.</s><s>Као да су већ сагореле доње скеле, па подгоревају горње и кубета...</s><s>Сјежи се и обема рукама ухвати за штап, побовши га; тако погнут ка цркви, у злослутној тишини, оста док се са кубета и горњих скела не сацеди гар ноћи, док се у све бистријем небу јасно не уреза велико здање...</s><s>Вечног белега људског и смисла краљевског на земљи.</s><s>Свог доказа слободе.</s><s>Те победе српске вере...</s><s>Усред Шумадије, на овом тополском брежуљку где су стада напасали деда Карађорђе, отац Александар и он Š←јаĆ, међу шљиварима, виноградима и забранима, да надвиси све, уздизаће се петокуполна црква, сестра цариградске − Светих Апостола.</s><s>После Манасије деспота Стефана и Каленића, а равно четири века касније, опет ће један краљ на слободној српској земљи подићи задужбину достојну оних које подизаху Немањићи.</s><s>И он Š←јаĆ, као и деспот Стефан, подиже своју задужбину у невремену и неизвесности, можда пред судњи час.</s><s>И њему Š←мениĆ је, као и Деспоту непријатељ на прагу, и само што није јурнуо да убија, пали и руши, а он зида Š←ја зидамĆ задужбину која ће да надживи сва људска начела и претраје сва ропства и несреће овога века.</s><s>Смртоносца и поробљивача дочекаће и Шумадија − новим велелепним храмом.</s><s>После бечке и пештанске катедрале, на путу ка истоку, биће то највећа црква.</s><s>Први велики православни храм...</s><s>Иде лагано ка њему, који се сазиђује у рујевини свитања и пуни му небо над Тополом и Шумадијом.</s>
<s>Његова Š←мојаĆ црква и гробница...</s><s>Мраморна, висока, пламсаће на сунцу и месечини, светлеће у шумадијским свитањима и сутонима.</s><s>Видеће се са Космаја, Букуље, Венчаца, Рудника.</s><s>Са њива и ливада, друмова и путељака, гледаће је задивљено људи и деца.</s><s>И непријатељ српски поштоваће људе међу чијим се кућицама и колибама уздиже оволики храм.</s><s>Нема великог народа без великог храма.</s><s>Надтрајаће он све 6 Пролепса представља алузију на будуће догађаје (Мацура, 2016: 60).</s><s>171</s>
<s>6.4.8.</s><s>Смјењивање краћих и дужих параграфа доживљеног говора У наведеном примјеру Ћосић смјењује краће и дуже параграфе СНГ-а у трећем лицу, који су прожети елементима фрагментарног и нереферентног управног говора.</s><s>172</s>
<s>31a) Да ли само то?</s><s>Свакако, више је Š←самĆ био поштован но вољен.</s><s>Да, желео је Какву је он Š←сам јаĆ ту улогу одиграо у превођењу Србије у ново доба?</s><s>Где је Š←самĆстигао са својом тврдоглавом начелношћу, са доследношћу непријатном људима, с тим својим Š←мојимĆ гломазним, народу неразумљивим и непријемчивим идејама?</s><s>Најпопуларнији је Š←самĆ опозиционар Пашићу и „старцима“.</s><s>Вечити полемичар.</s><s>„Морални мач Србије“, говоре неки неодмерени професори и студенти.</s><s>Тај је мач без дршке и каније, у руци голо сечиво.</s><s>И шта је Š←самĆ још постигао, докле се Š←самĆ успео?</s>
<s>Од поласка у гимназију отац му Š←миĆ је утувљивао у главу: „У Србији, и с великом школом постаје се пандур; и с великим имањем умире се уз плот; и с памећу завршаваш међу будалама.</s><s>Ако хоћеш нешто више да постигнеш, чувај се, синко, да овај злобни и лоповски свет не сазна шта волиш.“ 31б) Was that all?</s><s>Certainly he Š←IĆ was more respected than loved; that was what he Š←IĆ wanted.</s><s>But what had he Š←IĆ accomplished?</s><s>What part had he Š←IĆ played in leading Serbia into a new age?</s><s>What had it got him Š←meĆ, his Š←myĆ stubborn adherence to his Š←myĆ principles, his Š←myĆ strict consistency, which people found distasteful, his Š←myĆ weighty ideas, which the nation could neither understand nor accept?</s><s>He Š←IĆ was the most popular opponent of Pašić and the "old man." The eternal polemist.</s><s>"The moral sword of Serbia," as some professors and students called him Š←meĆ.</s><s>That sword had neither handle nor sheath; it was a bare blade in his Š←myĆ hand.</s><s>What else had he Š←IĆ achieved?</s><s>How long would his Š←myĆ success last?</s><s>From the time he Š←IĆ went away to school, his Š←myĆ father had kept drumming into his Š←myĆ head: In Serbia an educated man can become a village policeman; a man of property can die beside a fance; and a man of sense can end up among fools.</s><s>If you want to do better than that, take care, my boy, that this thieving and malicious world doesn't find out 6.4.9.</s><s>Дискурси евокативног карактера</s>
<s>У наведена два параграфа, Олга износи своје виђење односа оца према женском, односно мушком дјетету.</s><s>Њене унутрашње мисли представљају њена присјећања.</s><s>Елементи СУГ-а измијешани су исказима директног говора из прошлости.</s><s>На крају другог параграфа Олга Катић уводи и своју реакцију на препричани догађај из прошлости, што се постиже елементима СНГ-а.</s><s>173</s>
<s>32а) Зашто је према Милени био онако неразборит у нежности, играма, поклонима; великодушан према свим њеним ћудима и поступцима?</s><s>Смешкао се док је слушао како је на забавама, протестно, као Српкиња, одбијала да игра полку, кадрил, валцер, све што није национално коло.</s><s>Није јој ни реч рекао кад је из националних разлога престала да учи клавир.</s><s>„После швапске анексије Босне и Херцеговине, срамота је да Српкиња свира на клавиру.</s><s>Је л' тако, тата?" А он је на то праснуо у смех и повукао је за кику.</s><s>Чак је није ни укорио кад је из шестог разреда гимназије, по објављивању рата Турској, побегла у Врање да буде болничарка.</s><s>Према њој је показивао нерасположење, више растуженост него злу вољу, само кад је сазнао да се заљубила у Владимира, поручника и четника у Македонији.</s>
<s>А према Ивану други човек: васпитање и начела, очинска строгост и мушка, сељачка равнодушност и кад је болестан; ретки разговори за ручком, увек о идејама и историји; награда за најбоље успехе у школи и рођендан − старе француске књиге; једно цело вече насамо с њим пред Иванов одлазак у Париз; написао му неколико писама, можда.</s><s>Кад се Иван вратио из Париза, два дана уочи мобилизације, није му се обрадовао.</s><s>И горе: није се ни трудио да сакрије своје незадовољство, али га је, по обичају, оћутао.</s><s>Сем распитивања о мишљењу Француза о сарајевском атентату и шта о рату говоре студенти словенских народа који живе под Аустроугарском, она није Š←ја нисамĆ чула да су отац и син о било чему разговарали.</s><s>Па разговор оне кобне вечери кад му је Иван, после избегличке вечере, саопштио да сутра одлази у добровољце, а он се у њега загледао запрепашћено, укоћених вилица, цигарета му догоревала у устима, запуцкетали му бркови.</s><s>Иван је покушао да устане, он је хитро бацио опушак у чашу вина, у своју неиспијену чашу црног вина, било је неиздрживо гледати их.</s><s>Хтела је Š←хтела самĆ да викне Š←викнемĆ, да зарида Š←заридамĆ, али су у предсобљу пљескале карте и чуло се објашњавање картароша избеглица.</s><s>Она није Š←Ја нисамĆ знала шта ће Š←ћуĆ с рукама и куд ће Š←ћуĆ опкољена избегличким коферима, сандуцима, кутијама, кад је Вукашин промуцао: (ВС 1, 104−105) 32б) Why was he so illogical in showing Milena tenderness, playing with her, and giving her presents?</s><s>Why was he indulgent toward all her moods and actions?</s><s>He would smile as he listened to her telling him how at a party she had refused to dance the polka, the quadrille, or the waltz − or indeed anything but the Serbian kolo.</s><s>He did not say a word she refused for patriotic resons to learn to play the piano.</s><s>"After the annexion of Bosnia and Herzegovina it's a disgrace for a Serbian girl to play the piano!" she had said.</s><s>Isn't that right, Daddy?" He had burst out laughing and tweaked her pigtail.</s><s>He had not even reproached her, when, after the declaration of war on Turkey, she had left school to work as a nurse in Vranje.</s><s>It was only after Vukašin found out that she had fallen in love with Vladimir, a lieutenant from Macedonia, that he was sometimes irritated with her, but more from sadness than anger.</s><s>Toward Ivan he was a different man: with Ivan it was always methods of upbringing and principles, paternal strictness and masculine, peasant indifference even when Ivan was ill.</s><s>He talked with Ivan about ideas and history, and Ivan's birthday presents and rewards for success at school were old French books.</s><s>The only time they spent an evening alone together was just before Ivan's departure for Paris.</s><s>Maybe he wrote Ivan a few letters.</s><s>When Ivan came back from Paris, two days before mobilization, he was not pleased to see him and showed his displeasure by his silence, as he usually did.</s><s>Apart form Vukašin's questions about what the 174</s>
<s>French thought of the assassination at Sarajevo and what the students of Slavic nationality living in Austria− Hungary were saying about the war, Olga did not hear father and son talk about anything.</s><s>Then came that fateful evening when Ivan announced after dinner that the next day he was going to enlist as a volunteer: his father had stared at him dumbfounded.</s><s>Vukašin's cigarette had burned down to his lips, and the flame began to sputter in his mustache; he hastily threw the stub into his unfinished glass of red wine; it was unbearable to look at them.</s><s>She Š←IĆ had wanted to cry out, but their fellow refugees were playing cards in the hall; she Š←IĆ could hear them discussing their game.</s><s>Vukašin muttered: (IB, 72−73) 6.4.10.</s><s>Осликавање сложеног унутрашњег стања ликова Гаврило размишља о себи и својој немоћи да почини самоубиство у облику СНГ-а у трећем лицу, којег прекида по један исказ СУГ-а у првом лицу и један исказ којим се обраћа самом себи у облику СНГ-а у другом лицу: Не лажи себе, невина је глава, невин је отац.</s><s>У наредном параграфу Гаврило наставља своје преиспитивање водећи дискусију са другим аспектом своје сопствене личности.</s><s>Његов унутрашњи немир завршава се исказима СНГ-а у трећем лицу којим исказује недоумицу по питању одговарајућег положаја руку приликом самоубиства.</s><s>33а) Све губи значај.</s><s>И бол.</s><s>Неће Š←нећуĆ без бола да умре Š←умремĆ.</s><s>Неће Š←нећуĆ да га Š← меĆ смрт сатре и разори, и у тој трулежи, која шкрипи и шушти под прстима, заустави му Š←миĆ срце.</s><s>Кад јој се прохте, пошто га Š←меĆ измучи.</s><s>Кад све изгуби значај.</s><s>Он Š←ЈаĆ сада треба Š←требамĆ нешто веома лако да учини Š←учинимĆ.</s><s>Да гурне Š←гурнемĆ прст у тај кружић што се све спорије окреће.</s><s>Он ће Š←ја ћуĆ га зауставити, он Š←јаĆ.</s><s>Својим прстом.</s><s>Својом вољом.</s><s>Зар је то подвиг?</s><s>Случајно је Š←самĆ настао, неће Š←нећуĆ случајно да нестане Š←нестанемĆ.</s><s>Најпре ћу убити њу, смрт.</s><s>Најпре њу.</s><s>То је она моћ, онај корак.</s><s>Најдужи.</s><s>Оставља траг у камену.</s><s>Право у срце.</s><s>То тупкање је ђубриште.</s><s>У главу ће Š←ћуĆ.</s><s>Глава је он Š←сам јаĆ.</s><s>Она је крива што нијеŠ←нисамĆ више уживао живот.</s><s>И што не верује Š←не верујемĆ у загробни живот и Бога.</s><s>Не лажи себе, невина је глава, невин је отац.</s><s>А шта онда чека Š←чекамĆ?</s><s>Зар чека Š←чекамĆ петлове?</s><s>Свитање, чека Š←чекамĆ.</s><s>Тада кад настаје дан, тад завући руку под јастук, најпре откочити и чврсто стегнути, јер су му Š←миĆ руке много ослабиле.</s>
<s>Мора Š←морамĆ упрети сву снагу да сконча Š←скончамĆ у пристојном положају.</s><s>Да личи Š←личимĆ на озбиљног мртваца.</s><s>Шта ће Š←ћуĆ с рукама?</s><s>Збиља, 175</s>
<s>33б) Everything was losing its meaning, even pain.</s><s>He Š←IĆ didn't want to end like this.</s><s>He Š←IĆ didn't want to die without pain.</s><s>He Š←IĆ didn't want death to destroy him Š←meĆ, to stop the beating of his Š←myĆ heart in this rotting flesh.</s><s>Now when he Š←IĆ felt like it after so much torment, and when everything had lost the last vestige of meaning, he Š←IĆ ought to do something really very easy: press his Š←myĆ finger into that little circle which was revolving ever more slowly.</s><s>He Š←IĆ would stop it with his Š←myĆ own finger, by his Š←myĆ own act of will.</s><s>Surely that was a heroic deed?</s><s>His Š←MyĆ existence had begun by chance, but wouldn't end so.</s><s>First of all he would kill death itself.</s><s>That was power − the vital step and the longest.</s><s>He Š←IĆ would leave his Š←myĆ tracks in the stone.</s><s>Straight through the heart.</s><s>That throbbing organ was a garbage heap.</s><s>He Š←IĆ would fire at his Š←myĆ head; his Š←myĆ head was him Š←meĆ.</s><s>It was the fault of his Š←myĆ head that he Š←IĆ hadn't enjoyed life more, that he Š←IĆ didn't believe in God or in life after death.</s><s>But that's a lie; his Š←myĆ head was innocent, and so was his Š←myĆ father.</s><s>What was he Š←IĆ waiting for?</s><s>For the cocks to crow?</s><s>Yes, he Š←IĆ was waiting for daybreak.</s><s>When day showed its first light, then he'd Š←I'dĆ thrust his Š←myĆ hand under the pillow; first of all he'd Š←I'dĆ remove the catch and grip it firmly, for his Š←myĆ hands were now very weak.</s><s>Don't destroy yourself, Gavrilo!</s><s>Don't surrender!</s><s>Don't, Gavrilo, don't!</s><s>He raised his voice and cried out his own name: let the whole hospital hear.</s><s>He'd Š←I'dĆ have to summon all his Š←myĆ strength to end in a convenient position.</s><s>To look like a real corpse.</s><s>What should he Š←IĆ do with his Š←myĆ hands?</s><s>What, indeed.</s><s>Примјер (33ŠiĆ) представља унутрашњи монолог Косаре са сином Животом, који се води у неколико параграфа.</s><s>У четвртом и петом параграфу Ћосић уводи дијалог без реплике, гдје се Косара расправља са осталим путницима.</s><s>На основу њених одговора закључујемо како би искази осталих путника могли да изгледају.</s><s>У шестом параграфу мајка разговара са војником који јој помаже да окупа сина хладном водом: реплике војника поново нису дате експлицитно.</s><s>Косара се у седмом параграфу поново обраћа сину, чиме се један већи наративни сегмент приводи крају.</s><s>33aŠi.</s><s>Ć) Морамо да сиђемо, сине Живота.</s><s>Спаваш, баш те брига што те мајка доводи у велику варош.</s><s>Међу праву господу, боље данас не могу да ти смислим.</s><s>Што да ми се ти потуцаш по Скопљу, па да бежимо ка Солуну, у бескрагију.</s><s>Долази јесен, кише, зима, ако нас Швабе и Бугари стигну, јаој мени...</s><s>Да ли то покварен свет само лаже, ил' је истина да они и децу у пеленама бацају на бајонет?</s><s>Па запале с кућом...</s><s>Ко је родио те људе, јесу ли мајчино млеко сисали, или нож лизали, да бог сачува.</s><s>Никако, никако.</s><s>Нећу ја са наручјем пуним тебе пред тим злотворима да отварам пасијанс: немају душу, имају душу...</s><s>По челу видим − бићеш леп, по потколеници, тврде бабе, да ћеш у високог да израстеш.</s><s>И нарав ти блага, још закукао ниси као друга деца, а код мушког ништа лепше од добре нарави.</s><s>Рат је, сине мој, гину официри, гину ђаци, гине и господа, не знам ни себе како ћу да провучем кроз оволику несрећу, а сад ми још немоћан створ у наручју.</s><s>Месец дана нисам ока склопила, ни погледала мушко у 176</s>
<s>своје име, нека чује цела болница! војничкој униформи.</s><s>Лепо сам, сине, чула како ми неко викну у душу: „Роди га, Нека силазе сви, нас двоје још нећемо, рано је.</s><s>Помислила сам: ако ми је мушко?</s><s>Изгибе све мушко, после рата све што је мушко живеће као цар, а што нешто моје да се не вози по овоме свету?</s><s>Знала сам да си мушко, сине Живота, знала сам да си ти, мој слатки, лепи машиновођа...</s><s>Кад се рат сврши, тебе ће мајка да отме од те гоподе, па ће у машиновође да те да.</s><s>Да тераш воз, возиш мајку Скопље-Ниш-Београд и повратно, и звиздиш, звиздиш, да цела Србија око пруге зна да ти тераш локомотиву.</s><s>Иако је стала, чујеш ли како брекће од умора, као да је жива?</s><s>Само ми данас некако да пронађемо тог господина тату, ту госпођу маму, ако нису бездушници и гадови.</s><s>Можда су већ клиснули за Солун, јер господа не стаје мечки на рупу.</s><s>Можда је госпођа мама баш она лепа госпа са шеширом?</s><s>Онај господин са цвикером му тата, што би требало да ти буде деда.</s><s>Како сам ја куросрећна, и то може да ми се трефне.</s><s>Ал' за тебе, ни пред царем Виљемом нећу да устукнем, и олтаре ћу да пробијем, не бој се.</s><s>Наћи ћу их ја, пре те офанзиве што долази у Солун ћу право с тобом, на крају света ћу да их пронађем и тупнем: госпођо, ово је ваш унук Живота.</s><s>Господине, ово је син вашег сина.</s><s>Ако вам Живота није фино, можете га прекрстити у Милоша.</s><s>На друго име не пристајем.</s><s>Добри Боже, да ми се данас наопако не окрене све што сам наумила...</s><s>Свет само своју гузицу чува.</s><s>И децу баца да брже бежи и даље побегне.</s><s>Шта су људи, и мушко и женско, нема ту бољег од горег, теби ће твоја мајка да прича кад порастеш...</s><s>И како да у овом бездушном свету отимаш и крадеш срећу...</s><s>Него како!</s><s>Да отимаш и крадеш.</s>
<s>Куд сте наврли, госпођо?</s><s>Стићи ћете у Солун, не брините.</s><s>Баш ме брига што је класа!</s><s>Нема класе, господине, кад бежиш из Србије.</s><s>Нећу да се скинем из воза док се лепо не разјутри.</s><s>Немам пара за собу, и нећу дете да вучем нишким улицама.</s><s>Идем у једну праву господску кућу, београдска господа, ви добро знате кад господа устаје.</s><s>Жалим.</s><s>Стојте и чекајте док ми се дете не пробуди.</s><s>Па шта хоћете, да дојим дете стојећи?</s><s>Пардон, госпођо.</s><s>Ако нисте рађали, ви нисте рођени.</s><s>Жандарма ћете да доведете?</s><s>Почешаћу се испод пупка кад га видим.</s><s>Баш ме брига што сте платили карту до Атине.</s><s>Ја сам платила до Ниша, и све док воз не пође из Ниша, имам право да седим.</s><s>Ручки ми, сине, још мало.</s><s>Вуци још.</s><s>А сад, нека вам је срећан пут, господо, и клекните одмах па се молите Богу да вам бугарске комите Војниче, види се да си човек, чим ти је рат одгризао ногу.</s><s>Деде, здравља ти, пумпај ми воду да окупам дете.</s><s>Таква му навика.</s><s>Чим се надоји, одмах се унереди.</s><s>Право да ти кажем, идем у праву господску кућу, први пут ће деда и баба да виде унука, и није лепо да им буде неокупан.</s><s>Ма није ладна.</s><s>Откад сам га родила, нисам га трипут окупала у топлој води.</s><s>Лето је још, мушко је, фала богу, и оћу да ми се навикава на ладно.</s><s>Као што знаш, буразеру, живот је прилично ладан.</s><s>Не запињи толико, заболеће га од млаза.</s><s>Живота му име.</s><s>Није, ваљда, да се и твој син зове Живота?</s><s>Е баш ми је мило.</s><s>А ти ми се не подмешташ но стварно мислиш да ми је леп син?</s><s>Видиш да не плаче од ладне воде.</s><s>Јуначина моја слатка...</s><s>Медаљама, златним Обилићима имаш ти 177</s>
<s>своје име, нека чује цела болница! да се играш.</s><s>Здипиће за тебе твоја мајка.</s><s>Придржи ми га, молим те, да оперем пелене.</s><s>Е, фала ти, буразеру.</s><s>Нека бог да, твој син да преживи ту офанзиву што долази на Србију, да ти порасте, и да поштује оца, који за краља и отаџбину даде ногу.</s><s>Сад, сине мој, ти ми први пут ступаш у Ниш.</s><s>Кад порастеш, све ћу да ти испричам, како смо нас двоје путовали празним возом из Скопља у Ниш, и то у првој 33бŠi.</s><s>Ć) We must get out, Života my son.</s><s>You're fast asleep − you don't care, do you, that your mother has bought you to a big town to live among real gentlefolk.</s><s>I can't imagine anything better.</s><s>Why should we wander about Skoplje, or flee to Salonika?</s><s>Fall is coming, and rain and cold.</s><s>If the Germans and Bulgarians arrive, what'll I do?</s><s>Do they really throw babies onto bayonets, then set them on fire with the house?</s><s>Where do such people come from?</s><s>Did they suck their mothers' breasts or did they lick knives, God forbid.</s><s>I can see from your forehead that you're going to be handsome, and from your legs that you're going to grow tall.</s><s>You've got a gentle nature, you don't cry like other children.</s><s>There's nothing finer in a man than gentle nature.</s><s>I don't know how I'm going to pull through such troubles with this helpless creature in my arms.</s><s>For a month now I haven't slept, or looked at a man in uniform.</s><s>I heard someone inside my soul cry out, "Bear him, Kosara!" So I did.</s><s>Sleep, sleep, my son.</s><s>Let them all get off the train − we two won't yet.</s><s>I thought to myself: What if it's a boy?</s><s>So many men are dying, after the war every man and boy will live like a king.</s><s>Why your mother will take you away from these fine folk, and you'll learn to be a locomotive engineer.</s><s>You'll drive a train, drive your mother from Skoplje to Niš and Belgrade and back.</s><s>And you'll whistle- ah, how you'll whistle!</s><s>All of Serbia along the railway track will know that you're at the engine.</s><s>But today we have to find Father and Mother.</s><s>I hope they're not cruel and nasty.</s><s>I'll find them if I have to go to the end of the world.</s><s>I'll say: Madam, this is your grandson Života.</s><s>Sir, this is your son's son.</s><s>If the name Života isn't good enough for you, you can change it to Miloš.</s><s>I won't agree to any other name.</s><s>Dear God, don't let everything I've planned fall through.</s>
<s>Nowadays people just save their own skins.</s><s>They ditch their children to travel faster and farther.</s><s>When you grow up, your mother will tell you what people are like, men and women.</s><s>And she'll tell you how to grab at happiness in this cruel worls, how to steal it!</s><s>Where are you rushing off to, gentlemen?</s><s>You'll get to Salonika, don't worry.</s><s>Who cares whether it's first class!</s><s>There's no first class when you're fleeing from Serbia.</s><s>I'm not getting off the train until it's broad daylight.</s><s>I have no money for a room, and I'm not about to drag my child through the streets of Niš.</s><s>I'm going to a really fine house, to some gentlefolk from Belgrade, and you know what time they get up.</s><s>Sorry, you can stand and wait till my baby wakes up.</s>
<s>"I can see you're decent, Soldier.</s><s>The war's bitten off your leg.</s><s>Old man, pump me some water, bless you, to wash my baby.</s><s>As soon as he's been fed he makes a mess.</s><s>I'm going to a fine house, it's the first time Grandma and Grandpa will see their grandchild, and he should be clean.</s><s>No, it isn't too cold.</s><s>He hasn't been washed in warm water three times since he was born.</s><s>It's still summer, he's a boy, thank God, and I want him to get used to cold water.</s><s>178</s>
<s>It's still summer, he's a boy, thank God, and I want him get used to cold water.</s><s>Not so fast, the jet will hurt him.</s><s>See, cold water doesn't make him cry, my little hero.</s><s>Just hold him, won't you, while I wash his diapers?</s><s>Thank you, my friend." Now, my son, you're going to Niš for the first time.</s><s>When you grow up I'll tell you how the two of us travel in an empty train from Skoplje to Niš, and first class, too.</s><s>Да би осликао сложено унутрашње стање својих јунака, Ћосићу су потребна понекад и читава поглавља тетралогије.</s><s>Наведени примјер представља један одјељак унутар прве главе четвртог дијела тетралогије: тишина избјегличке собе рађа скривене немире Олге Катић: да ли остати вјерна супруга одсутном и идеалима заробљеном Вукашину Катићу или предати се осјећањима које дуго гаји према Михајлу Радићу?</s><s>Плаши је поновни сусрет са њим и из тог страха роје се њене мисли у неколико параграфа.</s><s>Ауторски говор ствара спољашњу слику Олгиног окружења, након чега започиње СУГ којим се јунакиња обраћа имагинарном саговорнику − свом несуђеном љубавнику, али, нешто касније, и самом Богу.</s><s>СУГ је испреплетен исказима СНГ-a у трећем лицу, који се прожимају током читавог параграфа.</s><s>У наредном параграфу потпуну доминацију СНГ-а ремети упитни исказ који наглашава бојазан Олге Катић.</s><s>Овакав облик јавља се као нека врста споне између претходних мисли Олге Катић и мисли које ће тек да услиједе.</s><s>Упитни исказ изражава споредне мисли забринуте Олге које на тренутак прекидају ток главних размишљања јунакиње.</s><s>Ковачевић с правом истиче како доживљени говор, првенствено онај изражен у облику СНГ-а, најчешће се остварује као упитни исказ, прије свега што је упитност израз страха (2018: 48).</s><s>Будући да се ради о веома изражајној форми СНГ-а, не чуди да Ћосић упитним конструкцијама доживљеног говора додјељује и улогу кохезивних текстуалних елемената који на „посредан начин показују да саоднос конструкција доживљеног говора јесте једно од битних конструктивних начела структурисања цијелог текста“ Јунакиња наставља да размишља о позитивним и негативним странама Радићевог доласка у форми СНГ-а у који се скоро непримјетно уплићу искази СУГ-а.</s><s>Унутрашња тензија прекида се кратким елементима ауторског говора, након чега се даје веће мјесто СНГ-у пошто сада Олга разазнаје разлоге њеног повлачења и неразвијања односа са Михајлом.</s><s>Ауторски говор закључује дискурс и са њим се стишава унутрашњи набој јунакиње.</s>
<s>33aŠii.</s><s>Ć) Олга се згрчила на свом избегличком коферу у углу собе, ослоњена на зид.</s><s>У суседној соби зидни сат откуцава четврт до шест.</s><s>Ти стварно долазиш?</s><s>Крв ми једва протиче жилама.</s><s>Како да то сакријем од тебе, а да ти вечерас не одеш тужнији но што си излазио из "магацина покојника"?</s><s>Шта да ти не кажем?</s><s>Њена Š←МојаĆ ће рука бити у његовој!</s><s>Смршалој, бледој...</s><s>Осетиће топлину његових зглобова и јагодица, свег ће га осетити: Боже, кад бих смела неки трен да будем с оним његовим прстима...</s><s>Можда је он ипак чуо оно њено Š←мојеĆ посљедње ћутање над њим у бесвести, док ŠсамĆ му је једини пут држала руку, нагнута над њим пред одлазак.</s><s>Оставила Š←самĆ га болесног, на самрти, јединог ваљевског болесника кога је Š←самĆ напустила кад му је било најтеже.</s><s>Колико Š←самĆ је пута у овој постељи гласно јекнула, сећајући се тог одласка.</s><s>Милену је будио њен Š←мојĆ јаук.</s><s>Обмањивала је Š←самĆ друге, уверавајући себе да ни лаж није оно што Š←самĆ је она некад веровала да јесте.</s><s>Веровала?</s><s>Верује Š←верујемĆ и сада!</s><s>Пуши ли још увек онако пожудно цигарету за цигаретом?</s><s>Откад за њу Š←менеĆ постоји, тај Михајло Радић је светлуцање цигарете у помрачини воза док путује Š←путујемĆ у Ваљево.</s><s>Жишка у тами.</s><s>Ако су се смирили они несмирљиви, витки прсти, што у болеснима траже бол?</s><s>Ако су прездрављењем, спасом од смрти, ишчезли разлози за ону његову тугу?</s><s>Можда се после болести усправио, па сада личи на стварне људе?</s><s>О, кад би дао Бог!</s><s>Па зар ти заиста желиш, Добро је што ће доћи.</s><s>Моћи ће Š←ћуĆ бар да му каже Š←кажемĆ да је то њихово Š←нашеĆ, то њено Š←мојеĆ, настало у оној болничкој муци...једно другом чули страх од онолике смрти, разумели самоћу у оној безмерној патњи, пријатељство − а не љубав, пријатељство које је у њој Š←мениĆ родило наду да је Иван жив...</s><s>Самилост је била, и моја и твоја.</s><s>Самилост целе душе, нешто свето.</s><s>Изнад свих њених Š←мојихĆ жеља.</s><s>И изван свега што је Š←самĆ доживела.</s><s>Оно што је више немогуће.</s><s>Зашто, зашто немогуће?</s>
<s>Како је Š←самĆ могла онако да оде Š←одемĆ од њега не сачекавши да дође свести и зашто Š←самĆ му је у оном пакету написала само неколико безначајних речи?</s><s>Не, обичних.</s><s>Јединих које је Š←самĆ могла да срочи Š←срочимĆ после десетак поцепаних писама...</s><s>Знам добро како си их схватио.</s><s>А то ми је најтеже.</s><s>То твоје незнање да нисам побегла од патње.</s><s>Ја се бола више не бојим.</s><s>Богородице, како у то да га уверим?</s><s>Побегла сам од стида што сам у оноликој патњи око себе, поред Милене и Ивана, могла и нешто само своје да осећам.</s><s>Све!</s><s>Тог стида сам се уплашила.</s><s>За њега немам снагу.</s><s>Немам, схвати то некако засвагда.</s><s>Сат одзвања нешто.</s><s>То није време.</s><s>А слути ли он колико Š← самĆ се мучила да му се врати Š←вратимĆ, колико је Š← самĆ пута полазила из ове собе остављајући заспалу Милену, писала јој писма да објасни Š←објаснимĆ то необјашњиво, паковала најнеопходније, излазила на улицу, па бежала назад у ову избегличку јазбину?</s><s>Кад је Š←самĆ ишла у Београд да види Š←видимĆ срушену и опљачкану кућу, тада је Š←самĆ била пошла у Ваљево, њему, па 180</s>
<s>Š← самĆ се опет ишчупала и продужила у Београд, тамо где је Š←самĆ некад веровала да је Š←самĆ најсрећнија.</s><s>То путовање њему и оно њено Š←мојеĆ бдење у срушеној кући, у празној дечјој соби, тада јој Š←миĆ се у души све премерило, он неће сазнати...</s><s>Па знаш ли ти колико си у мени, и да ми виши и тежи не можеш бити?</s><s>Зар нешто друго желиш, зар ме можеш више имати?</s><s>Кад би ти знао каква је то опасност што ће доћи, и како у овом ћутању могу да сагоре и она моја ноћна дежурства у "магацину покојника"!</s><s>Ако баш мораш да дођеш, онда ћути.</s><s>Заболе је стид.</s><s>Ти и не помишљаш како желиш да узмеш све што имам.</s><s>Тако и треба.</s><s>Али ја немам право на себе.</s><s>Остаћу онда и без себе.</s><s>Не верујем у љубав − жртву.</s><s>Иди у Ваљево.</s><s>Тамо је било све што је могло бити.</s><s>Сумрак је: у сумраку би, као онда у возу, и као под стрехом "магацина покојника", светлуцала његова цигарета...</s><s>Ех, и ти си од оних разумних.</s><s>И ти си.</s><s>И хвала ти на тој подршци против тебе.</s><s>Није то једина.</s><s>Ја сада не верујем да је твоја доброта толика да може опростити сваки одлазак.</s><s>Онда, у Ваљево, на растанку, све сам ти веровала.</s><s>Зато сам и могла да одем.</s><s>Зато што сам ти све веровала.</s><s>Сажали се да засвагда поверујем да ми јеси долазио.</s>
<s>Was he coming?</s><s>The blood ran cold in her veins.</s><s>What would she say to him?</s><s>Her Š←myĆ hand would be in his.</s><s>In his pale, bony hand.</s><s>She Š←IĆ would feel the warmth of his joints and fingertips.</s><s>Perhaps he remembered her Š←myĆ silence as he lay unconscious and she Š←IĆ held her Š←myĆ hand.</s><s>She Š←IĆ had left him ill, dying.</s><s>Did she Š←IĆ still greedily smoke one cigarette after another?</s>
<s>Helplessly she wrapped her arms around her knees.</s><s>How could she Š←IĆ have left before he had regained consciousness?</s><s>Why had she Š←IĆ sent only a few meaningless words with that parcel?</s><s>They had been ordinary words, the only ones she Š←IĆ could find after tearing up ten drafts.</s><s>She knew well how he took 181</s>
<s>Did he have any idea how she Š←IĆ had fought against coming back to him − how many times she Š←IĆ had left the room with her Š←myĆ bags packed?</s><s>She Š←IĆ had gone to Belgrade to see her Š←myĆ ruined house, but she Š←IĆ had really intended to go to Valjevo Her shame hurt her.</s><s>You want to take all I have.</s><s>But I don't believe in sacrificial love.</s>
<s>јунаковом констатацијом у облику СУГ-а у првом лицу: Живојин Мишић се одлучује на офанзивни напад.</s><s>Оваквој структури поново свједочимо само сада у два увезана микродискурса.</s>
<s>34a) Сувише га Š←меĆ потцењује и презире фелдцајгмајстер Оскар Поћорек.</s><s>Живи у уверењу да је сатро Прву српску армију.</s><s>И сад жури да потврди победу за коју је већ одликован и прослављен у Бечу.</s>
<s>Погрешка за погрешком, заблуда на заблуду.</s><s>Сад те добро видим, Оскаре Поћореку.</s><s>Никад се, фелдцајгмајстере, војска не прикупља у близини непријатеља који се већ прикупио спреман да започне напад, па макар ти био и много јачи од њега.</s><s>Заборавио си искуство својих предака из 1809. и 1870.</s><s>Не знаш, или не хајеш за искуства Наполеонове победе над твојим прецима код Абенсберга, Сибенсбурга, Регенсбурга?</s><s>Сутра и ја крећем у напад.</s><s>Сутра. (ВС 2, 355−356) 34б) But Field Marshal Oscar Potiorek dеspised and underestimated him Š←meĆ frightfully!</s><s>He was convinced that he had crushed the Serbian Army, and now was rushing forward to claim the victory for which he had already been publicly decorated in Vienna.</s><s>But he had made a whole series of mistakes and errors of judgement.</s><s>Now I've got the measure of you, Oscar Potiorek!</s><s>Field Marshal, you should never collect your army near an enemy whose troops are already assembled and ready to launch an attack, even if you are much stronger.</s><s>182</s>
<s>У одјељку који слиједи бавићемо се пропустима које преводилац прави приликом преношења различитих облика доживљеног говора на енглески језик.</s><s>Такве пропусте подвлачићемо у издвојеним примјерима.</s><s>Тамо гдје је то могуће, понудићемо узроке понуђених рјешења.</s>
<s>При крају тетралогије Ћосић уводи мотив који ће се понављати неколико пута у наредним поглављима: избезумљена мајка дозива сина Душка.</s><s>Њено дозивање одјекиваће у наредним странама као подсјећање на ужас рата и патњу коју он са собом неминовно носи.</s><s>Мотив није препознат од стране преводиоца, јер је сматран неважним.</s><s>Међутим, његово понављање у енглеској верзији значајно би допринијело квалитету самих завршних поглавља.</s><s>У енглеској верзији позицију изостављеног мотива обиљежићемо знаком √.</s>
<s>35б) "Duško!</s><s>Duško, my boy!" The woman who had been calling to her son ever since they Нудимо два одјељка у којима се јавља овај мотив у српској верзији.</s><s>35аŠi.</s><s>Ć Вејавица хукти.</s><s>Рањеници и коморџије вичу и псују да се иде напријед.</s><s>Браћо, не псујте се, не грдите се ноћас.</s><s>Сажаљевајте се, људи.</s><s>Све одреда сажаљевајте, и своју браћу и непријатеље.</s><s>Сад нам само сажаљење може спасти и душу и голи живот, ете тако... − чује и препознаје ваљевског проту Божидара, али пређе на другу страну пута да је не види и опет јој неки прашак не искамчи за своје болесне 35бŠi.</s><s>Ć The wind howled.</s><s>The wounded men cursed and shouted, demanding to move on.</s><s>183</s>
<s>36б) In spite of the mud, Vukašin walked with his usual long stride.</s><s>He was soaking wet, and his head was growing larger and heavier.</s><s>A bugle sounded: reveille!</s><s>Yes, it was already daybreak.</s><s>He leaned against a tree.</s><s>The bugle sputtered and squeaked: it was wet.</s><s>Should he have one more look at Ivan as he marched away?</s><s>Just to wish him a good journey and wave to him from the ditch by the roadside?</s><s>No, they had said good-bye.</s><s>To escape from the sound of the bugle, he hurried away to the house of the friend with whom he was staying.</s><s>No, he must 6.5.2.2.</s><s>Слободни управни говор (друго лице) → Слободни неуправни говор (треће лице).</s><s>У српској верзији, Олга се исказом Јеси ли због тога био срећнији? обраћа имагинарном саговорнику − свом супругу Вукашину.</s><s>Међутим, приликом превода задржава се контекст трећег лица из претходних исказа.</s><s>Промјена доживљеног говора, па, сами тим, и лица није сматрана битном приликом преноса садржаја, тако да преводилац задржава тачку гледишта свезнајућег трећег лица.</s><s>Овакви случајеви преводилачке недосљедности врло су ријетки у тетралогији.</s><s>36аŠi.</s><s>Ć) Откад му она није видела сузне очи?</s><s>Можда га нису само та политичка разочарења овако погурила.</s><s>Одувек је нешто крио у себи, тамнело се нешто у њему, али се мучио да буде јак и разборит.</s><s>Јеси ли због тога био срећнији?</s><s>Да скрије сузе, хитро оде у другу собу.</s><s>А шта ћу ја сада, када је између нас стао он који ми је понудио оно што немам?</s><s>Што нисам ни имала.</s><s>Што раније никад нисам ни зажељела.</s><s>За шта нисам ни знала да постоји.</s><s>Знам, то је несрећа.</s><s>Али то је она несрећа од које не желимо да се 36бŠi.</s><s>Ć) When had she last seen tears in his eyes?</s><s>Perhaps it was not just his political disappointment that had made him downcast.</s><s>He had always been secretive.</s><s>There was darkness inside him, but he made great efforts to be strong and sensitive.</s><s>Had that brought him happiness?</s><s>She turned her head away to hide her own tears.</s><s>What will I do, she thought, now that there stands between us a man who has offered me what I don't have?</s><s>What I have never had?</s><s>What I never even wished for, because I didn't know it existed?</s><s>This is a 6.5.2.3.</s><s>Слободни управни говор (треће лице) → Директни говор.</s><s>Примјер 36ŠiiĆ показује честу Ћосићеву структуру: наратолошка структура управног говора прекида се СУГ-ом који нам предочава скривене мисли лика.</s><s>Овакав облик доживљеног говора претвара се у диретни говор у енглеској верзији: 36aŠii.</s><s>Ć) Људи, стигао хлеб − каже гласно као они. – Дачићу, иди у брвнару и донеси џак таина − украшће, сину му. – Не, стој.</s><s>Нека иде Лазић.</s><s>Чекајте да вам објасним: имамо наређење из пука да бранимо Превију.</s><s>Заштитница смо пуку, дивизији.</s><s>Превија је веома значајан положај. (ВС 2, 268)</s>
<s>Облаци се купе најпре над Копаоником, Ртњем и Миџором, а на Осоговским планинама и Пљачковици − пљускови; громови бију Солунску главу, Крвави камен, Големи Кораб и Ђеравицу...</s><s>Облачине надолазе са свих страна, слежу се из васионе, умотавају Србију и њена бојишта, кише замућују реке, на путевима за коморским возовима више се не диже прашина; необрана поља, шуме, забрани и шљивари тамне...</s><s>Србија има земљано лице, са земљаним путевима и селима.</s><s>Земљаним народом што се комеша између плитких ровова и гробаља, бежи путевима ка југу, престрављен, обосио и оголио, смршао, непрездравио од великог умора...</s><s>Како да га брани?</s><s>Шта може човек пред догађајем који прелама историју?</s><s>Људско време и дело, трен су и трун.</s><s>Све велико догађа се по законима васионе и вољи Творца.</s><s>А за спас Србије, данас се мора велико чинити.</s><s>За велико дело нопходна је 36б Šiii.</s><s>Ć) Would it be better to lose the battle, lose all the battles, but save the army?</s><s>Where would we go then?</s>
<s>6.5.2.5.</s><s>Слободни неуправни говор (треће лице) → Слободни управни говор (прво лице).</s><s>Једна од најчешћих трансформација из ове категорије јесте она у којој облик СНГ-а у трећем лицу прелази у облик СУГ-а у првом лицу.</s><s>У конкретном примјеру, будући да се ради о првом дијелу тетралогије, било би очекивано да доживљени говор у првом лицу буде у курзиву, у складу са већ успостављеним кодексом.</s>
<s>36аŠiv.</s><s>Ć) Усправља се и полази напоље.</s><s>Шта сам јутрос радила?</s><s>У свануће сам легла и одмах заспала.</s><s>Ја спавала, а он јуришао, гранате га засипале.</s><s>Како сам могла?</s><s>Излазе из ходника и застаје на степеницама: у сумраку се пале фењери, галаме болничари, стењу људи и волови.</s><s>Јаучу они што их са кола трпају на носила.</s><s>Ако му се нешто догодило, одмах ће се ошишати, обући одело умрлог рањеника и још ноћас поћи на фронт.</s><s>Још ноћас; дрхти и силази низ степенице: ту своју одлуку није смела да му напише.</s><s>А у сваком случају то је желела да му каже.</s><s>Друга уверавања у љубав нису јој више довољна.</s><s>То ће му ноћас написати.</s><s>Ако већ није довезен.</s><s>Онако весело, шаљиво писмо, какво је његово последње, прво без љубоморних сумњичења, не пише се случајно.</s><s>Јунаци су весели пред своју погибију.</s><s>И тад су добри и несебични.</s><s>Чула је то од неколико рањеника. (ВС 1, 161)</s>
<s>За разлику од претходног примера у којем исказ у првом лицу није стављен у курзив иако искази припадају првом дијелу тетралогије, наведени примјер из четвртог дијела показује како се СНГ у трећем лицу претвара у СУГ у првом лицу, али поштујући кодекс.</s><s>Стога, подвучени исказ написан је у курзиву.</s><s>36аŠv.</s><s>Ć) Адам Катић га презриво посматрао: откако је овoј поручничкој вуцибатини узео плату у једној партији карата и потом му позајмио две хиљаде динара, он више с њим не игра карте, а при сваком обраћању прети му батинама, апсом, последњих дана и стрељањем.</s><s>Овај гад ће га и стрељати, само да му не врати дуг.</s><s>Танко му се осмехну, али га прописно поздрави и пође са Симом и Урошем од куће до куће да моли жене: 187</s>
<s>36бŠv.</s><s>Ć) Adam looked at him with contempt.</s><s>Ever since he had taken this good-for-nothing lieutenant's pay at a game of cards and then lent him two thousand dinars, Sandić wouldn't play cards with him; and every time Adam spoke, he threatened him with beatings or imprisonment, and now with a firing squad.</s><s>That bastard will shoot me simply to avoid paying his debts, thought Adam.</s><s>He gave a thin smile but saluted correctly, then set off with Sima and Uroš to go from house to house, asking the women for food: "Can't you give us a bag of oats and an armful of hay, ma'am?</s><s>And a bit of bread and cheese?</s><s>I'll pay whatever you ask.</s><s>We've lived on grapes and apples for two days.</s><s>Tomorrow the Fritzies will take it all Наведени примјер представља ријетку ситуацију комбинације два различита типа доживљеног говора унутар једне реченичне структуре, и то: ауторске дидаскалије праћене Ћосићевим појашњењем (мисли Богдан с мржњом загледан у команданта Глишића, милитаристу, задрибалду, националног глупака, буржујског батинаша) и СНГ-а у трећем лицу (бркове ће му ишчупати).</s><s>Преводилац раздваја ова два типа туђег говора у двије реченичне структуре, при чему долази до трансформације трећег лица у 36аŠvi.</s><s>Ć) Како обавестити грађанство о нашој побуни?</s><s>Прво социјалистичке посланике, мисли Богдан с мржњом загледан у команданта Глишића, милитаристу, задрибалду, националног глупака, буржујског батинаша, бркове ће му ишчупати. (ВС 1, 224) 36бŠvi.</s><s>Ć) How can we let the civilian population know about our rebellion?</s><s>We must tell the socialist deputies first, thought Bogdan, staring at Glišić with eyes full of hate.</s><s>A nationalist, an idiot, a pigheaded bourgeois thug!</s><s>I'd like to tear out his mustache! (IB, 163) 6.5.2.6.</s><s>Слободни управни говор (прво лице) → Слободни неуправни говор (треће лице).</s><s>Наредни примјери илуструју супротну ситуацију: облик СУГ-а у првом лицу претвара се у облик СНГ-а у трећем лицу.</s><s>Преводилац не задржава перспективу првог лица, већ прелази на треће лице из нејасних разлога.</s><s>36аŠvii.</s><s>Ć) Гледа у Драгана; он чека да њега пита за име.</s><s>Зову је, одлази без речи.</s><s>Није ме ни погледала.</s><s>Зури за њом, хвата се за голу грану шљиве: она тоне у гомилу људи и стоке која, као ошинута, нагло крену и пожури путем, уза страну.</s><s>Истрча на пут и стиже је задихан: она се препаднуто окрену и пресрете га стварно невиђеним очима и оним осмехом, али дужим, много дужим, и друкчијим но у шљивику.</s><s>С топлим дрхтајем под поцепаним и каљавим копораном настави ћутећи да корача с њим.</s><s>Две ноћи није спавао, јесте јуче лакше контузован; ако добро не чује, добро види.</s><s>Ћути и 188</s>
<s>Блуди погледом над Србијом. political combinations, and lunches and dinners with foreign diplomats and journalists, convincing them of the inevitability and justice of liberating and uniting all the Serbs and South Slavs?</s><s>How could he?</s><s>First he must stand in front of Olga and say, I believe Ivan has been taken prisoner.</s><s>As proof he would take the cap from his pocket: Look, here's his cap.</s><s>I remember it by this border and that spot.</s><s>Ivan and I wear the same size hat and it fits me exactly.</s><s>He would put the cap on his head and look at her frightened face, then fall silent, his silence joining with her silence, which had never happened before; he would lie beside her sleepless form, unable to sleep himself.</s><s>Where could he find strength to do all this?</s><s>He must meet Milena that very day- it was less than fifteen minutes' walk to the hospital - and listen to her weeping, look into her frightened eyes, and convince her that there were grounds for hope.</s><s>6.5.2.8.</s><s>Слободни неуправни говор (друго лице) → Слободни неуправни говор (треће лице).</s><s>Наведени примјер представља јединствен случај у цијелој тетралогије у којем се облик СНГ-а у другом лицу претвара у облик СНГ-а у трећем лицу.</s><s>Оваква трансформација не региструје се у свим исказима СНГ-а.</s><s>36аŠx.</s><s>Ć) Све губи значај.</s><s>И бол.</s><s>Неће без бола да умре.</s><s>Неће да га смрт сатре и разори, и у тој трулежи, која шкрипи и шушти под прстима, заустави му срце.</s><s>Кад јој се прохте, пошто га измучи.</s><s>Кад све изгуби значај.</s><s>Он сада треба нешто веома лако да учини.</s><s>Да гурне прст у тај кружић што се све спорије окреће.</s><s>Он ће га зауставити, он.</s><s>Својим прстом.</s><s>Својом вољом.</s><s>Зар је то подвиг?</s><s>Случајно је настао, неће случајно да нестане.</s><s>Најпре ћу убити њу, смрт.</s><s>Најпре њу.</s><s>То је она моћ, онај корак.</s><s>Најдужи.</s><s>Оставља траг у камену.</s><s>Право у срце.</s><s>То тупкање је ђубриште.</s><s>У главу ће.</s><s>Глава је он.</s><s>Она је крива што нијe више уживао живот.</s><s>И што не верује у загробни живот и Бога.</s><s>Не лажи себе, невина је глава, невин је отац.</s><s>А шта онда чека?</s><s>Зар чека петлове?</s><s>Свитање, чека.</s><s>Тада кад настаје дан, тад завући руку под јастук, најпре откочити и чврсто стегнути, јер су му руке много ослабиле.</s>
<s>36аŠxi.</s><s>Ć) Полази дуж зида, тротоаром, спорим, клецавим кораком проверава узгибану калдрму; за леђима му букте швапски жагор и смех.</s><s>Шта се то догађа с њим?</s><s>Запиње, вуче се напред оним својим дугим кораком низ таласаву, замућену улицу коју стешњавају кровови.</s><s>Некуда отиче ћерамида. (ВС 1, 129) 36бŠxi.</s><s>Ć) Vukašin tottered forward on the pavement; behind him he heard a burst of laughter from the Austrians and wondered what was happening to him.</s><s>He pulled himself together and hurried on with his usual long stride down the undulating street squeezed by the roofs of the Преводилац често претвара облике СУГ-а у индиректни говор: 36аŠxii.</s><s>Ć) А целог дана, јашући с положаја на положај, загледао се у небо, у ту тмушну неизвесност: кад не би бар још два дана прокапало, да то мало артиљерије и комору извуче на висове, склони се са угроженог пута; бар три дана да не кисну војници, обућа да им се осуши, да им лепо горе ватре на положајима.</s><s>На највишим висовима сјахао је с коња и удаљио пратњу, подуже је стајао и забринуто гледао ка Колубари, Ваљеву, Повлену: Зашто је синоћ застао, зашто данас не наступа фелдцајгмајстер Оскар Поћорек?</s><s>Мења ли правац главних удара?</s><s>Хоће ли на Београд или ће му се преко Маљена зарити у леђа армије и учврстити на Сувоборском венцу, па их сатерати у потоке и колубарске каљуге?</s><s>Једино нападом може се осујетити та уништавајућа непријатељска намера.</s><s>Нападом са Баћинца и Миловца.</s><s>Баћинац и Миловац, два гоподарећа виса на крилима армије.</s><s>Ту се учврстити, па двадесет првог новембра велики напад.</s><s>Двадесет први новембар?</s><s>За три дана.</s><s>Да, најкасније.</s><s>Напад се не може одлагати.</s><s>Можда је само у ових неколико дана Прва армија још способна за напад.</s><s>Касније, она више неће моћи да крене у напад; остаће без људи, без вере, без жеље да напада.</s><s>Моћи ће само да узмиче, распада се, жали свој крај.</s><s>Морао је сваком официру данас да каже: Српска војска неће бити поражена на Колубари, Сувобору, Руднику, него онда када више не буде имала снаге за напад.</s><s>Зашто још ћути и не саопштава штабовима одлуку да се двадесет првог креће у напад с Миловца и Баћинца? (ВС 2, 192</s>
<s>У примјерима који слиједе бавићемо се и даље ситуацијама када није најјасније да ли је доживљени говор изговорен или не, као и случајевима када постоје јасни контекстулни трагови који сугеришу присуство, односно одсуство компоненте изговорености исказа.</s>
<s>У наведеном примјеру Косара се обраћа Ивановим родитељима, што је означено наводницима будући да се сматра изговореном репликом.</s><s>У наставку мајка се емотивно поздравља са својом бебом, и то у курзиву.</s><s>Међутим, нема јасне назнаке унутар параграфа да се ради о њеним унутрашњим мислима, као што није најјасније да ли се она само у мислима или директно обраћа Ивановим родитељима.</s><s>37аŠi.</s><s>Ć) А што сте бринули?</s><s>Што сте, ко бајаги, бринули, што сте, што сте, госпођо?</s><s>Нећу нико да брине за мене, нећу!</s><s>Што ти, синко мој гладни, вичеш толико, што си се заценио, лепи мој?...</s><s>Сад ћеш да руцкиш, ако ти мајчетина нешто има, ако је од сикирације остала нека кап.</s><s>'Оћу да излудим, излудећу!</s><s>Цапи је, загризи је, гладницо моја, најгладнија на свету...</s><s>Јао, сине мој, да л' ћеш да запамтиш како те мајка пред полазак у Скопље насикирала?</s><s>Морам, Живота, да одем до наше куће, долазе Швабе и Бугари, однеће нам све што имамо.</s><s>Где ћу те у празну кућу?</s><s>Ја сам крвопилном муком сваку крпу и сваку нашу стварчицу стекла.</s><s>Ал', Живота, сине мој, сад воз нити полази, нити стиже на време, па бог зна кад ће да ти се врати мајка.</s><s>Гризи је, вуци, синко мој, вуци, Живота, на дну је млеко.</s><s>Па мораш да запамтиш, сине Живота, како је твоја мајка први пут овако плакала над тобом, плакала, пелене ти мокре, а цепало јој се срце што мора.</s><s>А мора.</s><s>Не може човек све да истрпи.</s><s>Неки људи могу, ал' мајка не може.</s><s>Мајка не може да буде џукела и ко бајаги.</s><s>Па морам.</s><s>Морам.</s><s>Јао, сине мој слатки, за твоје добро морам да одем до Скопља и спасем нешто.</s><s>Донећу ти играчке, зеку, мацу, куцу, меду, купићу ти у Солуну, у Инстанбулу, најлепше играчке што постоје.</s><s>Је л' нема више ни кап?</s><s>Добога!</s><s>Па повуци више, мало запни, Живота, еј, тешко мени.</s><s>Како сад да те спустим у колевку?</s><s>Како, како?</s><s>Ко зна, рат је, могу Бугари да дигну воз у ваздух, па те сад гледам посљедњи пут.</s><s>Јао, како ћу и шта ћу кад те спустим и покријем, а време ми је за воз.</s><s>Јао, сине Живота!</s><s>Живота!</s><s>Видећеш, вратиће се твоја мајка.</s><s>Живота, сине мој...</s><s>Не погледавши Олгу и Вукашина, изађе у помрчину, јецајући. (ВС 4, 195</s>
<s>She didn't look back as she disappeared into the night. (SD, 244) У наредној ситуацији читалац реагује на један сегмент прочитаног писма.</s><s>У првом сегменту, није јасно да ли Аћим размишља о томе како није пуно погинуло војника из Адамовог позива.</s><s>Унутрашњи монолог се не ставља у курзив нити се ортографски маркира.</s><s>У другом сегменту, размишљајући о прочитаном дијелу писма, Аћим користи СУГ у другом лицу и тиме се обраћа свом имагинарном саговорнику аутору писма.</s><s>Није јасно да ли своје исказе обраћања гласно изговара или не.</s><s>Преводилац очигледно сматра да је исказ изговорен јер га ставља под наводнике.</s><s>37аŠii.</s><s>Ć) Зато ми пратите још пара нек ми се нађе ако овас поскупи.</s><s>За мене се не секирајте и уздравље свима.</s><s>Адам.</s><s>Коњички ескадрон Моравске дивизије другог позива у саставу Прве армије.</s>
<s>Вечерас је више изгинуло из Моравске првог позива.</s><s>То је тамо по планинама, иза Ваљева.</s><s>А кад ступе у равницу, онда коњица јуриша.</s>
<s>37аŠii.</s><s>Ć) So please send me some more money.</s><s>Then I'll have it in case oats gets even more expensive.</s><s>Don't worry about me.</s><s>I hope you are all well.</s>
<s>облицима размимоилажења између два језика када је у питању ауторска дидаскалија.</s><s>Погледајмо које то све грешке преводилац прави, на основу анализе корпуса: 6.5.4.1.</s><s>Промјена ауторске дидаскалије.</s><s>У наведеном примјеру преводилац из непознатих разлога мијења ауторску дидаскалију, а са њом се мијења и врста доживљеног говора.</s><s>У конкретном примјеру Ћосић користи ауторску дидаскалију која подразумијева елемент изговорености, па би, самим тим, исказ So Vukašin too has lost his son требало да буде стављен под наводнике и без курзива.</s><s>Умјесто ауторске дидаскалије whisper, преводилац користи глагол thought, чиме реченична структура добија елемент неизговорености.</s><s>На овакав начин, директни говор постаје СУГ у трећем лицу, па се ставља у курзив.</s>
<s>38б) So Vukašin too has lost his son, Aćim thought, then added sharply: "Go on, Natalia." Оба наведена исказа носе са собом компоненту изговорености јер лик шапуће.</s><s>Преводилац, из неког разлога, ставља под наводнике само први исказ, док други исказ посматра као помишљени говор, те га ставља у курзив и додаје ауторску дидаскалију којом наглашава да се ради о скривеној мисли лика.</s><s>38аŠiĆ) Није могуће!</s><s>Због мене те тукао − шапну уздрхтао. (ВС 1, 251) 38бŠiĆ) "Oh, no!" whispered Ivan, trembling.</s><s>It was because of me that he was struck, he У наредном примјеру, подвучени упитни исказ не носи са собом компоненту изговорености јер Олга говори у себи.</s><s>Преводилац преноси ауторску дидаскалију дајући јој карактеристике изговорености, па питање ставља под наводнике.</s><s>38аŠiiĆ) Он не примећује да је она клекла и примакла му се упиљивши се у њега.</s><s>Јеси ли то ти, Вукашине?, понавља у себи.</s><s>Човек с начелима.</s><s>И сина за начела.</s><s>И Ивана за 38бŠiiĆ) She cried out to him, kneeling between the bed and the suitcase.</s><s>He had not noticed that she had moved closer to him and was keeling, imploring him with her eyes.</s><s>"Is this what 199</s>
<s>38аŠiv.</s><s>Ć) Олга му слуша несан и благо га милује по коси и руци, у једном тренутку једва свлада плач, несрећна, очајна што је не загрли, што је ноћас не загрли као своју жену...</s><s>Зар не осећа колико чезне за љубављу?</s><s>Колико је љубав њен бол.</s><s>Не разуме бол или нема снаге за ту жртву?</s><s>Или не може из своје самоће?</s><s>Он не разуме бол.</s><s>Не разуме зато што је тако јак?</s><s>Или једноставно зато што је не воли довољно.</s><s>Боже!</s><s>Како је ужасно 200</s>
<s>облицима бити ноћас сам.</s><s>А он је поред ње, од њеног дисања ништа друго не чује: дамара му срце под њеном шаком, врелом, разголићеном за додир... (ВС 3, 53−54) 38бŠiv.</s><s>Ć) Olga knew that he was still awake and gently stroked his hand and hair, so gently that he didn't take her in his arms, that this night he didn't embrace her as his wife.</s><s>Couldn't he feel how strongly her pain yearned for love?</s><s>How her love was the measure of hеr pain?</s><s>Perhaps he couldn't emerge from his own loneliness, or understand pain because of his strength.</s><s>Maybe he didn't love her.</s><s>My God, she thought, it's terrible to be alone tonight.</s><s>He lay there beside her; she could hear no other sound but his breathing.</s><s>His heart beat beneath her outstretched hand, burning and wide open, waiting for his touch. (RE, 35) Осим што преводилац додаје ауторску дидаскалију која не постоји у српском оригиналу, он уводи и прилошку одредбу за начин − in confusion − којом детаљније појашњава начин на који лик изговара претходни исказ.</s><s>38аŠv.</s><s>Ć) Какви смо ми то људи?</s><s>Какав смо ми то народ?</s><s>Између Азије и Европе, на граници вера, царстава гинули смо неразумно, више за друге него за себе...и не стекосмо ниједног верног пријатеља.</s><s>Тај несрећни и проклети српски народ!</s><s>У Европи смо данас једина држава која нема ниједног истинског пријатеља.</s><s>Ниједног! − Није желео све то да каже.</s><s>Неумесно је, осећа.</s><s>Лакну му кад Пашић најзад проговори: (ВС 1, 38бŠv.</s><s>Ć) "What kind of people are we?" Vukašin muttered in confusion.</s><s>"Caught between Asia and Europe, on the frontiers of religions and empires, we have perished foolishly, mourned by no one, perished more for others than for ourselves... and we haven't gained a single faithful friend.</s><s>Wretched and accursed nation!</s><s>We're the only country in Europe that doesn't have a single true friend.</s><s>Not one!" He had not meant to say all this; the words seemed inappropiate.</s><s>He felt relieved when Pašić at last began to speak. (IB, 63) Примјер 38Švi.</s><s>Ć) биљежи рјеђе ситуације: дидаскалија у иницијалној позицији одваја се запетом иза које слиједи велико слово.</s><s>38аŠvi.</s><s>Ć) Зима пробуди Толу Дачића; стресе се и отвори очи: тмина је, ватра се угасила, дими се неколико угарака, никог око ватре.</s><s>Уплаши се и скочи.</s><s>Около горе још само три ватре; остале се загасиле, отишли у гробље, рече у себи и стресе озебла и мокра рамена: лака, много лака.</s><s>Торба!</s><s>Где ми је торба?</s><s>Јао, торба!</s><s>Саже се, разгрну сноп шаше, забауља око ватришта, ражџара ватру, нигде торбе! (ВС 3, 138) 38бŠvi.</s><s>Ć) Feeling cold and wet he woke up: it was pitch dark, the fire had gone out, though a few twigs still smoldered; there was no one around.</s><s>He was frightened and jumped up.</s><s>Only three fires were burning nearby; the rest had gone out.</s><s>They've gone off to the graveyards, he said to himself, and shook his wet, cold shoulders: that was better, much better.</s><s>What about his bag?</s><s>Where's my bag?</s><s>He thought, My bag's gone!</s><s>He bent down and rummaged through the straw, crawled around the remnants of the fire, poked it; but there was no sign of his bag.</s><s>201</s>
<s>6.5.4.3.</s><s>Брисање ауторске дидаскалије.</s><s>Рјеђи су случајеви када се ауторска дидаскалија из српског оригинала не преноси на енглески језик, као што показује сљедећи примјер.</s><s>Остатак реченице преводи се као засебна цјелина.</s><s>38aŠvii.</s><s>Ć) Зар је овом сељаку свеједно што сам везан зато што сам од батина штитио његове другове, сељаке? − пита се у себи Богдан и у одсјају ватре посматра стражара, спремног да га убије.</s><s>Зар заиста ни људима које туку ништа не значи његово супротстављање батинашу Дунићу, зар ће он за њих бити само усијана глава ако га и стрељају?</s><s>Мисли ли тако због војничке дисциплине, због заклетве отаџбини, због страха за своју главу?</s><s>Зар та заклетва људе за све оправдава?</s><s>Њему је руке везао Сава Марић, храбар човек, паметан, поштеним га сви сматрају.</s><s>И батине је одсекао и њему је везао руке, све у име свог лукавства које је за њега највиша моћ и никад није непоштено ако главу чува.</s><s>Можда лукавство према сили заиста није нечасто, можда је оно и мудрост живота.</s><s>Али, оно је то у свету који мрзи и жели да сруши. (ВС 4, 251) 38бŠvii.</s><s>Ć) Doesn't it matter to this peasant that I'm tied up because I tried to protect his fellow peasants from being beaten?</s><s>In the reflected light of the fire Bogdan looked at his guard, a man ready to kill him.</s><s>Did his opposition to Major Dunjić mean nothing?</s><s>If he were shot, would these people regard him as a hotheaded fool?</s><s>Did they think that way because of military discipline, because of their oath to their country, or because o fear for their own necks?</s><s>Surely people didn't think that this oath justified everything?</s><s>It was Sava Marić who had tied up his hands, a brave and sensible man, whom evеryone considered honorable.</s><s>He had cut the rods for the beating, too, and then tied Bogdan's hands, all in the name of that cunning which for him was the greatest power of all and could never be dishonorable if it saved one's life.</s><s>Maybe it wasn't dishonorable to confront force with cunning, perhaps it was a life-preserving wisdom.</s><s>How he hated this world. (SD, 150) За разлику од претходног примјера, преводилац не преноси ауторску дидаскалију, као и остатак реченице.</s>
<s>У примјеру (38) Ћосић даје реплике медицинске сестре Милене Катић и рањеног Богдана Драговића.</s><s>Реплике су раздвојене елементима СУГ-а у трећем и другом лицу који представљају унутрашње мисли озлојеђеног војника, као реакција на разговор двије жене које у позадини чује.</s><s>Све је дато унутар једне цјелине како би се осликало стање ума полусвјесног војника.</s><s>Реплике различитих саговорника преводилац раздваја у нове цјелине.</s><s>У параграфу "We can't let him go until his temperature is down.</s><s>Who can look after him better than I can?" Yes, it was she долази до преводилачке недосљедности, јер би иза првог исказа требало да иду затворени знаци навода будући да други исказ изговара мајка, а први медицинска сестра.</s><s>Преводилац то не препознаје па оба исказа представља као да припадају једном саговорнику.</s><s>39a) Богдан Драговић осећа хладну руку на челу и из муклог жамора неко дозивање.</s><s>Одазвао би се, нема гласа.</s><s>Не може да отвори очи од руке која се, хладна, окрепљујућа, миче по врелини чела.</s><s>Не спава, мајко.</s><s>Има велику ватру.</s><s>То је она, Иванова сестра.</s><s>Дајте ми га да га носим кући.</s><s>Ко ли је то?</s><s>Не можемо да га пустимо док му не спадне ватра.</s><s>Па ко ће, дете, њега да чува боље од мене?</s><s>Она је.</s><s>Бар неколико дана мора да буде под лекарском бригом, наредили су ми доктори.</s><s>Овдје?</s><s>Ја ћу да га чувам, не брините.</s><s>Богдан је друг мога брата, рекла сам вам.</s><s>А шта ћу ја да радим?</s><s>Јесте она: одгуркује очне капке: рујни, модри, врани прсти мајчини...</s><s>Увек су такви, од боја ћилима и крпара.</s><s>Додирује трепавицама њене прсте, гледа им боре; притискује му чело, обрве, очи; њише их дисањем, подиже их болом у грудима.</s><s>Шта ће бити с њом ако умрем?</s><s>А хоћеш ли, госпођице, да уредиш с докторима да останем уз њега док је овде?</s><s>39б) Bogdan Dragović felt a cool hand on his forehead and out of the dull murmuring heard someone call his name.</s><s>He would have answered, but he had no voice.</s><s>He could not open his eyes because of that cool, strong hand which moved over the burning surface of his brow.</s><s>"No, he's not asleep; he has a high temperature." It was the voice of that girl, Ivan's sister.</s><s>"We can't let him go until his temperature is down.</s><s>Who can look after him better than I can?" "He must be under medical supervision for at least a few more days.</s><s>That's the doctor's "Don't worry, I'll look after him.</s><s>Bogdan was my brother's friend." 204</s>
<s>"What shall I do, then?" Yes, it was she.</s><s>He forced his eyelids open: there were his mother's fingers, dark red, blue, and black from the dyes of the rugs.</s><s>He touched her fingers with his eyelashes and saw their wrinkled skin; they were pressing his forehead, his eyebrows, his eyes, rising and falling with his breathing, lifted up by the pain in his chest.</s><s>What will happen "Nurse, could you arrange for me to stay beside him while he's here?</s><s>I'll help you, and I'll Да би истакао напетост ситуације у ратном вртлогу, често се реплике саговорника дају унутар једне цјелине.</s><s>Генерал Мишић жели да зна како се припадник његовог пука зове, док преостале реплике припадају војнику Драгутину.</s><s>Преводилац не само да раздваја реплике у одвојене цјелине, већ и мијења њихов редослијед, како би попримиле логичнији слијед.</s>
<s>39aŠiĆ) Шта чекаш!</s><s>Улази, војниче! − наређује генерал Мишић изубијаном војнику.</s><s>Како се зовеш?</s><s>Куд ћу овакав?</s><s>Драгутин.</s><s>Испрљаћу све, господине. (ВС 2, 23) 39бŠiĆ) "What are you waiting for?</s><s>Get in, man!" said Mišić to the beaten up soldier from whose face blood was spurting.</s><s>"What's your name?" У ријетким случајевима када Ћосић одлучује да уведе монотону структуру својих микродискурса, користи СУГ у првом лицу множине како би изразио колективни став или стање једне нације у вихору рата.</s><s>Искази су у српској верзији дати повезано: бришу се интерпункцијски знаци између више реченица, а мисао постаје једна реченица са више зависних клауза.</s><s>На овакав начин Ћосић изражава ток мисли који је спонтан, несређен и, самим тим, не може бити интерпункцијски маркиран.</s><s>Преводилац дијели мисли у неколико реченица које су обиљежене великим почетним словом и знаком интерпункције.</s><s>Примјер представља јединствен случај када Ћосић уводи колективни глас масе.</s>
<s>39aŠiiĆ) Човек је откад се зна за њега, и види се одмах: дошао усред наше сјебаније кад нам кола низ урвину јуре и испречио се пред руду а може дупе украј а не под гранате које само што не прште по овом кркљанцу где се не зна ни шта смо ни куда ћемо под проваљеним небом те нам од кише и зуби иструлише а сутра ће нам мраз и снег уши и прсте да скрате па ћемо да останемо занавек у рову и раци истој можда ће бити како он каже а ако и с њим не буде боље и тако како рече онда се више ни у кога и ни у шта немамо да уздамо: баш да видимо шта ће и овај човечуљак са жутим брковима што се у новом шињелу и чизмама до колена с вранцем посилнима и свитом искурчио пред нас 205</s>
<s>два различита облика доживљеног говора were bursting on his right hand, he groaned.</s><s>It was a sharp fierce pain; he knew it well, but he knew that his right arm had been cut off, so how could he feel pain from a burst blister on the Трансформација главних мисли у споредне мисли Примјер (40) представља јединствен случај када преводилац ставља у заграду један тип говора, као споредну мисао лика − Богдан мисли да сам кукавица.</s><s>Преводилац је на овај начин покушао да уведе ред у низ различитих мисли које пролазе кроз главу Ивана Катића.</s><s>Не само да се облик СУГ-а ставља у заграду, већ се и трансформише у облик СНГ-а у трећем лицу.</s><s>40a) Иван поуздано зна да се Слобода њише и суља некуда, шкрипи и хуји; зато се раскречио, разлактио и држи шакама главу, штити теме да га у том неминовном паду не разлупа о таваницу или келнерал, страхујући највише за наочаре: ако му наочаре слете у том црном кршу, ни Богдан Драговић неће моћи да их нађе.</s><s>Шта ли он мисли о мени?</s><s>А како слеп да погинем за отаџбину?</s><s>Мучи се и не може никако да се сети: зашто је цивиле ритао ногом у стражњицу, жирадо шешир, фес, тројица, четврти подигао столицу, герок, онај што је претио Глишићем и војводом Путником: тога је промашио и лупио ногом о зид, можда је и прсте поломио: боли, јесте, боли, може се и без прстију погинути за отаџбину, да, онај уштогљени идиот са жирадо шеширом, кад се брже сазнало да је члан Државног савета, усред Слободе грдио српску интелигенцију, Пашића, за ту господу српски команданти немају памет једног швапског наредника: тада је он устао и распалио га ногом у гузицу, али пре тога попео се на столицу, на столицу или на сто, и викнуо: Dulce est for patria mori!</s><s>Жирадо шешир виче est, est, ко је он да ме исправља што сам изоставио est, откуд сам баш то изоставио, јесте: ено га на келнерају, тај жирадо шешир, он је узрок, то јест повод, стварно је вређао рсположење ђака у Слободи, тај једини жирадо шешир, а да га Богдан није ухватио, Богдан мисли да сам кукавица, он би све те избеглице и позадинске пацове и шимпанзе побацао у Вардар; заиста, није требало, није, и шта му је била потребна та туча, вежба за рат, један егзерцир у Слободи, прва туча у његовом двадесетједногодишњем животу, браво Иване, једина туча у Слободи уочи наше велике, свете жртве за отаџбину, дело је, дакле, сина Вукашина Катића, моралног и интелектуалног мача Србије... (ВС 1, 40б) Ivan knew for sure that the Sloboda Cafe was rocking and swaying, creaking and moaning on its way somewhere, so he sat with his legs apart, planted his elbows on the table, and held his head in his hands, carefully protecting the top of his head so that, when the inevitable crash came, he would not bang against the ceiling or the bar.</s><s>He was most afraid for his glasses: if they fell off amid this black turmoil, not even Bogdan Dragović would be able to find them.</s><s>And how could he die for his homeland blind as a bat?</s><s>Try as he would, he simply could not remember why he had kicked those civilians in the ass, three civilians altogether, inluding one in a straw hat and one in a fez.</s><s>A fourth, 207</s>
<s>41аŠi.</s><s>Ć) „Па где је досад, траг му његов?!“, викнуо је Ђорђе, бацио цигару и пошао јабучаром ка плоту, преко кога Адам прелази кад се ноћу враћа кући.</s><s>Што мора и ноћас по тој смрдљивој жентурачи, навући ће болест, смрт јури на те што се ћушкају по женским ракљама.</s><s>Што и ноћас мора да гази цвеће око нечије куће, домаћину чупа сено, плаши кокошке сиротињи?</s><s>Што и ноћас мора, као за вампиром , пси да реже и лају за њим, што?</s><s>Сео је уз плот који Адамова нога прескаче, ухватио се за прошће што га Адамове руке сваке ноћи стежу.</s><s>Запамтио је: „Ти што се сатиру по женама, кратког су века.</s><s>Убија их нека звезда поноћница коју само они виде, кад обневиде.</s><s>Њена жишка падне им у срце и нагори га, Тад почне јектика.“ Каква звезда, каква жишка!</s><s>Те који због жена људима ломе плотове, њих колац убија, секира.</s><s>На њих трчи 41бŠi.</s><s>Ć) "Where is he?" cried Djordje, throwing away his cigarette and walking across the apple orchard toward the fence.</s><s>Why does Adam have to be with those women tonight?</s><s>He'll catch a disease; death goes for those who shove themselves between women's legs.</s><s>Why must 209</s>
<s>два различита облика доживљеног говора he trample the flowers around somebody's house, mess up someone's hay, and frighten some poor man's chickens?</s><s>Why tonight, why?</s><s>Djordje sat down by the fence which Adam's legs jumped every night and seized hold of the fence post which Adam's hands gripped every night.</s><s>Those who wear themselves out with women have a short life, he thought.</s><s>They are blinded by a midnight star which only they can see.</s><s>Its spark falls into their hearts and burns them up.</s><s>Then tuberculosis starts.</s><s>Some star!</s><s>Some spark!</s><s>Those who break people's fences to get to women are killed by an ax.</s><s>They are attacked by dogs, knives, bullets.</s><s>Death rushes at those who run after women.</s><s>They perish by night. (IB, 21) Примјер (41ŠiiĆ) илуструје случајеве преводилачке недосљедности унутар сусједних параграфа.</s><s>Ћосић уводи параграфе дијалога без реплике, гдје се Косара обраћа нервозним путницима на жељезничкој станици.</s><s>На основу Косариних одговора закључујемо како би искази осталих путника могли да изгледају.</s><s>У наредном параграфу разговара са војником који јој помаже да окупа сина хладном водом.</s><s>Реплике војника поново нису дате експлицитно.</s><s>Очигледно се у оба случаја ради о изостављеним репликама, односно о истоименом типу доживљеног говора, стога није јасно зашто преводилац Косарин разговор са путницима ставља у курзив, улазећи тако у сферу неизговорености, док параграф у којем Косара води дијалог са војником ставља под наводнике.</s>
<s>41аŠii.</s><s>Ć) Куд сте наврли, госпођо?</s><s>Стићи ћете у Солун, не брините.</s><s>Баш ме брига што је класа!</s><s>Нема класе, господине, кад бежиш из Србије.</s><s>Нећу да се скинем из воза док се лепо не разјутри.</s><s>Немам пара за собу, и нећу дете да вучем нишким улицама.</s><s>Идем у једну праву господску кућу, београдска господа, ви добро знате кад господа устаје.</s><s>Жалим.</s><s>Стојте и чекајте док ми се дете не пробуди.</s><s>Па шта хоћете, да дојим дете стојећи?</s><s>Пардон, госпођо.</s><s>Ако нисте рађали, ви нисте рођени.</s><s>Жандарма ћете да доведете?</s><s>Почешаћу се испод пупка кад га видим.</s><s>Баш ме брига што сте платили карту до Атине.</s><s>Ја сам платила до Ниша, и све док воз не пође из Ниша, имам право да седим.</s><s>Ручким ми, сине, још мало.</s><s>Вуци још.</s><s>А сад, нека вам је срећан пут, господо, и клекните одмах па се молите Богу да вам бугарске комите Војниче, види се да си човек, чим ти је рат одгризао ногу.</s><s>Деде, здравља ти, пумпај ми воду да окупам дете.</s><s>Таква му навика.</s><s>Чим се надоји, одмах се унереди.</s><s>Право да ти кажем, идем у праву господску кућу, први пут ће деда и баба да виде унука, и није лепо да им буде неокупан.</s><s>Ма није ладна.</s><s>Откад сам га родила, нисам га трипут окупала у топлој води.</s><s>Лето је још, мушко је, фала богу, и оћу да ми се навикава на ладно.</s><s>Као што знаш, буразеру, живот је прилично ладан.</s><s>Не запињи толико, заболеће га од млаза.</s><s>Живота му име.</s><s>Није, ваљда, да се и твој син зове Живота?</s><s>Е баш ми је мило.</s><s>А ти ми се не подмешташ но стварно мислиш да ми је леп син?</s><s>Видиш да не плаче од ладне воде.</s><s>Јуначина моја слатка...</s><s>Медаљама, златним Обилићима имаш ти да се играш.</s><s>Здипиће за тебе твоја мајка.</s><s>Придржи ми га, молим те, да оперем пелене.</s><s>210</s>
<s>Е, фала ти, буразеру.</s><s>Нека бог да, твој син да преживи ту офанзиву што долази на Србију, да ти порасте, и да поштује оца, који за краља и отаџбину даде ногу. (ВС 4, 41бŠii.</s><s>Ć) Where are you rushing off to, gentlemen?</s><s>You'll get to Salonika, don't worry.</s><s>Who cares whether it's first class!</s><s>There's no first class when you're fleeing from Serbia.</s><s>I'm not getting off the train until it's broad daylight.</s><s>I have no money for a room, and I'm not about to drag my child through the streets of Niš.</s><s>I'm going to a really fine house, to some gentlefolk from Belgrade, and you know what time they get up.</s><s>Sorry, you can stand and wait till my baby wakes up.</s>
<s>"I can see you're decent, Soldier.</s><s>The war's bitten off your leg.</s><s>Old man, pump me some water, bless you, to wash my baby.</s><s>As soon as he's been fed he makes a mess.</s><s>I'm going to a fine house, it's the first time Grandma and Grandpa will see their grandchild, and he should be clean.</s><s>No, it isn't too cold.</s><s>He hasn't been washed in warm water three times since he was born.</s><s>It's still summer, he's a boy, thank God, and I want him to get used to cold water.</s><s>Not so fast, the jet will hurt him.</s><s>See, cold water doesn't make him cry, my little hero.</s><s>Just Преводилац најчешће показује недосљедност по питању курзива у првом и четвртом дијелу тетралогије.</s><s>Наиме, у конкретном примјеру искази СУГ у првом лицу множине стављају се у курзив, што је и оправдано.</s><s>Међутим, унутар истог параграфа јавља се још исказа са истим типом доживљеног говора, али они нису у курзиву: Једино српске будале могу да буду идеалисти, кад су нам савезници лорд Киченер, Делкасе, Сазанов и Сонино.</s><s>Први пут је да се прихвати закон света у коме живимо, да се дела по њему и никако друкчије: свим средствима за опстанак и победу, свим!</s><s>И упорно, докле год је то корисно.</s>
<s>41aŠiii.</s><s>Ć) Најпре им мора рећи најгоре.</s><s>Ратни догађаји се окрећу против Србије.</s><s>Матица историје вуче нас на дно.</s><s>Ако је следимо − страдамо; ако јој се супростављамо − може нас и нестати.</s><s>Оним разноразним идеалистима, чињеницама поразбијати огледала.</s><s>Бар што се српске политике тиче, од данашњег дана до краја рата и победе, има да се зна: са идеалима у души не води се рат против Фрање Јосифа, Виљема II, Ватикана, грофа Тисе и Радославова.</s><s>Једино српске будале могу да буду идеалисти, кад су нам савезници лорд Киченер, Делкасе, Сазанов и Сонино.</s><s>Први пут је да се прихвати закон света у коме живимо, да се дела по њему и никако друкчије: свим средствима за опстанак и победу, свим!</s><s>И упорно, докле год је то корисно. (ВС 4, 104) 41бŠiii.</s><s>Ć) He must tell them the worst.</s><s>The tide of the war was turning against Serbia.</s><s>History is pulling us under, he thought; if we succumb, we'll suffer for it; if we oppose her, we may die.</s><s>He would shatter idealists with facts.</s><s>The Serbs couldn't wage war against Franz Josef, Wilhelm II, the Vatican, Count Tisa, and Radolavov with ideals.</s><s>Only fools could be idealists in Serbia when her allies were Lord Kitchener, Delcasse, Sazanov, and Sonino.</s><s>The right 211</s>
<s>два различита облика доживљеног говора course was to accept the inevitable and act accordingly, to use all means to secure survival and victory.</s><s>To persevere as long as it was profitable. (SD, 59) Први и четврти дио Времена смрти открива и друге облике неподударности: облик СУГ-а у првом лицу није у курзиву иако је то већ успостављени кодекс везан за овај тип доживљеног говора.</s><s>У конкретном примјеру, преводилац прво лице препознаје, додаје и ауторску дидаскалију, међутим, не ставља исказ у курзив, из непознатих разлога.</s>
<s>два различита облика доживљеног говора саговорнику у облику СУГ-а у другом лицу − пренос садржаја не би ишао на начин на који је то преводилац представио.</s><s>Дакле, подвучене исказе било је потребно ставити или у курзив или под наводнике, што преводилац очигледно не ради.</s><s>41аŠvi.</s><s>Ć) Да се ниси макао!</s><s>Ја знам шта треба да се уради.</s><s>Ти ћути − шапуће Богдан а не зна шта заиста треба сада да учини.</s><s>Парне ће, сигурно, везати.</s><s>Отераће у апс или их тући пред стројем да одају „атентатора“.</s><s>Ако их потера у апсану, у реду ствар.</s><s>Успело је.</s><s>Тамо неће нико признати.</s><s>Онда штрајк за њихово ослобођење.</s><s>Ако почне да их туче пред стројем свих шест чета, он ће јурнути на њега и обориће га с кобиле, откинуће му еполете: Ти си официрска битанга и краљевска стока!</s><s>Сабљашу, батинашу буржујски!</s><s>Швабе удри, а не српске ђаке и добровољце!</s><s>Позвати батаљон у касарну, подићи барикаде.</s><s>Одржати говор и изабрати штаб ђачке побуне.</s><s>Захтевати да Пашић дође на преговоре.</s><s>Не пристати на разговоре с војним властима.</s><s>Антимилитаристичке и патриотске пароле. (ВС 1, 223−224)</s>
<s>42a) Шта сам ја без десне руке?</s><s>Шта ћу такав бити људима, злодушницима и изелицама у Прерову?, сву ноћ и све гласније, јер свиће, пита се војник Милоје Дачић, син Толе Дачића, лежећи до зида, на подебелој простирци сламе, коју је претпрошле ноћи украо испод двојице што „блеје“, први пут у свом животу нешто за вајду украо, ако се не рачунају ораси, трешње и понеко лепо дугме за време дугмићања, њему најузбудљивије 42б) What am I without my right arm?</s><s>What will I be to the folks in Prerovo, that greedy, illtempered bunch?</s><s>Such were the questions that Miloje Dačić, son of Tola, asked himself all 213</s>
<s>У мањем броју случајева преводилац користи систем глаголских времена који не одговара одређеном облику доживљеног говора.</s><s>Наведени примјер представља Ћосићеву учесталу структуру у којој се између исказа директног говора убацују елементи СУГ-а и СНГ-а, како би се читалац упознао са унутрашњим мислима самог лика.</s><s>Подвучени исказ представља примјер СУГ-а у трећем лицу и требало би 214</s>
<s>два различита облика доживљеног говора користити систем садашњих времена у енглеској верзији.</s><s>Умјесто тога, преводилац преноси мисли лика системом претериталних времена (was/was smiling).</s><s>42а) Па су ме прекомандовали у пешадију, што мислим да није право. – Добро је, смешка се чича.</s><s>Да му затражим нешто, ил' да мајору Ракићу ударим ексер? (ВС 2, 26) 42б) "Then I was transferred to the infantry, which I don't think was fair." It was all right the old boy was smiling.</s><s>What should I ask him for?</s><s>Or should I drive a nail into a coffin of that silly ass Major Rakić? (TD, 13)</s>
<s>6.11.</s><s>Увођење зависне номиналне that, упитне wh или if, односно toinfinitive реченице у функцији директног објекта Ћосић често користи ауторски говор као увод за одређени облик доживљеног говора који слиједи иза двотачке и који је најчешће у складу са спољашњим описом природе.</s><s>У таквим ситуацијама преводилац не прекида реченицу двотачком, већ дио реченице који слиједи иза двотачке третира као објекатску допуну у облику that зависне реченице.</s><s>У примјеру (43) и (43ŠiĆ) ради се о облицима доживљеног говора који су резултат перцептивних опажања или унутрашњих осјећаја.</s><s>43a) Узима штап, полази, опрезно гази по лишћу, слуша крцкање сувих петељки.</s><s>Не опире се осећању: све што види пред некаквим је крајем.</s><s>А слобода има смисла једино за онога ко има наду.</s><s>За онога ко не осећа како му се и падањем лишћа таложи смрт.</s><s>Како ће, онда, прво себе уверити да слобода нема цену?</s><s>И да ће држава која ће из овог рата настати имати толико добра и правде да надокнади оволико српско жртвовање.</s><s>43б) Vukašin picked up his cane and walked on, stepping carefully over the leaves, listening to the crunch of dry stalks.</s><s>He couldn't help feeling that everything he saw was coming to an end.</s><s>Yet freedom had meaning and purpose only for a man who had hope, who didn't see the dregs of death in the falling leaves.</s><s>How could he convince himself that no price was too high for freedom?</s><s>That the country that would emerge from the war would be sufficiently good and just to compensate for the great sacrifices Serbia must make?</s><s>He must weigh carefully every word he would say in the Assembly tomorrow.</s><s>Everything he said must be clear, firm, 43аŠi.</s><s>Ć) Има нам спаса, пријатељи и сестре.</s><s>И зауставићемо их, него шта, ако сви будемо радили оно што људима пристоји и што нам је дужност.</s><s>Журим се, срећан вам пут! − на лицима им види: они желе много више да им каже, а он за њих нема другу реч ни више речи; чује аустроугарску хаубицу, паљбу пред напад, па додаје: − Поделите несрећу и немојте јој се подавати, људи.</s><s>Помозите војсци у трпњи и вери.</s><s>Ја вам јамчим главом: брзо ћете се вратити кућама − поздравља их војнички и кроз обруч 215</s>
<s>Преводилац често не преноси узвике као значајне сигнале пишчевог преласка са сопствене тачке гледишта на гледиште самог лика.</s><s>Преводилац их вјероватно не сматра значајним елементима, јер је циљ пренијети реченичне дијелове који носе комуникативну поруку.</s><s>На овакав начин слаби се емотивни набој унутрашњих мисли ликова.</s><s>Палибрк са правом напомиње да се узвици и прилози не преносе у енглески језик, а значајни су у процесу дистинкције између ауторског говора и другог облика доживљног говора којима се исказује унутрашњи живот ликова, првенствено СНГ-а јер су показатељи „емотивно-експресивне лексике, односно, лексике субјективне оцене несвојствене наратору“ (2015: 148).</s><s>Позицију изостављеног узвика обиљежаваћемо 44a) Можда јој је тај њен груби потпоручник опет писао љубоморно.</s><s>Господе боже!</s><s>Та мушка чудовишта.</s><s>Љубомора из рова, испред бајонета, под куршумима, на девојку у ратном превијалишту, с мушкарцима без ногу и руку, рањавим и гнојавим!</s><s>И на самртничкој постељи сећаће се растанка с њом, крај болничке капије.</s><s>Биле су се поздравиле, пела се у фијакер, кад је Милена довикнула: (ВС 1, 100) 44б) Perhaps that boorish lieutenant of Milena's had written her another jealous letter. √.</s><s>What strange creature men were!</s><s>To feel jealous in the trenches, facing bayonets and bullets, jealous because a girl worked in a millitary first-aid station, worked with men without arms 217</s>
<s>два различита облика доживљеног говора and legs, men with gangrenous wounds.</s><s>To her dying day she would remember her parting from Milena beside the hospital gates.</s><s>They had said good-bye, and Olga was climbing into a carriage when Milena called out to her. (IB, 70) 44aŠi.</s><s>Ć) To je он, говори себи Олга, он кога је Иван зажелео за брата.</s><s>Дечак са старачким обрвама…</s><s>Леп, леп и сада...</s><s>Клекну уз његово узглавље, узе му руке да их помилује, да их пољуби.</s><s>Спази сасушену крв на прстима, трже се, али их не испусти.</s><s>Та рука је додиривала Ивана.</s><s>Давала му нешто.</s><s>Помагала да прескочи поток.</s><s>Можда га покривала док спава.</s><s>Жели да му види очи.</s><s>Те очи које су после њиховог растанка на нишкој станици гледале Ивана.</s><s>Жели да му чује глас.</s><s>Чула би како разговара са Иваном.</s><s>Сине мој.</s><s>Милује му окрвављену надланицу. (ВС 3, 301) 44бŠi.</s><s>Ć) Olga thought to herself.</s><s>A boy with an older man's moustache.</s><s>Handsome, too.</s><s>She bent down, knelt beside his pillow, and took his hands to caress and kiss them.</s><s>There was some dried blood on his fingers; she gave a start but didn't let go of his hands.</s><s>That hand had touched Ivan, given him something, helped him jump across a stream.</s><s>She wanted to see his За разлику од претходна два примјера гдје се узвици не преводе, сигнали обраћања имагинарним саговорницима у вокативу једнине, по којима се препознаје СУГ у другом лицу једнине, такође нису предмет преводилачког интересовања.</s><s>Посљедично, један облик доживљеног говора неће бити пренесен на енглески језик.</s><s>44Šii.</s><s>Ć) Излази из рова и хода између две војске које доручкују на планини, у снегу; између промрзлих, неиспаваних, гладних људи који једу оно што су им државе у рату одредиле.</s><s>То би био јуначки подвиг: да поделе доручак, заједно да доручкују на белом пропланку, да се поздраве као људи и врате у ровове, на свој посао.</s><s>Слободно корача по целцу, прошараном понеком чауром, пуца ледена кора снега.</s><s>Чују га Швабе, сигурно.</s><s>Нека слушају и схвате да им понешто верује.</s><s>Његови војници гледају га запањено.</s><s>Престају да жваћу.</s><s>Смирује сваки покрет.</s><s>Унезверени су; не шмрчу, не кашљу.</s><s>Неће да стане, неће да сиђе у ров.</s><s>Корача по целцу, између два страха.</s><s>Није га страх за себе.</s><s>Није, људи, мајке ми моје, једине на свету.</s><s>Страх ме је само да неки зликовац, идиот, не убије наду, поверење, ову људску солидарност у муци, на цичи зими.</s><s>Онда ће, људи моји, рат бити изгубљен за обе војске, за све.</s><s>Засвагда, браћо глупа, идиотска!</s><s>Где ли је сада Данило?</s><s>Са оним нестрпљењем жури се једино у смрт.</s><s>Шмрче.</s><s>Накашљава се.</s><s>Корача нормално.</s><s>Магла куља пропланком, од Шваба.</s><s>Војници га гледају престрашено, сашаптавају се. (ВС 2, 310−311) 44бŠii.</s><s>Ć) He came out of the trench and walked beside his squad's trenches, between the two armies breakfasting in the snow on the mountain; between two masses of frozen, sleepless, hungry men, eating what their governments decided they should eat while at war.</s><s>Now, that would really be heroic, if they were to share their breakfast and eat together on this white clearing, then take leave of one another like ordinary human beings and go back to their trenches and their job.</s><s>He walked freely over the frozen snow, dotted here and there with cartridge cases, and cracked the film of ice.</s><s>The Austrians must certainly hear him.</s><s>Well, let 218</s>
<s>два различита облика доживљеног говора them realize that he had some faith in them.</s><s>His soldiers looked at him in amazement.</s><s>They could not believe their eyes.</s><s>He continued walking back and forth on the crisp snow, torn between two fears.</s><s>He was not afraid for himself − √ indeed not, mother dear, the only mother in the world!</s><s>I'm only afraid that some bastard, some idiot, will kill this hope, this trust, this human solidarity in a time of suffering in the bitter winter.</s><s>Then the war √ will be lost for both sides, for everybody, and forever.</s><s>What folly √!</s><s>Where was Danilo now?</s><s>Bora sniffed, coughed, and began to walk normally.</s><s>The fog rolled across the clearing, from the direction of the Austrians.</s><s>The soldiers looked at him in alarm. (TD, 227−228) 6.13.</s><s>Изостављање одређених типова доживљеног говора Пронађени су и случајеви гдје преводилац не преводи одређене типове доживљеног говора.</s><s>У примјеру (45), исказ СУГ-а у првом лицу се не преводи, чиме се ослабљује слика емоционалног набоја самог лика.</s><s>Позицију изостављеног дијела унутар дискурса обиљежавамо симболом √.</s><s>45a) Корача Вукашин Катић са Ивановим пољупцем на левом образу, корача мокрог врата и ногу; кратке су му крагујевачке улице и сокаци поред касарне, око касарне.</s><s>Нема друма којим може да побегне од зоре, петлова, сванућа што се кроз кишурину већ најављује по рубовима брежја.</s><s>Иван је, ваљда, заспао.</s><s>Уморан, пио, расположен.</s><s>Деца не брину дуго; она се не плаше дуго.</s><s>Не пате дуго.</s><s>Сигурно спава.</s><s>Што дуже да спава.</s><s>Питаће га кад устане, кад се буду још једном, пред полазак у Горњи Милановац, поздрављали: да ли је запамтио оно њихово ноћно санкање на Врачару?</s><s>Сетио га се чим су се растали, на обали Лепенице.</s><s>Тада, на том санкању, Иван га је последњи пут пољубио.</s><s>Последњи пут до ове ноћи, пред касарском капијом.</s><s>Ни на растанку пред полазак у Париз, ни кад је летос отишао у добровољце, нису се, због нечег, загрлили.</s><s>Питаће га да ли је заборавио ону ноћ кад су се по месечини санкали, после историјске седнице Владе, кад је најзад одлучено да Србија купи француске − Шнајдерове, а не немачке − Крупове топове; победом се окончала та и његова дугогодишња борба: Србија заокреће ка Француској, одмиче се од Русије, коначно одваја од Аустроугарске.</s><s>Из Беча се неће српским топовима нишанити.</s><s>Била је то историјска ноћ, тако је мислио.</s><s>Није хтео победу у кафани да прослави, вином да је залије, ни задовољног да га гледају људи; сам се упутио кући, знао је да је Олга у позоришту, па ће после у Дарданеле.</s><s>Деца већ спавају, постајаће над њима уснулим: Ноћас сам, сигурно, нешто значајно учинио за вашу будућност.</s><s>Али је Ивана затекао како шћућурен чита на канабету, поред пећи.</s><s>О, како му се обрадовао!</s><s>Прегласно га поздравио, а Иван му промрмљао поздрав и, намрштен, наставио да чита.</s><s>Не скидајући капут, гледао га и желео да му каже како је за његову будућност и његову генерацију вечерас нешто веома значајно учињено, и да је у то дело и његов отац уложио много.</s><s>Дуго, дуго је ћутао ослоњен на рагастов, посматрао га како чита као да је сам; гасио му радост, омаловажавао му победу.</s><s>Одједном је зажелео поново да изађе на месечину и снег; да га не остави онаквог, да и сам не остане у свом ћутању: „Иване, хајдемо да се санкамо.“ Обрадовано му одговорио: „Зашто да не?</s><s>Месечина, а пуста улица.“ Иван јурнуо да се обуче, а он се 219</s>
<s>Издвајамо и ситуације у којима преводилац не преводи други дио директног говора, очигледно сматрајући га редундантним. већ и она све мора?</s><s>Уноси јој се у лице: − Али, дете, шта ће бити с тобом овде кад дођу Швабе? − ставља јој и другу руку на раме, грчевито је стеже, привлачи јој лице: − Шта 45бŠi.</s><s>Ć) "You're right," he muttered, and fell silent.</s><s>That's just it, he thought, we have no choice, we can only do what we're doing.</s><s>But why must she do so much so soon?</s><s>He gripped her shoulder convulsively and drew her face close.</s><s>"What will happen to you when the Austrians get here, my child?" he whispered, looking intently into her eyes. √. (IB, 149) Региструју се и случајеви када преводилац не преводи СУГ у другом лицу 45аŠii.</s><s>Ć) Корача по глибу.</s><s>Мокар, главу му је све тежа и већа.</s><s>Чује трубу: појутарје!</s><s>Да, свиће.</s><s>Нема се куд.</s><s>Ослања се на дрво.</s><s>И труба је мокра, кврчи, кашље.</s><s>Да га гледа како маршује, како долази, само да му каже: „Срећан пут, сине“, махне руком из јарка, не, не.</s><s>Растали смо се.</s><s>Иди, иди, Иване.</s><s>Жури кући, пријатељу код ког је одсео, бежи 45бŠii.</s><s>Ć) In spite of the mud, Vukašin walked with his usual long stride.</s><s>He was soaking wet, and his head was growing larger and heavier.</s><s>A bugle sounded: reveille!</s><s>Yes, it was already daybreak.</s><s>He leaned against a tree.</s><s>The bugle sputtered and squeaked; it was wet.</s><s>Should he have one more look at Ivan as he marched away?</s><s>Just to wish him a good journey and wave to him from the ditch by the roadside?</s><s>No, they had said good-bye √.</s><s>To escape from the sound of the bugle, he hurried away to the house of the friend with whom he was staying.</s><s>No, he 45аŠiii.</s><s>Ć) Усправља се и полази напоље.</s><s>Шта сам јутрос радила?</s><s>У свануће сам легла и одмах заспала.</s><s>Ја спавала, а он јуришао, гранате га засипале.</s><s>Како сам могла?</s><s>Излазе из ходника и застаје на степеницама: у сумраку се пале фењери, галаме болничари, стењу људи и волови.</s><s>Јаучу они што их са кола трпају на носила.</s><s>Ако му се нешто догодило, одмах ће се ошишати, обући одело умрлог рањеника и још ноћас поћи на фронт.</s><s>Још ноћас; дрхти и силази низ степенице: ту своју одлуку није смела да му напише.</s><s>А у сваком случају то је желела да му каже.</s><s>Друга уверавања у љубав нису јој више довољна.</s><s>То ће му ноћас написати.</s><s>Ако већ није довезен.</s><s>Онако весело, шаљиво писмо, какво је његово последње, прво без љубоморних сумњичења, не пише се случајно.</s><s>Јунаци су весели пред своју погибију.</s><s>И тад су добри и несебични.</s><s>Чула је то од неколико рањеника. (ВС 1, 161)</s>
<s>6.14.</s><s>Преводни еквивалент у облику пасивне конструкције Пасивне реченичне конструкције неизоставни су дио енглеског језика тако да је и било за очекивати да ће се доживљени говор преводити овим безличним обликом.</s><s>У српској верзији јавља се СУГ у првом лицу множине (46) или СУГ у другом лицу множине (46Ši.</s><s>Ć), који се преводе пасивном конструкцијом и тиме у потпуности губе.</s><s>46a) Срче чај и слуша га како на прсте броји дане до Светог Николе.</s><s>Овај сељак још није изгубио веру; мисли на сетву, одлаже је, нада се да ћемо до снега ослободити 46б) Mišić sipped his tea, and listened to Dragutin counting on his fingers how many days it was to Saint Nicholas' Day.</s><s>This peasant had not yet lost his belief that they could win: he was thinking of his sowing, putting it off in the hope that the land could be liberated for sowing before the snow came. (TD, 58−59) 46аŠi.</s><s>Ć) Око генералштабне карте Србије завлада мук; напољу креште чавке и тандрчу воловска кола с рањеницима; грч се извио на лицима официра, згранутост повранила министре у сутону суднице.</s><s>Зар он, војвода Путник, организатор војске и стратешки творац победе над Турском и Бугарском, верује да је српска војска пред неминовним поразом? − пита се Вукашин Катић.</s><s>Зар тако мисли човек који својим знањем, трезвеношћу и постојаношћу војсци и народу мале Србије твори веру у победу у неравноправном рату с Аустроугарском царевином?</s><s>Уздрхтао, загледа се у војводу Путника, кога тресе густ астматичан кашаљ; болестан, изнурен старац обема рукама се одупире о сто.</s><s>Гледа остале: неколицини министара и политичара опозиционара међу прстима догоревају цигарете; погледи им се сплели с погледима генерала, којима збуњеност мути ону осветничку љутитост на политичаре и владу.</s><s>Нико се не усуђује да кретњом наруши погребну занемелост око великог судијског стола прекривеног отаџбином на ратној карти.</s><s>У њу зури Пашић и нечујно, као по такту једноставне дечје песмице, добује прстима по ивици стола, по потамнелој вијузи Саве на кари, којом су целом, сем код Београда, овладале аустроугарске трупе.</s><s>Једино Пашић не обраћа пажњу на нов и велики догађај у судници: генерал Мишић широким, прејаким замасима креше жигицу и припаљује цигарету.</s><s>То неке ослободи да гласно уздахну и да се загледају у војводу Путника.</s><s>Вукашин у оваквом Мишићевом паљењу цигарете осећа нешто што личи на ликовање.</s><s>Можда је дошло Мишићево време.</s><s>А прогањали сте га, двапут пензионисали, најурили сте га из Генералштаба као пандура.</s><s>Њега коме је убеђење увек у складу са храброшћу и достојанством.</s><s>Он се, сигурно, не слаже с Путником: мирно пуши и гледа у прозор.</s><s>Он не верује, по челу му види, он не верује у пораз Србије.</s><s>А кад чује моје мишљење?</s><s>Испусти штап и он тресну о под.</s><s>Пренуше се од тог удара.</s><s>Поново осећа прекор и срџбу у погледима официра.</s><s>Можда би нешто као извињење рекао, али престолонаследник Александар устаје, окреће леђа столу, стоји неколико дугих тренутака напрегнут, чини се, распрснуће се, учиниће нешто страховито, али он само, као да се раскопчава, отвара прозор; судска већница зајеча од крештања чавки.</s><s>Па се окреће ка столу и збуњено гледа своје официре и министре.</s><s>223</s>
<s>6.15.</s><s>Изостављање или додавање одређених дијелова дискурса Преводилац често преноси само један дио оригиналног текста, као у примјеру (47).</s><s>У овом конкретном случају, преводилац ставља три тачке јер очигледно не сматра значајним пренос цијелог садржаја српске верзије.</s><s>Параграф осликава низ реплика које одјекују у, ратом узнемиреној, маси, тако да значајно не утичу на главну радњу тетралогије.</s>
<s>47а) Људи, је л' стиго лед?</s><s>Вечерас ће да стигну два вагона.</s><s>Лаже, господо, идем од шефа станице.</s><s>Лед стиже у два сата.</s><s>Пала Варшава, одосмо у бестрагију!</s><s>Не жмури више, Немци наступају на свим фронтовима.</s><s>То је лаж!</s><s>Жалосно, Србин, а дефетиста!</s><s>Бугарске комите пале и убијају око Штипа.</s><s>Апис ноћас стигао аутомобилом и завукао се негде.</s><s>Кнез Трубецки и барон Сквити, један за другим, уђоше код Пашића.</s><s>И Боп, и Бопа сам видео.</s><s>Аустралија и Немачка гомилају трупе на Сави и Дунаву, кажем из прве руке.</s><s>Кува се, кува, господо, кува се Србији црна каша у оба казана.</s><s>Одложена истрага лиферантима опанака.</s><s>Ма пусти државну кожу, своју чувај.</s><s>Знате ли ви, компатриоти моји, данас је у мој дућан ушло преко двадесет госпођа и госпођица које су ми се обратиле на немачком.</s><s>Српкиње уче немачки, јасно ти је који ветар дува.</s><s>Кад ће лед да стигне, само ме то занима.</s><s>Људи, а куд ћемо од оволиких мува?</s><s>Изгришће нам носеве и 46б) People in the street were shouting: "Has the ice arrived?</s><s>Two freight-car loads are coming this evening.</s><s>Warsaw's fallen − it won't be long before we're off the map.</s><s>The Germans are advancing on all fronts.</s><s>That's a sight for you − a defeatist Serb!</s><s>The ice...“ Преводилац понекад додаје одређене елементе доживљеног говора који не постоје у српској верзији:</s>
<s>два различита облика доживљеног говора steam.</s><s>Tell me, Natalia, what will it be like when we are free again?</s><s>What will it be like on our first day of freedom?</s><s>Please write and tell me, Natalia.</s><s>First I'll look at you: I'll look at you until my eyes hurt, as long as I can see, as long as I have 6.16.</s><s>Изостављање преводног еквивалента У одређеном броју примјера преводилац не нуди никакво рјешење, као у 48a) Другови га прекорно гледају.</s><s>Баш га брига.</s><s>Неће, ваљда, ноћас да им исповеди како му, на растанку, мати благо обгрлила врат, лијући сузе: „Покојник је служио државу и погинуо због ње.</s><s>Ја знам да би те он пратио сад да је браниш.</s><s>Иди с божјом помоћи, иако си ми све што имам.</s><s>Али чувај се, Боро, прљавих зликоваца.</s><s>Немој да заноћиш у сељачкој кући.</s><s>Немој очи да склопиш под њиховим кровом, ни хлеб да узмеш из њихове руке.“ Обећао јој.</s><s>Морао.</s><s>И то није било тешко, ма колико да је бесмислено.</s><s>Онда је она са дна фиоке извукла сребрни џепни сат који дотад није видео: „Ово је покојников сат.</s><s>Зликовци нису стигли да га опљачкају, и видиш, казаљка стала на дванаест.</s><s>Не знам да ли у поноћ или у подне.</s><s>Ја га нисам навијала.</s><s>Ево ти га, сине.</s><s>Чувај га, њиме смеш само главу да откупиш.“ Навила је сат, он закуцао, уплашио га гласом, руке су му задрхтале док га стављао у џеп.</s><s>Дуго се мучио да се навикне на његово куцање; зато га није редовно ни навијао; од поласка из Скопља, сваког дана га навија тачно у дванаест; кад је сам и ноћу, ставља га на уво и слуша.</s><s>Време, и оца.</s><s>Где на овој каљавој земљи и киши да проведе посљедњу ноћ пред одлазак на фронт?</s><s>Узима понуђену ракију и испија чашу надушак. (ВС 2, 125) 226</s>
<s>Почевши од Корена, Ћосић развија свој романескни свијет тако што прати живот потомака србијанске породице Катић од посљедњих деценија 19. вијека, преко Првог свјетског рата и међуратног раздобља, па све до братоубилачког метежа четрдесетих година прошлог вијека.</s><s>У том периоду Ћосићеви ликови развијају систем односа са другим ликовима.</s><s>У тетралогији Времe смрти писац на површину изводи читав спектар историјских и политичких питања која се тичу трагичности залагања Србије за југословенску идеју.</s><s>Роман уводи историјске личности, користећи архивску и мемоарску грађу.</s><s>Ћосић тежи да у своје романе, који прате судбину једне породице, уграђује и политички однос ликова према неком историјском тренутку.</s><s>Тако да можемо говорити о књижевном опусу који представља комбинацију породичне саге и актуелног политичког романа.</s><s>Дјела носе у себи епохалну тематику, постављају питања о смислу човјековог борења за остваривање одређених високих вриједности, питања која се тичу дјелотворног учествовања у историји, као и питања о смислу људске историјске акције (Јеремић, 1993: 223−229).</s><s>„Босну ћете данас разумети ако читате „Травничку хронику“, Стојадиновић истиче, „Србију ако читате „Време смрти“ (2002: 30) јер тетралогија представља „оно летеће тело које објашњава читав систем у којем је историја схваћена као човекова драма; то је роман где се кристално јасно види предност комплексног проблема 227</s>
<s>АНАЛИЗА РЕЗУЛТАТА ИСТРАЖИВАЊА историјске дистанце“ (Јоковић, 1994: 123).</s><s>То није само дјело историје, већ је и дјело судбине, и то судбине једнога народа на немирној раскрсници путева и вјетрова (Јоковић, 1994: 290).</s><s>У Времену смрти индивидуално је увијек у власти колективног и унутар временске пресије присиљено је да изражава глас масе.</s><s>Индивидуално и колективно, али и лично и друштвено не разликују се, „тиме што су доведени у акутно стање нереда, приближени инстинкту чопора, или са тенденцијом да се претворе у чопор“ (Стојадиновић, 2002: 57).</s><s>Рат је жижа Ћосићевих романа и то не само рат као сукоб држава, већ и рат као сукоб идеологија.</s><s>То је нешто што траје и постаје вид екзистенције, а не води се топовима већ идејама.</s><s>Ћосићеви ликови нису слободни јер су под влашћу времена, епа, историје и идеологије.</s><s>Конци судбине јунака упредени су у вријеме у којем живе (Стојадиновић, 2002: 11−18).</s><s>„Куда год кренете кроз ово пространо дело − срешћете тај додатни ветар историје, ту неку посебну силу времена, ту његову неуротизовану кинетику, без које се ове судбине не могу замислити, ни разумети“ (Стојадиновић, 2002: 21).</s><s>Мир је разрушен, човек нигдје више није на своме: све је како физичко тако и духовно избјеглиштво, избаченост и изгнанство (Стојадиновић, 2002: 56−57), а човјек је присиљен да живи и истрајава у таквој драми.</s><s>Проза која се бавила ратовима углавном је била монолошког карактера, тако да нема дистанце између аутора и његових јунака.</s><s>Тетралогија није монолошки роман пошто се не ослања на једну свијест, односно један поглед који потиче од свезнајућег аутора.</s><s>Ради се о дијалошком роману јер „Ћосићеви јунаци, често међусобно спрегнути дијалогом, делови су оркестрације једне симфонијске форме сагласности и контрапунктације“ (Стојадиновић, 2002: 154).</s><s>У полифонијском систему Времена смрти аутор не намеће своју идеологију, већ проблеме дијалошки проблематизује.</s><s>Сви јунаци су слободни да мисле за себе и сви посједују одређени ниво историјске свијести (Јоковић, 1994: 151).</s><s>Јунаци тетралогије одређени су идеологијама, ставовима и начином мишљења које заступају, док физичка и материјална страна ликова готово и да није заступљена, што је права ријеткост у српској књижевности која се бави Првим свјетским ратом.</s><s>Оваква ситуација посљедица је чињенице да Ћосић одлично схвата како се анализом спољашњих карактеристика не може доћи до дубинског схватања људске природе, већ кроз самосвијест и различите форме дијалога (Јоковић, 1994: Ћосићу,</s>
<s>непоновљива индивидуалност“ (Јеремић, 1993: 231).</s><s>Овакво виђење у суштој је супротности са социолошким становиштем које успоставља знак једнакости између класног поријекла 228</s>
<s>непоновљива и ставова индивидуе: ирационалистичко полазиште модерног психолошког романа захтијева карактеризацију ликова субјективном перспективом унутрашњег говора.</s><s>Њему супротно, рационалистичко полазиште вјерује да се људска природа може објективно тумачити социолошком перспективом.</s><s>Када дође до сукоба ове двије перспективе, јавља се унутрашњи говор јунака који доспијева у „безваздушни простор у роману, пошто престаје да изражава аутентичне судбинске могућности ликова, о којима смо већ све дознали из једне друкчије перспективе“ (Јеремић, 1993: 231).</s><s>Специфичности обликовања доживљеног говора у тетралогији Време смрти</s>
<s>Тетралогија Време смрти одлична је илустрација за сликарски стил преношења туђег говора, јер су ауторски и туђи говор испреплетени тако да се више подтипова може сврстати у хибридне радије него језички чисте подтипове.</s><s>Погледајмо шта је анализа корпуса показала:</s>
<s>У првом одјељку анализе корпуса бавили смо се случајевима употребе једног облика доживљеног говора.</s><s>Анализа је потврдила нашу постављену хипотезу о неучесталости ове категорије: мали је број примјера када Ћосић користи само један облик доживљеног говора, а и тада комбинује више његових подтипова.</s><s>Анализу отварамо ријетким случајевима када Ћосић ставља у заграду споредне мисли ликова, како не би реметио говорно ткиво контекста.</s><s>Феномен СНГ-а већ на почетку показује своју доминацију: СНГ у трећем лицу биће корисно средство за осликавање унутрашњих конфликата који прождиру сами врх српске државе, али и обичан живаљ.</s><s>Примјери показују да се техника СНГ-а не користи само за изокроно приповиједање7, већ може бити средство евокативног враћања ликова у прошлост.</s><s>Примјери којима се илуструје евокативна употреба СНГ-а често се обиљежавају са интерпункцијским знаком три тачке, како би се читалац вратио у прошлост.</s><s>Ћосић ће рјеђе користити примјере полуслободног неуправног говора, односно модификације СНГ-а, које су праћене ауторском дидаскалијом.</s><s>Примјери из корпуса показују да се овај облик доживљеног говора чешће користи за изрицање унутрашњих мисли ликова.</s><s>7 Изокронија је подударност између приповједног времена и приповиједаног времена (Бити, 1997: 161).</s><s>229</s>
<s>Дијалошки екскурси такође се јављају у структури Времена смрти, али са знатно мањом заступљеношћу.</s><s>Директни говор се користи како би се разбио фактографски тон ауторског дискурса и убрзао ритам радње.</s><s>Овим типом туђег говора „у причу се уносе живост и динамичност, те је он стилски маркиран у односу на ауторски говор“ (Милашиновић, 2015: 112).</s><s>Динамика је још већа онда када је конферанса изостављена у облику неуведеног управног говора.</s><s>Са аспекта комуникације, не разликује се од модела правог управног говора будући да се преноси нечији исказ у изворном облику.</s><s>Пошто је основа прозе приповиједање, управни говор се не даје увијек у цјелости, већ само један његов дио који је од важности за ток нарације.</s><s>Тада он постаје дио ауторског говора да би аутор „што вјеродостојније и прецизније поткријепио чин исказивања догађаја, остављајући јачи утисак на читаоца“ (Милашиновић, 2015: 113−114).</s><s>При интеграцији говора лика, аутор такве сегменте преноси дословно и ортографски их маркира.</s><s>Оваква структура позната је као фрагментарни цитат.</s><s>У дијалозима, свака реплика сатјерује уза зид саговорника, а саговорник узвраћа како би се одбранио и онда он натјерао саговорника у исти безизлазан положај.</s><s>Чешћи су случајеви неуведеног у односу на уведени управни говор.</s><s>Унутар оваквог облика управног говора, гласови ступају у интеракцију без употребе уобичајених маркера (нпр. рече x).</s><s>Овај тип управног говора не ремети комуникативну функцију исказа, јер на основу контекста читалац може разлучити коме припада одређена реплика.</s><s>Његова доминација може се приписати чињеници да Ћосић жели себе учинити готово непримјетним, стапајући своју тачку гледишта са становиштем својих протагониста.</s><s>С друге стране, увођењем ауторске дидаскалије, писац подсјећа читаоца на своје присуство.</s><s>Такви индикатори ауторске организације и начина излагања мисли показују степен контроле коју наратор има у тексту (Палибрк, 2015: 144, уп.</s><s>Герун, 2016).</s><s>Уколико се уводи, ауторска дидаскалија се користи углавном код изречених облика управног говора.</s><s>Пошто нема ортографске маркираности управног говора, граница између говора лика и ауторске дидаскалије није најјасније успостављена: када глагол типа verba dicendi долази испред клаузе управног говора, клаузе ауторског и управног говора раздвајају се двотачком.</s><s>У случајевима када се глагол нађе у постпозицији или интерпозицији, Ћосић уводи цртицу као знак да се ради о управном говору.</s><s>Полилози су праћени јасним навођењем говорника иза којег слиједи двотачка, а затим у новом параграфу, иза двотачке, Ћосић наводи директни исказ.</s><s>Овакве структуре јављају се у ријетким ситуацијама када Ћосић изводи на сцену неколико политичких неистомишљеника, при чему сваки од 230</s>
<s>непоновљива њих представља један идеолошки став.</s><s>У таквим ситуацијама немогуће је препознати коме припада одређена реплика будући да полифони романи не користе дијалекатску, социолекатску, чак ни идиолекатску диференцијацију унутар (микро)дискурса.</s><s>Из тог разлога, Ћосић је принуђен да уводи субјекат ауторске дидаскалије.</s><s>Роман је у највећој мјери написан у духу књижевне норме, односно писац „властиту језичку комбинаторику</s>
<s>могућностима нормативног књижевног идиома и много је мање ослоњен на дијалекатске елементе“ (Јовановић, 2009: 37), односно за Ћосића се може рећи да спада у ону групу писаца који своју креативност постижу углавном у оквирима стандардног језика, неутралишући бројне идиоматске разлике унутар нашег језика.</s><s>У оваквим случајевима може се говорити о интеграционој функцији таквих романа (Јовић, 1975: 117).</s><s>Ковачевић ипак напомиње како код Ћосића ипак постоји језичка диференцијација, само што она није везана за диференцијације језичких идиома, већ типова говора Унутар књижевноумјетничког стила постоје јасни примјери кршења правописне норме да би се повећала изражајност текста.</s><s>У таквим случајевима писцу су дозвољена сва средства уколико су функционална и сврсисходна (Прањић, 1968: 25−26).</s><s>Па тако и Ћосић уводи елементе директног дискурса без ортографских маркера, попут наводника и цртица, а често недостаје и ауторска дидаскалија.</s><s>Његов индивидуални израз иде још даље када се у дијалозима не труди да реплике јунака одвоји.</s><s>Посредовање приповједача означено је једино употребом интерпункције и увођењем ауторске дидаскалије, и то у мањем броју случајева.</s><s>Ћосић показује овакву слободу зато што примарна улога дијалога није карактеризација ликова, већ дијалог служи као средство да се историјско врати и учини догодљивим, односно он је „вид општења, начин спорења, врста избора, али и средство оживљавања, чин драме“ (Стојадиновић, 2002: 67).</s><s>У енглеском језику долази до употребе наводника као у традиционалном начину изражавања управног говора, иако оригинална верзија не уводи такве врсте ортографских помагала.</s>
<s>Као посљедица изостављања ортографских маркера долази до нестајања, ионако танке, дистинкције између различитих типова доживљеног говора, нпр. између управног говора и исказа унутрашњег монолога у облику СУГ-а или СНГ-а.</s><s>Лексичкограматичка, али и синтаксичко-стилистичка дистинкција између ове двије категорије не постоји, пошто управни говор није написан у облику реплика са наводницима „као 231</s>
<s>могућностима експлицитним знаком директне дијалогичности“ (Ковачевић, 2012д: 317).</s><s>Драма масе изражена је монотоном структуром говора.</s><s>Различити говори се стапају у једну цјелину „у један хорски, дијалошки супстракт кадар да се разложи на, појединачни усклик, да му се утврди порекло и основни мотив, али је у основи то став масе, врста хорског народног коментара, његова острашћена потреба да пронађе и жигоше кривца, да се испразни гневом, да негира инстинктом одбране, да буде у пароксизму немоћних, да буде видовита слутња обесправљених, али и глас понижених и успаничених (Стојадиновић, 2002: 47−48).</s><s>Пошто су Ђосићеви дискурси директног говора и унутрашњег монолога лишени било каквих графостилемских карактеристика, не разликују се од ауторског говора.</s><s>Визуелна недиференцираност различитих типова говора у Ћосићевом дискурсу је велика.</s><s>Писац то ради намјерно јер жели да свој говор и говор јунака неосјетно поистовјети: долази до њиховог мијешања како графички тако и одсуством интерпункције, јер је акценат на изражавању панике у ратом задешеној Србији, а не на изражавању разлика између људи.</s><s>Ковачевић запажа да оваква недиференцираност има за циљ „да покаже како у тим ратним збивањима заправо говор и није толико битан, а још мање његове диференцијације.</s><s>Све је једнолично, предвидљиво код свих у том ратном караказану.</s><s>Ту једноличност онда нужно подражава и визуелна недиференцираност, једноличност, у графостилемском представљању ауторског, неуправног и управног говора“ (Ковачевић, 2012г: 284).</s><s>Корпус региструје и случајеве директног говора гдје се реплика саговорника искључује, а о њеном садржају читалац закључује на основу одговора саговорника.</s><s>На овакав начин Ћосић одстрањује класичну технику дијалога у коме се учесници разговора јављају наизменично и уводи економичнију форму интеракције.</s><s>Питања се своде на минимум, јер у одговорима упитаног сазнајемо и за садржај питања (Јовановић, 2009: 15).</s><s>У енглеском језику преводилац уводи ортографске маркере и код ове врсте дијалога.</s><s>У корпусу се проналази и облик директног говора који је по својој природи полилог.</s><s>Наиме, теме су различите и стиче се утисак да неки ликови говоре истовремено у глас, док други говоре узастопно.</s><s>Микродискурс је организован као структура масовних нераздвојених исказа чије индивидуално поријекло није свуда препознатљиво: у примјеру из анализе корпуса јасно је да исказе производе колегинице Милене Катић, али не знамо која од њих.</s><s>У сваком исказу се индивидуализује говор јунака, али се реплике не обиљежавају, нити се на било који други начин назначавају носиоци реплика.</s><s>Овакав облик директног говора није праћен ортографским 232</s>
<s>могућностима маркерима у енглеском језику будући да их преводилац није препознао као елементе управног дискурса из непознатих разлога.</s><s>Посљедњи примјер из одјељка који се бави управним говором показује да када уводи аналептично наративно приповиједање8, Ћосић уводи дискурс управног говора на традиционалан начин, односно уводи ортографске маркере који су незаобилазни пратилац ове врсте дискурса.</s><s>Ортографски маркери недостају код референцијалног, односно класичног екплицираног управног говора (Русимовић, 2010: 470), управног говора који упућује на аутора и ситуацију у којој је први пут изречен, док се наводници користе код нереференцијалног или евоцираног екплицираног управног говора (Русимовић 2010: 471), управног говора којим се не подразумијева „да се његовим експлицирањем експлицира и ситуација његове прве реализације“ (Ковачевић, 2011а: 123).</s><s>Први тип се остварује у дијалошким дискурсима управног говора када се смјењују реплике говорника и саговорника, док се други тип јавља, или као интегрални дио ауторског текста у улози управног говора евокативног карактера, или „пак у тзв. метадиректном говору, тј. „евоцираном“ управном говору чије се изговарање у тексту не приписује „творцу“ него неком преносиоцу“ (Ковачевић, 2011а: 123).</s><s>Референцијални говор се користи у исказима који се дешавају у тренутку одвијања приповиједања, док нереференцијални говор представља саставни дио аналептичног приповиједања.</s><s>У енглеском језику се уводе знаци навода и код нереференцијалног говора, тако да преводилац не прави разлику између управног дискурса у садашњем и прошлом моменту.</s><s>У тетралогији преовладава интра-комуникација, односно облици егоцентричног говора.</s><s>Ликови најчешће производе говор који је упућен самоме себи у облику унутрашљег монолога.</s><s>Ови облици монолога исказују се или СУГ-ом или СНГ-ом.</s><s>Облици СУГ-а саставни су дио епистоларног дискурса, али се најчешће користе као кратки дискурси којима писац прекида реплике саговорника, дуже описе спољашњих околности, али и описе унутрашњих турбуленција самих ликова.</s><s>Корпус региструје ријетке случајеве употребе СУГ-а у првом лицу множине којим се изражава колективни став српске нације.</s><s>Реченице нису раздвојене интерпункцијским знацима, нити почињу великим почетним словом.</s><s>У таквом облику, осликавају на најбољи начин драму у уму једне озлојеђене и ратом захваћене нације која није више у стању да 8 Аналепса представља ретроспективно помињање догађаја (Мацура, 2016: 60).</s><s>Представља евокацију догађаја „који су се збили прије тренутка на коме је приповиједање заустављено“ (Бити, 1997: 7).</s><s>Традиционални називи би били ретроспекција или flashback.</s><s>233</s>
<s>могућностима размишља рационално.</s><s>Ћосић уводи и чисте дискурсе СУГ-а у другом лицу када се ликови обраћају имагинарним саговорницима: ликови су принуђени да призивају одсутне саговорнике у скривеним дијеловима свога ума.</s><s>Српске вође се често налазе на ивици амбиса јер је немогуће пронаћи идеално рјешење за српски народ, па се у моментима потпуног очаја обраћају вишој сили.</s><s>Анализом корпуса примијећено је да Ћосић рјеђе користи облик уведеног СУГ-а.</s><s>Уколико се то и деси, ауторска дидаскалија или претходи исказу СУГ-а и од њега је одвојена двотачком, или слиједи иза исказа од којег је одвојена цртицом или запетом.</s><s>Први случај представља једну од најчешћих комбинација унутар тетралогије и не везује се само за исказе СУГ-а, већ и за исказе СНГ-а, као што ће даља анализа корпуса показати.</s><s>Наиме, овакве реченице називају се реченицама са имплицитном субординацијом, гдје двотачка има функцију неког од зависних везника и може бити њиме замијењена с тим што је „јукстапонирана реченица кудикамо стилски вриједнија од конкурентне везничке“ (Ковачевић, 2012а: 178).</s><s>Примјери из енглеског језика осликавају законитости СУГ-а у српском језику.</s><s>Највише примјера из ове категорије припада случајевима уланчавања више подтипова једног облика доживљеног говора.</s><s>Занимљиво је да анализа корпуса показује како у овој категорији Ћосић комбинује једино елементе СУГ-а, и то у свим лицима, са и без ауторске дидаскалије.</s><s>Уколико се јаве ријетки случајеви њене медијалне позиције, она је апозитивно ограђена цртицама.</s>
<s>Заступљенија категорија јесте она у којој долази до удруживања два различита типа доживљеног говора.</s><s>Корпус проналази случајеве удруживања ауторског говора и замишљеног управног говора, као и елементе удруживања ауторског говора са директним говором.</s><s>Ћосић може користити и управни говор унутар управног говора, односно нуди исказе директног говора који су изречени у моменту који претходи тренутку приповиједања.</s><s>Унутар таквог директног говора нуди цитирани говор треће особе.</s><s>Такав говор се истиче полунаводницима и преноси се унутар директног говора који је изговорен у прошлости.</s><s>Чест облик удруживања јесте комбинација ауторског говора и нереференцијалног директног говора када лик одлази у прошлост и присјећа се спољашњих околности, као и директних исказа саговорника.</s><s>Унутрашњи монолог, у облику СНГ-а, удружује се такође са облицима нереференцијалног директног говора, при чему управни дискурс шара структуру унутрашњих мисли лика.</s><s>На овакав начин лик се присјећа директних исказа својих саговорника.</s><s>Честа структура унутар Ћосићевих микродискурса јесте и комбинација управног говора у чију структуру се 234</s>
<s>могућностима мијешају кратки дискурси СУГ-а.</s><s>Уз помоћ ових дијалошко-монолошких сплетова читалац спознаје унутрашње мисли ликова које се не могу разазнати пуким проучавањем управног дискурса.</s><s>Примјери из корпуса показују како се елементи СУГа у првом лицу најчешће удружују са елементима ауторског дискурса: ради се о кратким дискурсима који прекидају веће наратолошке структуре, првенствено дијалог двије или више индивидуа.</s><s>Комбинација овa два типа доживљеног говора користи се и као ефикасан начин структурисања унутрашњег монолога ликова.</s><s>Велики је број примјера у којима доминира ауторски говор, при чему се микродискурс завршава упитним исказом СУГ-а.</s><s>Упитне форме реченица имају значајну функцију у Ћосићевом дискурсу: јасан су сигнал да долази до прелаза са ауторског наративног дискурса на дискурс у којем лик описује догађаје са своје тачке гледишта.</s><s>Поред тога, Ковачевић говори о „стимулаторској“ употреби питања (2012б: 244−245), када се интерогативним реченицама иницира развој унутрашњег монолога.</s><s>Интерогативне форме реченице могу бити у функцији реторичких питања или се њима представљају унутрашње дилеме, и то у облику ретроспективних или алтернативних питања (којима се изражава недоумица) (Ковачевић, 2012б: 246−248).</s><s>Упитним исказима лик се може обраћати</s>
<s>говорити солилоквијумским питањима (2012б: 245).</s><s>Описи спољашњих околности, или описи тренутне ситуације у којој се ликови налазе, производе недоумицу и страх у облику упитних исказа.</s><s>Код Ћосића је упитност најбоље средство изражавања таквих емоција.</s><s>Ситан живаљ страхује шта ће сутрашњица донијети, док сами врх српске државе није у стању да донесе пресудне одлуке у тешким тренуцима: која год одлука да се донесе, Србија ће испаштати.</s><s>Као једну од важних функција упитних исказа, Ковачевић издваја и улогу кохезионих елемената текста (2012б: 250), што се запажа и код Ћосића, у дуже развијеним монолозима ликова које обично раздваја један упитни исказ ауторског говора или облика доживљеног говора којим се изражава унутрашњи монолог.</s><s>Ауторски говор се најчешће користи као уводница за исказе СУГ-а.</s><s>Уколико се ауторска дидаскалија јави у атеропозицији, двотачком је одвојена од исказа СУГ-а, који може почињати и великим и малим словом.</s><s>Уколико се јави након исказа СУГ-а, одваја се цртицом или запетом.</s><s>У оваквим структурама долази до промјене статуса зависно-сложене реченице неуправног говора, па се тако тачка замјењује упитником или узвичником.</s><s>На овај начин аутор наглашава значај зависне клаузе (Милашиновић, 2015: 115−116).</s><s>Искази СУГ-а који носе елементе уведености и изречености рјеђе се користе у корпусу.</s><s>Уопштено говорећи, у Ћосићевим Коренима неупоредиво је чешћа 235</s>
<s>говорити употреба помишљеног и неуведеног како СУГ-а, тако и СНГ-а у односу на њихове уведене и изречене парњаке.</s><s>Оваква ситуација логична je посљедица чињенице да се ти типови говора остварују у „контекстима у којима јунака прожимају страхови, унутрашњи немири, преиспитивања, најчешће морална, одређених одлука и поступака и сл.“ (Ковачевић, 2018: 42).</s><s>Ауторски говор удружује се и са елементима СУГ-а у другом и трећем лицу.</s><s>Поново срећемо мноштво примјера у којима исказ ауторског говора служи као увод за исказ СУГ-а, при чему се два исказа одвајају двотачком.</s><s>У оваквим случајевима ликови се обраћају одсутним саговорницима са којима нису у могућности да развију реални директни дискурс.</s><s>У вртлогу рата, када је лична егзистенција у питању, индивидуа нема могућности да развија сталожен и дуг дијалог, па тежи замишљеном монологу са ликовима који су далеко од њих у реалном свијету.</s><s>Долази чак и до обраћања сопственим анатомским дијеловима прије самог чина губљења истог или, пак, животињама које моле да сачувају њихове најмилије.</s><s>Један исказ СУГ-а може прекидати ауторски наративни дискурс: перспектива ликова уплиће се у структуру ауторског дискурса, који у оваквим случајевима доминира.</s><s>Анализа показује и необичну структуру Ћосићевог дискурса која укључује употребу ауторског наративног дискурса на крају параграфа.</s><s>Напомињемо необичну, јер ауторски говор обично отвара параграф или шара структуру других облика доживљеног говора.</s><s>Ријетки су случајеви удруживања ауторског говора и СНГ у другом лицу.</s><s>У тешким моментима ликови се окрећу другом аспекту сопствене личности, покушавајући да разријеше недоумице које их сатиру у ратном страдању.</s><s>Много су чешћи примјери удруживања ауторског говора са елементима СНГ-а у трећем лицу: ради се о доминантној двопартитивној структури доживљеног говора.</s><s>Тешко је донијети недвосмислену одлуку о томе шта представља представљачки дискурс, а шта представљени дискурс, односно поставити оштру границу гдје прича наратор из свог деиктичког центра, а гдје лик говори са своје позиције.</s><s>У дискурсу се јављају несигнализиране измјене говорника и референта, што представља отежавајућу околност за правилно схватање одакле дискурс долази и ко га оригинално производи.</s><s>Читалац може бити наведен на амбивалентно тумачење усљед одсуства формалних показатеља: амбиваленција се јавља јер некада не постоји довољно контекстуалних водиља које ће омогућити читаоцу да се одлучи за једну од понуђених могућности.</s><s>Границе између ауторског и туђег говора колебљиве су и двосмислене: често се налазе у једној синтаксичкој цјелини или у простој реченици.</s><s>Говорна разноликост не излази 236</s>
<s>говорити изван граница књижевног стандардног језика, дакле, не може се говорити о правој вишејезичности и усмјерена је ка апстрактно-језичком схватању на нивоу јединственог језика.</s><s>Ћосић често завршава дискурсе ауторског говора једним исказом СНГ-а који може бити у облику потврдне реченице, али је чешће у облику упитног исказа.</s><s>Корпус открива и случајеве реализације два различита типа говора унутар једног исказа, који су одвојени интерпункцијским знацима, тачка зарез или запета.</s><s>Региструјемо и јединствен случај када иза запете слиједи мало почетно слово и знак упитника, чиме се крше правописна правила српског књижевног језика.</s><s>Примјери чешће региструју смјењујуће, кратке, исказе два типа доживљеног говора који осликавају напетост ситуације у односу на случајеве доминације једног типа доживљеног говора, у чију се структуру уплићу елементи другог облика доживљеног говора.</s><s>Једна од најчешћих структура јеста она гдје ауторски говор у облику једног или више исказа служи као уводница у елементе СНГ-а.</s><s>Два типа доживљеног говора одвојена су двотачком.</s><s>Ова два типа доживљеног говора формирају и цикличну структуру при чему (микро)дискурс почиње и завршава се елементима ауторског говора, док је средишњи дио испуњен исказима СНГ-а.</s><s>Такве структуре прекидају веће наратолошке структуре, али и могу бити ефикасно средство представљања унутрашњих немира ликова: ауторски говор даје спољашњи контекст дешавања која воде до унутрашњих мисли ликова у облику СНГ-а.</s><s>Таква размишљања прекидају поновно јављање аутора који нас враћа у сурову реалност рата.</s>
<s>Ћосић удружује и различите механизме изражавања унутрашњег монолога, СУГ-а и СНГ-а.</s><s>Ријетки су случајеви када долази до комбинације СУГ-а у првом лицу и СНГ-а у другом лицу.</s><s>Чешће су ситуације када се унутрашњи свијет ликова осликава елементима СНГ-а у трећем лицу који прелази у СУГ у другом лицу.</s><s>Како се види из наведених примјера, комбинација ова два облика доживљеног говора доприноси учинковитијем осликавању драме која се дешава у ликовима и у њиховом окружењу.</s><s>Проналазе се и примјери удруживања који показују да се унутар граница једне реченичне структуре не смјењују само ауторски говор и СУГ, већ и облици СНГ-а и СУГ-а.</s><s>Два типа доживљеног говора чине једну интерјунктурну цјелину, односно формирају једну вишеструкосложену реченицу која је започета великим почетним словом, а завршена тачком.</s><s>Када би се овакве реченице раздвојиле тако да је у једној СУГ, а у другој СНГ, добили бисмо „паралелне, а не прожимајуће и надограђујуће садржаје двају говора.</s><s>Добили бисмо два текста у дијалогу, а не дијалог говора унутар 237</s>
<s>говорити истога текста.</s><s>Тада бисмо, наиме, имали двије вишеструкосложене реченице као два микротекста, а не једну као двотекстни једнотекст“ (Ковачевић, 2012д: 320).</s><s>Далеко учесталија категорија укључује вишеструку комбинацију различитих</s>
<s>(микро)дискурса, Ћосић показује креативност свог индивидуалног изражаја у свом најљепшем облику.</s><s>У Времену смрти постоји „читав систем говора, велики лингвистички рај“ (Јоковић, 1994: 124).</s><s>Носиоци различитих типова говора међусобно су дијалошки супротстављени.</s><s>Дијалог је основна димензија њиховог постојања, а дијалошки спектар изузетно је богат, што показује и велики број јунака различитих интелектуалних и социјалних коренова (Јоковић, 1994: 124).</s><s>Једна од најчешћих комбинација управо је удруживање ауторског говора са облицима СУГ-а и СНГ-а, при чему дискурси модификација управног и неуправног говора продиру у структуру ауторских исказа.</s><s>Ћосић најчешће комбинује уводни исказ ауторског говора са исказима СНГ-а, при чему два облика доживљеног говора раздваја интерпункцијски знак двотачке, а облици доживљеног говора који слиједе иза двотачке могу почињати малим и великим словом.</s><s>Умјесто СНГ-а, Ћосић у овој позицији може користити и елементе СУГ-а у другом лицу.</s><s>Параграф се завршава исказима СУГ-а у првом лицу који су често у облику интерогативне реченице.</s><s>Корпус показује како је ово најприроднији редослијед структурисања параграфа, али Ћосић користи њихове различите комбинације.</s><s>Најрјеђи су примјери када СУГ отвара параграф, након чега слиједи ауторски говор, док искази СНГ-а затварају параграф.</s><s>Доста је чешћа ситуација у којој СНГ отвара, а СУГ затвара дискурс.</s><s>Динамичност ситуције у којој се лик налази Ћосић постиже и преплитањем ауторског говора и СНГ-а унутар истог исказа, при чему се свака клауза одваја запетама или, понекад, интерпункцијским знаком тачка зарез.</s><s>Ћосић даље усложњава ситуацију уводећи и облик СНГ-а унутар једне веће реченичне структуре.</s><s>Улази у најдубље сфере личности својих ликова комбинацијом више типова и подтипова доживљеног говора (рецимо, комбинацијом ауторског говора, СНГ-а у трећем и другом лицу и СУГ-а у првом, другом и трећем лицу).</s><s>Тиме црпи скоро све могућности које су му на располагању.</s><s>Са правом Катичић запажа да смјењивање различитих типова говора производи „живост и гипкост приказивања, и отвара се могућност да казивач не пренесе само туђе ријечи него да изрази и свој став према њима“ (Катичић, 2002: 380).</s><s>Роман обилује најразличитијим облицима хибридних конструкција, које су у одређеној мјери дијалогизиране, али не у 238</s>
<s>својих облику драмског дијалога, већ се јављају у форми романескног дијалога.</s><s>До сада смо истицали тежину препознавања исказа СНГ-а, који дјелују готово непримјетно у ауторском</s>
<s>идиоматску диференцијацију између ауторског говора и говора ликова.</s><s>Корпус понекад изроди и примјере у којима ликови користе колоквијални говор, који итекако олакшава подвлачење јасне црте између ова два типа доживљеног говора.</s><s>Такве изразе колоквијалности Ћосић ставља у уста неуких ликова попут Косаре − несуђене невјесте Ивана Катића.</s><s>Тако да не можемо констатовати да у тетралогији не постоје регистровани типови туђег говора који су прожети нестандардним особинама.</s><s>Ћосић комбинује и елементе ауторског говора, директног говора и СНГ-а.</s><s>Често параграфом доминирају искази ауторског говора, чију структуру шарају кратки искази СНГ-а и управног дискурса претежно у форми узвичних и интерогативних реченица, како би се постигла већа динамика наративног дискурса.</s><s>Сваки од ових облика доживљеног говора сврсисходно се појављује: ауторски говор нас уводи у саму ситуацију.</s><s>Управни дискурс нам предочава исказе ликова на експлицитан начин, док СНГ користимо како би се изразио имплицитни садржај, односно неартикулисани садржај наративног дискурса.</s><s>Без присуства СНГ-а, читалац може само да нагађа садржај тог неартикулисаног дијела дискурса.</s><s>Оваквој структури могу се придружити и искази СУГ-а.</s><s>У корпусу се региструје и јединствен случај обиљежавања управног говора цртицама, што није карактеристика референцијалног управног дискурса у Ћосићевој тетралогији.</s><s>За разлику од тока свијести који садржи потпуно губљење ортографских и интерпункцијских кодекса како би се ухватиле мисли ликова у моменту њиховог настајања, Ћосић се придржава прописаних норми српског књижевног језика.</s><s>Уколико жели у највећој могућој мјери приказати драматичност ситуације, мисли сабија унутар једне сложене реченице која се састоји од низа зависних клауза одвојених запетом, при чему се у такве исказе мијешају елементи другог облика доживљеног говора (нпр. уколико су зависне клаузе дате у облику СНГа, онда Ћосић у њих убацује елементе СУГ-а).</s><s>Ћосић доприноси стилогености (микро)дикурса и комбинацијом СУГ-а у другом лицу када се лик обраћа имагинарном саговорнику.</s><s>Након ове конструкције, слиједи директни говор, при чему реплике саговорника нису експлицитно представљење.</s><s>Поред уобичајених комбинација три основна типа доживљеног говора, Ћосић користи и елементе дословног неуправног говора и фрагментарног цитата, додуше у доста рјеђем облику.</s><s>Корпус региструје само 239</s>
<s>идиоматску једну трипартитивну комбинацију у којој СНГ и ауторски говор нису саставни дио.</s><s>Такви подаци показују њихову доминацију у односу на остале облике доживљеног говора, првенствено када је у питању СНГ.</s><s>Већ смо напоменули да Ћосић уводи елементе СНГ-а и СУГ-а у структуру управног дискурса како би читаоцу предочио неартикулисане мисли ликова.</s><s>То исто постиже и унутар више дискурса: параграфи директног говора се прекидају како би се предочиле унутрашње мисли ликова.</s><s>Монолог личности условљава разговор и подстиче радњу (бурна унутрашња стања у јунацима развијају разговор), а онда разговор опет утиче на развијање монолога.</s><s>Директни говор исто тако може бити прекинут и двопартитивном структуром ауторског говора и СНГ-а, у служби исте функције.</s><s>Ауторски говор је у већини романа најдоминантнији или један од најдоминантнијих типова туђег говора.</s><s>Ради се о немаркираној категорији у односу на друге типове говора (Ковачевић, 2012д: 312).</s><s>У Времену смрти, клаузама ауторског говора писац као да се жели „вратити у игру“, али и показати како је заправо ауторски говор у сјенци говора лика.</s><s>Не ради се о доминантној категорији унутар тетралогије: њиме приповједач излаже радњу, тумачи догађаје или уводи и представља ликове.</s><s>Ауторска компонента уводи читаоца у причу, износи чињенице које су важне за ликове, али и за сам ток приповиједања.</s><s>Првенствено је дескриптивно објективан јер нуди описе ликова, као и ситуација које су се одвијале, а које се односе на живот протагониста.</s><s>У Времену смрти често поприма карактеристике стилематичне и стилогене гномске реченице.</s><s>Ауторски говор не заузима значајно мјесто унутар (микро)дискурса, али се јавља у значајним функцијама: једна од њих омогућава романописцу да изврши гладак прелаз са описа спољашње ситуације на опис унутрашњег живота лика.</s><s>Често слика спољаших околности производи исказе унутрашњег монолога.</s><s>Исто тако, ауторски говор у облику једног исказа може да чини структуру издвојеног параграфа који прекида унутрашњи монолог јунака.</s><s>Оваквим кратким облицима ауторског наративног дискурса писац нас подсјећа на своје присуство, враћајући читаоца у реалност из замишљеног свијета својих ликова.</s><s>Јављају се и случајеви када иза таквог исказа ауторског говора слиједи двотачка као увод у наставак унутрашњих мисли ликова, што је изузетно ријетка конструкција: двотачка се не јавља као увод у унутрашње мисли ликова које ће бити предочене у новом параграфу и са великим почетним словом.</s><s>У овој позицији јавиће се само код ријетких случајева уведеног управног говора.</s><s>Ауторски говор може бити у симбиози са другим 240</s>
<s>идиоматску облицима доживљеног говора.</s><s>На такав начин, опис спољашњих околности одговара опису унутрашњег проживљавања ликова.</s><s>Ауторски говор може послужити и као уводница за опис онога што лик види и чује.</s><s>У таквим случајевима уводна реченица ауторског наративног дискурса одвојена је двотачком од исказа перцептивног опажања.</s>
<s>Технику тока свијести проналазимо у неколико рјеђих случајева ауторског говора када долази до брисања природне границе између реченица будући да се не користи велико почетно слово; брише се интерпункцијски знак запете који раздваја зависне реченице унутар сложене реченице, као и интерпункцијски знаци којима се завршава реченична структурална јединица.</s><s>На такав начин Ћосић приказује динамичност ситуације која се описује, али и даје јачину емоционалном набоју кроз који ликови пролазе: хаотичност ауторског говора осликава расуло самих јунака тетралогије.</s>
<s>Поред историјске грађе коју Ћосић често користи на почетку глава тетралогије, наводи и дијелове писама које ликови читају.</s><s>Прочитани садржај изазива унутрашњи монолог.</s><s>Поред писама, Ћосић нуди и дневнике ликова, првенствено заробљеног војника Ивана Катића.</s><s>Дијелови писаног дискурса представљени су курзивом у оригиналној верзији, а запажа се тенденција њиховог непреношења на енглески језик.</s><s>Претпостављамо да овакве дијелове наративне структуре преводилац није сматрао битним.</s>
<s>Дуже дискурсе Ћосић користи за опис унутрашњег конфликта који прожима јунаке тетралогије у одлучујућим моментима у животу.</s><s>Неки ће се ликови одлучити за живот без одређених анатомских дијелова, док ће други сматрати такав живот безвриједним.</s><s>Унутрашње колебање исказује се елементима СНГ-а.</s><s>С времена на вријеме појављују се елементи ауторског говора који прекидају ток унутрашњег монолога.</s><s>Коначна одлука долази на самом крају дискурса у облику СУГ-а у првом Ћосић користи више параграфа како би читаоца из садашњег момента нарације пребацио у прошли, а онда га поново враћао у ружну стварност Првог свјетског рата.</s><s>Вихор рата не нуди ништа лијепо, тако да се јунаци у моментима самоће враћају у прошлост и проналазе оно мало мира.</s><s>Одласком у прошлост, Ћосић открива узроке одређених дешавања у садашњости али, исто тако, откривајући дио прошлости јунака 241</s>
<s>диференцирају референцијални од нереференцијалног говора, али је занимљиво запажање да се дијалози из прошлости одвајају од дијалога у садашњости већом празнином на папиру.</s><s>Три тачке су такође сигнал преласка на аналептичко приповиједање.</s><s>Ликови се присјећају безбрижних момената из дјетињства, а онда та слика блиједи како би је замијенила ружна реалност.</s><s>Корпус приказује и јединствен случај када реплике измијењене између мајке и кћерке у прошлости изазивају унутрашњи монолог у облику СУГ-а у другом лицу, који представља наставак мајчиног одговора на кћеркино питање, постављено прије много година.</s><s>Ћосић нас, додуше рјеђе, води у будућност јер ликови уз помоћ СНГ бјеже из суморне стварности у замишљену визију њиховог бољег живота.</s><s>Ћосић користи и дужину параграфа као стилогено средство: сви параграфи су у облику СНГ-а, при чему се краћи смјењују дужим дискурсима.</s><s>Писац користи и по неколико увезаних параграфа како би осликао сложена стања својих ликова, комбинујући скоро све облике доживљеног говора који су му на располагању.</s><s>Корпус региструје и случајеве када се читав један одјељак унутар једне главе користи за приказивање сложених стања ума у којима се ликови налазе.</s><s>Како би приказао страх кроз који пролазе ликови, Ћосић роји мисли у сваком наредном параграфу, при чему их с времена на вријеме прекида кратак дискурс ауторског говора.</s><s>Анализом се да закључити да уобичајене комбинације удруживања доживљеног говора са којим смо се сусретали унутар једног параграфа, сада поново уочавамо само унутар више параграфа.</s><s>Анализа показује доминацију облика СНГ-а који се успјешно удружују са осталим облицима доживљеног говора.</s><s>У енглеским преводима СНГ-а региструје се придржавање правилима увођења овог облика доживљеног говора, првенствено када је употреба претериталних времена у питању.</s><s>Да се закључити да Ћосић не ограничава СНГ само на један или неколико исказа, и на дискурсе са прстенастом композицијом.</s><s>Ћосић покаткад прави дуге дискурсе у којима доминирају искази СНГ-а, који се уводе преко ауторског говора, и с њим комбинују као прелаз с описа вањске, природне ситуације у којој се јунак налази на приказ унутрашњег јунаковог стања.</s>
<s>Инваријантни елементи су елементи у преводу који се морају сачувати, док су варијантни они који дозвољавају преводиоцу слободну интерпретацију (Јовановић, 2015: 73).</s><s>Јовановић напомиње да је задатак преводиоца нарочито отежан у 242</s>
<s>диференцирају случајевима када се преноси директни и индиректни говор, али и СНГ, јер је потребно испоштовати бројне финесе реченице, првенствено ритам и симболику ритма.</s><s>Међу елементима морфосинтаксе, које је неопходно пренијети приликом превода и чији изостанак би осакатио формално-садржинску раван самог књижевно-умјетничког дјела, издвајају се и индиректни говор, директни говор и СНГ, било да су издвојени у посебну целину или уметнути (2015: 236).</s><s>Називају се стилским инваријантама, односно елементима које је неопходно задржати у преводу, јер омогућавају објективну процјену индивидуалности и креативног потенцијала преводиоца (Јовановић, 2015: 236).</s><s>Погледајмо које то инваријантне елементе преводилац није сачувао у језику превода:</s>
<s>Дискусију која се тиче најзаступљенијих грешака које преводилац прави приликом преноса садржаја са српског на енглески језик отварамо изостављањем лајтмотива који се јавља на самом крају тетралогије.</s><s>Избезумљена мајка дозива свог изгубљеног сина и њени крици одзвањају у неколико различитих ситуација, подсјећајући нас на ужас ратног страдања.</s><s>Преводилац такав детаљ не сматра довољно значајним да би извршио његов пренос на енглески језик.</s><s>И заиста, изостављањем оваквих детаља, не угрожава се комуникативна функција исказа, али се значајно осиромашује афективна вриједност дискурса и романа у цјелини.</s><s>Највише грешака у корпусу пронађено је у области транспозиције једног облика доживљеног говора у други.</s><s>Наиме, преводилац мијења лице из оригиналног исказа, што посљедично доводи до промјене доживљеног говора.</s><s>Наводимо облике → ИГ.</s><s>Задржавање лица и, самим тим, задржавање истог типа говора није сматрано битним.</s><s>Као што смо већ напоменули, Ћосић је склон увођењу различитих типова говора унутар неколико исказа, чак и унутар истог исказа.</s><s>Оваква полифона структура романа ствара ефектнију слику унутрашњег свијета ликова.</s><s>Ипак, преводиоцу је лакше задржати тачку гледишта која је коришћена у претходним исказима, него стално мијењати исту, самим тим, и тип доживљеног говора.</s><s>Примјери региструју и случајеве када преводилац изврши потребну трансформацију у једном дијелу параграфа, а онда у другом дијелу таква трансформација изостаје из непознатих разлога.</s><s>243</s>
<s>Са правом Ковачевић (2015: 264) запажа да изречени управни говор најмање предодређује потребу навођења ознаке за његову изреченост.</s><s>Из тог разлога остали типови морају јасно назначити да не припадају изреченом управном говору.</s><s>У супротном, ненавођење глагола у предикату довело би до недоумица када је придодавање компоненте изговорености и неизговорености у питању.</s><s>Међутим, Ћосић крши норму из већ наведених разлога, тако да би Ковачевићева тврдња о неопходности увођења ауторске дидаскалије морала обухватати и изречени управни говор.</s><s>Будући да Ћосић не користи ортографске маркере тамо гдје то норма прописује, јасна разлика у компоненти изговорености се губи, па и не чуди појава примјера у којима је преводилац принуђен да неким исказима придодаје компоненту изговорености, односно неизговорености, без контекстуалних назнака које би потврдиле исправност његове одлуке.</s><s>Наиме, посматрајући одређени исказ коме недостају ортографски маркери, нисмо у стању да на основу било каквих контекстуалних трагова са сигурношћу тврдимо да је исказ изговорен као дио унутрашњег монолога ликова.</s><s>Преводилац ипак придодаје епитет изговорености или неизговорености произвољно.</s><s>У одјељку који се бави овом темом проналазимо и случајеве када Ћосић уводи ауторску дидаскалију и тиме разбија недоумицу.</s><s>Преводилац понекад и у таквим ситуацијама прави нелогична рјешења, за која не постоји одговарајуће оправдање.</s><s>Он не мијења врсту доживљеног говора само промјеном лица, већ и измјеном ауторске дидаскалије.</s><s>Модификације које се тичу ауторске дидаскалије запажене су и у другим, ранијим радовима: У својој студији Типови туђег говора у британским и америчким писаним медијима и њихови еквиваленти у српском, Видановић (2015) проучава типове туђег говора у штампи користећи се моделом који издваја Ковачевић (2012е).</s><s>Анализом издваја четири категорије које осликавају начине преношења туђег говора са енглеског оригинала на српски језик: а) примјери из енглеске штампе који представљају ауторов коментар, а који се у српски преносе као дио туђег говора; б) примјери туђег говора који се дословно преносе у српски језик; в) примјери туђег говора који подлијежу модификацији приликом превода, али не долази до промјене типа говора и г) примјери туђег говора који подлијежу модификацији приликом превода, при чему долази до промјене типа говора.</s><s>Занимљиво је запажање да примјери из друге категорије готово и да нису заступљени у корпусу, док је трећа категорија најзаступљенија.</s><s>Модификације које се јављају приликом преузимања туђег говора из енглеских оригинала укључују изостављање; преформулацију и додавање садржаја, као и промјену позиције конферансе, и то из препозиције у постпозицију.</s><s>Уколико је у 244</s>
<s>диференцирају оригиналној верзији употријебљен глагол ауторске дидаскалије који сугерише неизговореност, преводилац ће, из непознатих разлога, ауторску дидаскалију пренијети на енглески језик придодајући јој карактеристике изговорености.</s><s>Најчешћа трансформација која се дешава када говоримо о сегменту ауторских дидаскалија јесте она у којој неуведени облици доживљеног говора у српском језику постају уведени, односно долази до додавања ауторске дидаскалије.</s><s>Региструју се и случајеви када се додаје и прилошка одредба како би се поближе описао начин на који се одређени искази изговарају.</s><s>Корпус региструје и супротне случајеве: преводилац не преноси ауторску дидаскалију која оригинално већ постоји.</s><s>У мањем проценту региструју се и случајеви када се задржава ауторска дидаскалија, али долази до помјерања њеног иницијалног положаја, па тако дидаскалија која је у српској верзији у атеропозицији, приликом превода може се наћи у постпозицији или интерпозицији.</s><s>У корпусу се региструје само један случај када Ћосић нуди више глагола унутар ауторске дидаскалије, а преводилац се одлучује за само један од њих, из непознатих разлога.</s><s>Када говоримо о ситуацијама додавања ауторске дидаскалије, намеће се једино логично објашњење: преводилац осјећа бојазан да читалац неће препознати исказе унутрашњем монолога.</s><s>Увођењем конферансе граница између ауторског дискурса и дискурса других типова доживљеног говора постаје јаснија.</s><s>Помјерања ауторске дидаскалије могу бити стилистичке природе: неке позиције уводних глагола природније су у одређеним контекстима енглеског језика.</s><s>Остале трансформације немају неко значајније логичко објашњење.</s><s>Ћосић не прави јасну ортографску, а ни просторну дистинкцију између реплика саговорника.</s><s>У такве реплике се често мијешају и елементи СНГ-а или СУГ-а, заједно чинећи једну цјелину.</s><s>Приликом преноса оваквог садржаја на енглески језик, преводилац реплике раздваја у одвојене цјелине.</s><s>Не само да раздваја реплике саговорника, већ и мијења њихов редослијед како би имале логичнији слијед.</s><s>Такође, јављају се и случајеви када Ћосић брише јасне границе између реченичних структура.</s><s>Преводилац поново уводи ред, почињући реченицу великим почетним словом, а завршавајући је неким од интерпункцијских знакова.</s><s>Овакве трансформације посљедица су поново тежње преводиоца да читаоцу олакша: Ћосић тежи да изнивелише, а преводилац да уведе ред у такве исказе.</s><s>Овакве трансформације знатно осиромашују стилски ефекат Ћосићевог израза.</s><s>Преводилац ће покушати да уведе ред и када је у питању низ мисли које пролазе кроз главу ликова.</s><s>Ћосић такве мисли одваја 245</s>
<s>Нереференцијални управни говор, који је маркиран знацима навода, ставља се у курзив.</s><s>Преводилац користи ову врсту истицања за облике помишљеног доживљеног говора.</s><s>Само неколико редова касније, сличан исказ, који је поново дат под наводнике, преводилац преноси на тачан начин.</s><s>Овакви облици недосљедности немају неко логично образложење.</s><s>Преводилац може бити недосљедан не само унутар једног параграфа, већ и унутар више њих.</s><s>Грешке преводиоца које се тичу курзивног истицања првенствено се дешавају у првом и четвртом дијелу тетралогије пошто у тим дијеловима долази до сврсисходне употребе курзива: обиљежавање неизговорених мисли и осјећања ликова у облику СУГ-а у првом и другом лицу.</s><s>Биљеже се случајеви коришћења курзива унутар једне реченичне структуре, док друга, формално идентична, не ставља се у курзив.</s><s>Преведена реченица препозната је као облик СУГ-а, придодато јој је тачно лице, понекад и ауторска дидаскалија, али није стављена у курзив.</s><s>Понекад грешке настају усљед непостојања јасних разлика између различитих облика доживљеног говора (нпр. будући да није сигуран да ли је одређени исказ изговорен или не, преводилац га преноси у енглески језик без икаквог истицања − нема курзива нити се исказ ставља под наводнике).</s><s>Са правом Каравесовић истиче како се проблем усложњава чињеницом да се у савременој прози синтаксички критеријуми не реализују досљедно.</s><s>Перспектива и фокализација наратора и ликова се преплићу, тако да читалац у контексту мора разлучити коме приписати одређени садржај исказа: СНГ може бити посматран као стилогено средство, али на структурном плану преводилац може имати велике недоумице, и то у случајевима када се јави проблем утврђивања референције и рјешавања структурних двосмислености, попут деиксе глагола (2010: Корпус региструје и случајеве формалних трансформација реченичних структура када преводилац од једне реченице у српском оригиналу прави двије, или обрнуто.</s><s>Такође, тамо гдје, из стилских разлога, Ћосић ставља мало почетно слово послије интерогативних исказа, преводилац поштује норму енглеског језика и ставља велико почетно слово.</s><s>Овакве промјене у преводу могу се сматрати занемарљивим будући да припадају легитимном избору преводиоца који, барем у случајевима сажимања и раздвајања реченица, не утиче на стилогеност оригиналних исказа.</s><s>246</s>
<s>У енглеском језику, СНГ користи систем претериталних времена, док се за СУГ користи систем садашњих времена.</s><s>У српском језику не постоји разлика у глаголским временима између два облика, већ само дистинкција када је лице у питању.</s><s>У енглеском језику лакше је постићи динамику у облику јасне дистинкције између СНГ-а и СУГ-а, док то у српском није могуће, јер се оба облика изражавају презентом (Палибрк, 2015: 149).</s><s>Корпус показује грешке и у овом домену: преводилац понекад не поштује правило слагања времена, односно не врши аналогну ретранспозицију претерита СНГ-а у управни презент СУГ-а.</s><s>У корпусу су регистровани и случајеви када се уводи зависна номинална that, упитна wh или if, односно to-infinitive реченица у функцији директног објекта.</s><s>Наиме, Ћосићева учестала структура укључује употребу ауторског говора као уводнице у други облик доживљеног говора који може али и не мора бити производ перцептивних опажања ликова.</s><s>Двије клаузе у облику два различита типа доживљеног говора раздвајају се двотачком.</s><s>Преводилац такве конструкције третира као објекатску допуну у облику that зависне реченице.</s>
<s>Запажа се велики број примјера у којима преводилац не преноси узвике, јер их очигледно не сматра битним.</s><s>Међутим, ови елементи су неизоставна карактеристика полифоних романа, јер могу бити један од кључних сигнала да писац прелази са сопствене на јунакову тачку гледишта.</s><s>Поред тога, њиховим изостављањем преводилац осиромашује афективност читавог дискурса.</s><s>У корпусу су пронађени и случајеви непреношења вокативних облика којима се лик обраћа имагинарним саговорницима.</s><s>Посљедично долази до непреношења одређених типова доживљеног говора, првенствено СУГ-а у другом лицу.</s><s>Корпус обилује и случајевима занемаривања одређених исказа приликом превода на енглески језик и, посљедично, непреношења једног типа доживљеног говора на енглески језик.</s><s>Тиме се не преноси емоционални ефекат који је Ћосић желио да ослика у српској верзији тетралогије.</s><s>Поред уобичајених прототипских облика доживљеног говора које преводилац занемарује, корпус региструје и случајеве непреношења споредне унутрашње мисли коју Ћосић ставља у заграду.</s><s>Преводилац је желио да преведене реченице буду јасне и да не носе терет непотребних детаља.</s><s>На такав начин читалац ће лакше схватити њихов комуникативни смисао.</s>
<s>Постоји и значајан број примјера у којима се одређени типови доживљеног говора преводе пасивним конструкцијама.</s><s>Преводилац поново нарушава стилогеност 247</s>
<s>Ћосићевог израза, јер користи безличне конструкције.</s><s>Ипак, не би било оправдано очекивати да енглески преводи буду лишени пасивне конструкције будући да су синтаксичке карактеристике без који се енглески језик не може замислити.</s><s>Регистрован је значајан број примјера у којима преводилац не преноси на енглески језик одређени дио дискурса, често стављајући три тачке иза посљедњег дијела који се преводи.</s><s>Преводилац очигледно не сматра да је потребно превести све дијелове дискурса, па се концентрише на оне који су му комуникативно битни.</s><s>У мањем проценту</s>
<s>Из наведене анализе може се закључити да је преводилац остао у одређеној мјери близак наративној структури српског језика.</s><s>У преводима има одступања од синтаксичке и лексичке структуре оригинала али је, упркос томе, сачувана полифонијски дух романа.</s><s>Примјери из корпуса показују да је највише оштећена експресивна функција тетралогије.</s><s>Овакве трансформације оригинала посљедице су чињенице да је превођење нужно зло јер се њиме оштећује оригинални текст (Палибрк, Слободни неуправни говор као стилска доминанта Књижевност 20. стољећа окренута је ка истраживању човјековог унутрашњег свијета, првенствено опус Добрице Ћосића.</s><s>Као писац са веома истанчаном опсервацијом, још је у свом првом роману успјешно увео феномен унутрашњег монолога.</s><s>Касније у Коренима9 користи унутрашњи монолог како би саопштио збивања у својим јунацима, али и збивања изван њих.</s><s>Већ је тада био упознат са овим наративним поступком проучавајући романе тока свијести.</s><s>Овај романописац је још тада морао имати извјесна искуства о методама уз помоћ којих се унутрашњи монолог може остварити, као и о ефектима које би требало да изазове код читаоца.</s><s>Јасно је сагледао предности и мане ове врсте монолога (Велмар-Јанковић, 1970: 11−12).</s><s>На тај начин Ћосићева нарација припада линеарно-повратној стратегији: писац ствара мисаоне контрапунктове (формално: синтаксичке спрегове) „који су носиоци више 9 Ковачевић (2018: 50) истиче како је први писац полифонијског романа Добрица Ћосић, док су Корени први његов полифонијски роман.</s><s>Ковачевић појашњава да је у литератури већ констатовано како је Ћосић, „творац првог полифонијског романа у српској књижевности, али се, неосновано, то везује за Ћосићеву тетралогију Време смрти, а не за много раније написане Корене“ (2018: 50).</s><s>248</s>
<s>претпостављамо из истих разлога. могућих смислова са укрштеним смеровима и интензитетом − а не као линеарно (монолитно) мишљење“ (Јовановић, 2009: 12−13).</s><s>У животу јунака, као симбола српске трагичне прошлости, ријетко има свјетлости коју би дала љубав, племенитост или остварене блискости са другима.</s><s>Овакве емоције и ако су постојале прије рата, сада свакако немају могућност свог остварења.</s><s>Ликови су усамљени и изоловани у свијету у којем су покидане везе између људи, а свака хумана акција је паралисана.</s><s>Најдоминантнија емоција коју ствара Први свјетски рат јесте страх: страх од напуштања; страх од губитка вољених; страх за сопствени опстанак; страх од будућности, као и страх од погрешних одлука.</s><s>Ћосић не наглашава тјелесно у роману: његови јунаци не размишљају о храни, а бол такође није наглашен иако им се понекад проспу цријева, потече крв, или их рани куршум.</s><s>Због тога се ликови скривају у себе и откривају само пред собом.</s><s>С правом ВелмарЈанковић (1970: 12−13) примјећује да када је личност сама или је усамљена у присуству других, окреће се својој унутрашњој скривеној природи и почиње производити унутрашњи монолог који може садржавати слике из прошлости, али и представљати ненаметљиву исповијест.</s><s>Вокабулар је богатији, синтакса сложенија, а сам монолог се може окарактерисати као дуг и развијен.</s><s>Када је личност доведена у стање акције, монолог је кратак и сажет, а синтакса и вокабулар су једноставни.</s><s>Како би послужио карактеризацији личности, монолог се састоји од великог броја детаља из прошлости лика, али и његове садашњости.</s><s>Сви детаљи морају бити функционални, чак и они који су привидно безначајни, јер је унутрашњи монолог „грађевина: свака забележена мисао, сваки опис, свака слика неопходан су део: да тог дела нема, грађевина би се можда срушила; свакако би се љуљала“ (Велмар-Јанковић, 1970: 16).</s><s>Унутрашњи монолог је мултифункционалан јер представља ток мисли и ток свијести, односно открива природу интимне личности јунака.</s><s>Обухвата димензију сјећања протагониста, односно све видове његове прошлости.</s><s>Садржи и реакције јунака на збивања у садашњости и нуди њихово тумачење, чиме уводи и димензију садашњег времена.</s><s>Спона између садашњег и прошлог времена у роману постаје јасна.</s><s>И коначно, унутрашњи монолог даје једну верзију поступака осталих личности, као и једну верзију догађаја (Велмар-Јанковић, 1970: 12).</s>
<s>Када је наратор нијеми, објективни посматрач дешавања, употреба СНГ-а није природна јер овај облик доживљеног говора подразумијева уживљеност наратора у говор јунака, при чему он задржава своју граматичку позицију.</s><s>Чињеница да је код 249</s>
<s>Ћосића далеко учесталији СНГ у односу на управни и неуправни дискурс, показује намјеру аутора да прикаже унутрашњи свијет ликова у вихору рата, радије него да изврши њихову вишеслојну карактеризацију.</s><s>Аутор готово никада у опису догађаја није неутралан, него се саживљава са својим ликовима, са њиховим говорним активностима и емоционалним стањима.</s><s>На тај начин писац нас упознаје са богатим унутрашњим свијетом својих јунака: сазнајемо за чим чезну, шта их брине, кога потајно воле, откривају се детаљи из њиховог дјетињства, долази до преиспитивање, размишљања и поновног проживљавања прошлости јунака и сл.</s><s>Ћосић поистовјећује глас аутора и глас јунака, и никада не говори у првом лицу јер жели да буде сам јунак.</s><s>На такав начин аутор залази у сјенку иза свог јунака и изгуби се у њој, осцилирајући између присности и дистанцираности.</s><s>Долази до очувања експресивне структуре унутрашњег говора јунака, њене недоречености и еластичности, што је немогуће када се посредни говор преноси у сувом и логичном облику (Велмар-Јанковић, 1970: 8−25; Стојадиновић, 2002: 10−218).</s><s>Аутор „продире у ум својих јунака, резимира њихове мисли, али на свом језику, не наводећи експлицитно да су то мисли протагониста“ (Милашиновић, 2015: 117).</s><s>Уколико се текст лиши СНГ-а, био би „срозан (да, управо то!) на преткажљиви неуправни говор, на разину референцијалне баналности, на изражајну неутралност, на тзв. нулти ступањ стилистичке обиљежености“ (Прањић, 1983: 285).</s><s>Најпригодније средство представљања унутрашњег свијета ликова је управо СНГ, зато и добија статус најзаступљенијег облика доживљеног говора у тетралогији.</s>
<s>Одабравши унутрашњи монолог, који се првенствено реализује у облику СНГ-а, као главни наративни поступак, Ђосић се свјесно повукао из романа, а „личности као да живе саме за себе; говоре саме за себе и саме о себи и о другима“ (Велмар-Јанковић, 1970: 16).</s><s>Он се јавља само када је то неопходно: у опису акционих сцена, али и тада је поприлично ненаметљив.</s><s>Његово присуство може се осјетити у „метафоричким описима спољашњег изгледа јунака и њихових поступака“ (Велмар-Јанковић, 1970: 16).</s><s>Усљед тога, сви типови говора штампани су истим слогом, како би писац био мање примијетан (Велмар-Јанковић, 1970: 16).</s><s>У Времену смрти немогуће је препознати таква мјеста у којима се открива глас приповједача, као што је то случај код неких писаца који су били учесници Првог свјетског рата (Јоковић, 1994: 124).</s><s>„Ћосић се загубио међу сенкама својих јунака а то је највише што је писац, после толико векова, своје премоћи над предметом, у овом веку, могао да уради, охрабрујући свој свет да се сам, без икога са стране, такорећи из себе сама, исказује“ (Стојадиновић, 2002: 209).</s><s>Код Ћосића све је „лава која ваља, носи, разлива жежено ткиво народа (Стојадиновић, 250</s>
<s>2002: 191).</s><s>Он нестаје у својим јунацима.</s><s>Чак се ни графички и ортографски не дистанцира од њих, често не раздваја ни њихове реплике, као ни ауторску ријеч од ријечи јунака.</s><s>Он гледа очима јунака, под теретом сопствене тренутне судбине (Стојадиновић, 2002: 65).</s><s>У ратном вихору индивидуално је увијек у власти колективног, јер страдање са собом носи трауме, катастрофе, ограничења и пресије (Стојадиновић, 2002: 10).</s><s>Ти гласови се мијешају, што посљедично доводи до стапања и на графолошком плану.</s><s>До оваквог сједињавања долази јер рат са собом носи панику и драму која све нивелише и изједначује, а индивидуалне разлике нестају у корист хорског гласа масе.</s>
<s>У роману се јавља необично велики број јунака свих социјалних група, од краља до сељака, а технике које користи Ћосић приликом грађења ликова су дијалози и монолози: неке ликове Ћосић ствара техником дијалога са својим опонентима, као што је историјска личност Николе Пашића.</s><s>Да су такви ликови створени техником тока свијести или монолога, не би били увјерљиви као што су уз помоћ дијалошке технике (Јоковић, 1994: 141).</s><s>Јоковић истиче како је Време смрти вјероватно први полифонијски роман који нас доводи у дилему приликом одређивања граница између епског, драмског, романескног и поетског (1994: 132).</s><s>Сви јунаци Времена смрти воде дијалог сами са собом, са историјом, политиком, сви су загледани у прошлост или будућност, а то су само неке од димензија њиховог литерарног бића.</s><s>Суштина структуре романа лежи у чињеници да аутор не испољава ни симпатије нити антипатије, односно слагање или неслагање са својим јунацима.</s><s>Становишта јунака су сасвим слободна у односу на становишта самог аутора, свако говори за себе и мисли да има право.</s><s>Међу јунацима Времена смрти, као носиоцима различитих идеја и различитих свијести, могућа је егзистенција различитих погледа на свијет, на проблеме историје, политике, ратовања, а оно што изненађује то је ваљана заснованост таквих погледа и мишљења.</s><s>Каква је онда улога ауторове свијести у таквој „демократији књижевне структуре“ (Јоковић, 1994: 132−136)?</s><s>Наиме, ауторова свијест је присутна свуда, али та стваралачка свијест не претвара остале свијести у своје објекте, „она тим другим тачкама гледишта не даје вредност са стране, већ их осећа испред себе као незавршене низове, што је и њена основна карактеристика“ (Јоковић, 1994: 134).</s><s>Ћосићеви јунаци комуницирају и успостављају везе борбом мишљења.</s><s>Таквим дијалогом јунаци налазе рјешења, али и откривају своја људска лица (Јоковић, 1994: 251</s>
<s>У претходним одјељцима бавили смо се начинима обликовања доживљеног говора у роману Добрице Ћосица Време смрти.</s><s>Како бисмо извршили релевантну класификацију, користили смо лингвистичко-наратолошку и контрастивну методу.</s><s>Oсврнули смо се и на учестале грешке преводиоца приликом преноса садржаја на енглески језик, али и на приповједне ефекте који се могу постићи употребом одређених модела доживљеног говора.</s><s>Из ове категорије искључили смо једино феномен неуправног говора, јер се оваквим конструкцијама не може пренијети афективни садржај исказа.</s><s>Будући да концепт доживљеног говора није јединствена синтаксичкосемантичка категорија, реализује се и као модификација унутар класичних типова туђег говора.</s><s>Синтаксично-стилистички поступак који представља прототип доживљеног говора и који око себе окупља све остале типове доживљеног говора јесте Тема докторске дисертације припада области контрастивне анализе, као једној од три гране контрастивне лингвистике.</s><s>Дисертација залази и у област графологије, морфологије, синтаксе, лексикологије, семантике, социолингвистике, стилистике и, првенствено, прагматике.</s><s>Може се констатовати да се ради о микролингвистичком и макролингвистичком</s>
<s>252 проучавању.</s><s>Феномен туђег говора залази у области поетике и наратологије, а у античком добу био је предмет проучавања реторике.</s><s>У прошлом вијеку туђи говор постаје дио репрезентологије, јер се проучава у међуодносу са ауторским говором.</s><s>Истраживању смо приступили са циљем систематског прегледа пронађених комбинација.</s><s>Осим тога, циљ нам је био да утврдимо степен успјешности са којом преводилац преноси различите типове доживљеног говора у енглески језик, првенствено осврћући се на синтаксички ниво.</s><s>Тетралогију прожимају егзистенцијални страхови ликова који се исказују различитим типовима доживљеног говора, тако да смо се позабавили и приповједачким ефектима који се крију иза одређених конструкција.</s><s>Будући да се ради о контрастивним проучавањима, успоставили смо систем подударности, односно размимоилажења између два језика када је истраживани феномен у питању.</s><s>Класификовали смо грешке које преводилац прави приликом преношења различитих облика доживљеног говора у енглески језик.</s><s>Посебна пажња била је усмјерена на оне осцилације које значајно смањују стилогеност романа, нудећи, тамо гдје је то могуће, логична објашњења за таква преводилачка рјешења.</s><s>Рад се ослањао на трансформационо-генеративни модел контрастивне анализе и њену објективну технику будући да је преводилац други учесник анализе.</s><s>Преводилац је у великој мјери условио изнијете резултате, што утиче на њихову објективност.</s><s>Било који облик анализе типова туђег говора подразумијева прекорачење граница лингвистике пошто су критеријуми науке о језику недовољни да би дошло до потпуне наратолошке анализе.</s><s>Стога, користили смо лингвостилистичке критеријуме, односно комбинацију граматичких и стилистичких аспеката истраживаног феномена.</s><s>Анализа корпуса се заснивала на класификацији коју нуди српски лингвиста М.</s><s>Ковачевић Наше полазне хипотезе гласиле су да је доживљени говор најснажније оружје које Ћосић користи у тетралогији и да ријетко употребљава само један облик доживљеног говора унутар једног (микро)дискурса.</s><s>Уколико и користи монотону структуру, удружује више његових подтипова.</s><s>Различити облици доживљеног говора праве различите комбинације, па су хибридне конструкције најдоминантнија структура Времена смрти.</s><s>Како би описао унутрашњи свијет својих ликова, Ћосић првенствено користи елементе СНГ-а, и то оне облике нарације у трећем лицу, у симбиози са осталим типовима говора.</s><s>СУГ ће бити значајан Ћосићев ослонац при конструисању унутрашњег монолога.</s><s>Страх као доминантна емоција Првог свјетског рата биће 253</s>
<s>252 изражавана исказима унутрашњег монолога ликова, и то првенствено упитним исказима.</s><s>Ауторски говор ће чинити значајан дио Ћосићевог дискурса којим ће писац отварати и затварати дискурсе.</s><s>Често ће бити спона између више дискурса или у симбиози са унутрашњим стањем ликова.</s><s>Будући да Ћосић користи српски књижевни језик, успостављање јасних граница између појединих облика говора биће отежано.</s><s>Писац тежи да себе учини мање примијетним у наративном процесу, па оригинални искази директног говора неће бити ортографски маркирани.</s><s>Визуелна униформисаност различитих типова говора постаје израженија, што је у складу са ратним дешавањима која све изједначују и нивелишу.</s><s>Преводилац ће због тога бити принуђен да сам доноси одлуке о природи одређених исказа, неће препознавати одређене типове доживљеног говора због недостатка формалне дистинкције, тежиће разбијању Ћосићеве полифоне структуре јасним успостављањем граница између исказа, додавањем ауторских дидаскалија, као и интерпункцијским и ортографским разграничавањем које недостаје у српској верзији.</s><s>Јавиће се недосљедности по питању примјене одређених кодекса и транспозиције типова доживљеног говора.</s><s>У полифонијској структури Времена смрти глас јунака није одвојен од гласа аутора.</s><s>Ћосић својим ликовима даје висок степен слободе, па његова тетралогија представља одличан примјер сликарског стила преношења туђег говора.</s><s>Долази до различитих облика удруживања типова и подтипова доживљеног говора.</s><s>Погледајмо до каквих резултата нас је довела анализа грађе: I. Категорија којом се илуструју случајеви употребе једне врсте доживљеног говора представља најмање учесталу категорију, тако да је хипотеза из уводних одјељака постала теза.</s><s>Када се одлучује за употребу једног облика доживљеног говора, Ћосић комбинује више његових подтипова.</s><s>Доминантан синтаксичко-стилистички поступак јесте СНГ, као ефектно средство осликавања унутрашњег живота ликова.</s><s>Ријетки су случајеви употребе СНГ-а са ауторском дидаскалијом: анализа показује да се овакве модификације користе чешће за исказивање неизречених мисли ликова.</s><s>Полифонијски романи не дају значајно мјесто дијалошким дискурсима.</s><s>Ћосић, у духу такве тенденције, не прави од управног дискурса значајну приповједачку технику, али је дијалог више заступљен него у другим полифонијским романима.</s><s>То се може повезати са чињеницом да се неки ликови уводе у дискурс искључиво дијалогом са политичким неистомишљеницима.</s><s>Једна од основних функција управног говора јесте да разбије монотонију ауторског говора и говора којима се исказује унутрашњи 254</s>
<s>252 монолог.</s><s>Ћосић чешће користи елементе неуведеног управног дискурса, што је и логична посљедица чињенице да писац жели себе учинити незапаженим, стапајући своју тачку гледишта са тачком гледишта својих ликова.</s><s>Користи ауторску дидаскалију као незаобилазни аспект у структури полилога.</s><s>Усљед недостатка идиоматске диференцијације, немогуће је донијети одлуку о томе коме одређени исказ припада.</s><s>Искази управног дискурса нису праћени знацима навода, а реплике саговорника нису одвојене.</s><s>Упркос томе, читалац је у стању да препозна коме одређена реплика припада.</s><s>Посљедично, долази до формалног мијешања говора писца и говора јунака, јер Ћосић жели да изрази панику и страх људи у разореној Србији, а не да нагласи разлике између њих.</s><s>Драма кроз коју људи пролазе приказана је монотоном структуром, јер у ратном вихору говорна диференцијација није битна.</s><s>Исказе управног говора преводилац преноси у енглески језик поштујући норму стандардног језика, дакле, употребом знакова навода, па је оваква функција исказа изгубљена у процесу превођења.</s><s>За разлику од технике тока свијести коју срећемо код В. Вулф или Џ.</s><s>Џојса, Ћосић се придржава правописне норме српског језика, осим у рјеђем броју случајева када жели приказати врхунац драматичне ситуације.</s><s>Ратна једноличност производи визуелну недиференцираност не само у случајевима управног говора, већ и када је у питању ауторски дискурс, гдје долази до брисања природне дистинкције између реченица: неодвајања реченичних структуралних јединица и неуспостављања јасних граница између саставних дијелова сложених реченица.</s><s>Оваква хаотичност у складу је са хаотичношћу у уму лика који пролази кроз широк спектар драматичних ситуација Првог свјетског рата.</s><s>Због свега овога, танка разлика између различитих типова доживљеног говора готово и да нестаје, па је могућност њиховог мијешања изражена.</s><s>У мањем броју случајева Ћосић својим ликовима даје глас колоквијалности, чиме се подвлачи јаснија граница између ауторског говора и говора ликова.</s><s>Дискурси аналептичног управног дискурса уведени су у српској верзији тетралогије на традиционалан начин, односно праћени су знацима навода.</s><s>Референцијални управни говор, који се дешава у вријеме у којем се одвија приповиједање и подразумијева смјењивање реплика саговорника, није обиљежен знацима навода.</s><s>С друге стране, нереференцијални говор прати норму стандардног српског језика, а представља евокативно враћање читаоца у прошлост, па може бити саставни дио ауторског дискурса или се може јавити у евоцираном говору чије се изговарање не може приписати творцу него преносиоцу.</s><s>Будући да за оба типа говора преводилац користи 255</s>
<s>II.</s><s>Облици СУГ користе се у функцији кратких параграфа којима писац прекида реплике саговорника, унутрашњи монолог ликова, или опис спољашњих околности.</s><s>У моментима самоће, јунаци се обраћају имагинарним саговорницима јер једино тако могу слободно изразити емоције које је ратни метеж потиснуо.</s><s>Исто тако, јунаци се у моментима очаја, али и моментима великих животних и професионалних недоумица обраћају вишој сили.</s><s>И овај облик доживљеног говора рјеђе се користи са ауторском дидаскалијом.</s><s>Уколико је ауторска дидаскалија у атеропозицији, одваја се од исказа лика двотачком.</s><s>Уколико је у постпозицији, одвојена је или цртицом или запетом.</s><s>Облици СУГ-а који се преносе у енглески језик пресликавају особине ове врсте доживљеног говора из српског језика.</s><s>У корпусу је регистрован велики број примјера у којима Ћосић користи више подтипова доживљеног говора, првенствно облике СУГ-а.</s><s>III.</s><s>Када је у питању двопартитивна структура параграфа, корпус региструје примјере удруживања ауторског говора са замишљеним управним и правим управним говором.</s><s>Када се говори о комбинацији ауторског говора са управним говором, Ћосић често користи елементе нереференцијалног говора.</s><s>Нереференцијални говор удружује се и са елементима унутрашњег монолога у облику СНГ-а.</s><s>Директни говор је у симбиози са исказима СУГ-а: писац читаоцу олакшава тумачење предочене ситуације јер је немогуће доћи до дубинског разумијевања једне личности само на основу експлицитних исказа управног дискурса.</s><s>СУГ, првенствено у првом лицу и СНГ, најчешће у трећем лицу, удружују се са ауторским говором, прекидајући веће наратолошке структуре.</s><s>Искази унутрашњег монолога у великом броју примјера затварају параграф и у облику су интегоративне реченице јер се оваквим структуралним обликом реченичне структуре изражавају доминантне емоције ратне голготе на ефикасан начин − емоције страха.</s><s>Као један од најпоузданијих показатеља да се ради о приповиједаном монологу управо су реченице у упитном облику, јер су оне аутору потребне знатно рјеђе у односу на ликове.</s><s>Основни проблем када се ауторски говор удружује са елементима СНГ-а јесте недостатак формалних маркера којим би се успоставила јасна граница између два типа говора.</s><s>Посљедично, и преводилац и читалац могу бити наведени на анбивалентно тумачење исказа.</s><s>Једна од најзначајнијих конструкција коју Ћосић користи јесте она у којој ауторски говор служи као увод за исказе унутрашњег монолога, при чему се два типа доживљеног говора 256</s>
<s>моменту се губи у енглеској верзији. одвајају двотачком, иза које може слиједити велико или мало слово.</s><s>Корпус јасно показује да се елементи унутрашњег монолога, у облику СУГ-а и СНГ-а, чешће користе као неизречени и неуведени, што је и логична посљедица чињенице да се унутрашњи монолог јавља у ситуацијама када ликове прожимају унутрашњи немири, страхови и преиспитивања.</s><s>Структуре унутрашњег монолога не морају увијек бити логичан слијед ауторског говора: корпус региструје и случајеве када елементи унутрашњег монолога шарају структуру ауторског говора, или се једним исказом уплићу у структуру истог.</s><s>У оваквим случајевима ауторски говор доминира параграфом, а перспектива ликова се мијеша у ауторски дискурс, подсјећајући нас на своје присуство.</s><s>Напетост ситуације у којој се ликови налазе Ћосић осликава смјењивањем кратких, елиптичних исказа два типа доживљеног говора, при чему ниједан од њих не доминира.</s><s>Ове структуре су учесталије у корпусу од структура у којима је јасна доминација једног типа доживљеног говора.</s><s>Када се говори о цикличној структури параграфа, корпус региструје случајеве гдје ауторски говор отвара и затвара параграф, при чему искази унутрашњег монолога чине његов средишњи дио.</s><s>Ћосић успјешно удружује и елементе СУГ-а и СНГ-а, како би на учинковит начин осликао унутрашњу драму ликова у ратом погођеној Србији.</s><s>Стилогеност исказа Ћосић повећава и њиховим удруживањем и унутар једне вишеструкосложене реченице, када се исти догађај посматра са аспекта различитих лица.</s><s>Једна од најчешћих структура у Ћосићевом дискурсу је она у којој се удружују оба облика исказивања унутрашњег монолога са ауторским говором, стварајући различите облике дијалогизираних хибридних конструкција.</s><s>Искази СУГ-а и СНГ-а продиру у структуру ауторског говора с времена на вријеме или представљају средство завршавања параграфа, при чему, као што је већ констатовано, попримају облик интерогативне реченице.</s><s>Природно стање ауторског говора је да отвара (микро) дискурс, док се у овој улози могу наћи и искази IV.</s><s>Ћосић комбинује и елементе ауторског говора, управног говора и СНГ-а, при чему сваки од облика доживљеног говора има своју примарну улогу: ауторски дискурс је у функцији уводнице у унутрашњи свијет ликова; управни дискурс нам предочава исказе на експлицитан начин; док СНГ открива шта се дешава у скривеним дијеловима психе ликова.</s><s>Анализа корпуса је показала само једну комбинацију у којој СНГ и ауторски говор нису саставни дио.</s><s>СНГ је доминантна категорија и по критеријуму учесталости и заступљености, док се ауторски наративни дискурс издваја 257</s>
<s>моменту се губи у енглеској верзији. по својој учесталости, али ријетко преовладава унутар једног (микро) дискурса: писац ће увијек бити присутан и јављати се с времена на вријеме како би нас упозорио да неко нешто мисли, сјећа се или опажа.</s>
<s>V. Доминантне структуре које су већ предочене унутар једног дискурса сада се јављају и унутар више њих.</s><s>Ауторски говор чини саставни дио већег броја параграфа: јавља се с времена на вријеме у облику једног или неколико исказа како би прекинуо ток унутрашњих мисли ликова, подсјетио нас на присутво романописца, вратио читаоца у реалност, али и извршио гладак прелаз са описа спољашњих околности на опис унутрашњег живота ликова.</s><s>Ауторски говор може да производи или прекида унутрашњи монолог, али и да послужи као увод за опис перцептивних опажања лика.</s><s>Писани дискурси, који се у српском језику представљају курзивом, такође производе унутрашњи монолог.</s><s>Овакви дијелови нису пренесени у енглески језик, очигледно јер нису сматрани битним.</s><s>Ликови често долазе до фазе унутрашњег конфликта када је потребно донијети одлучујућу одлуку.</s><s>Такви конфликти прожимају се у неколико параграфа и најчешће су дати у облику СНГ-а, при чему конфликт своје разрјешење добија у облику једног исказа СУГ-а у првом лицу.</s><s>Ћосић нас често враћа у прошлост која помаже да читалац разумије поступке ликова у садашњем моменту, али, исто тако, представља бијег из сурове стварности у идиличну прошлост.</s><s>На такав начин здружује облике</s>
<s>облике нереференцијалног управног дискурса са унутрашњим монологом у садашњости.</s><s>Своју креативност романописац постиже и варирањем дужине параграфа који су дати истим обликом доживљеног говора, а користиће и читава поглавља како би, комбинацијом свих расположивих типова доживљеног говора, приказао унутрашње страхове и недоумице јунака Времена смрти.</s>
<s>VI.</s><s>Туђи говор спада у један од најтежих задатака у преводилачкој пракси јер се њиме чува индивидуални израз писца.</s><s>Преводилац показује тенденцију непреношења елемената које сматра небитним, попут лајтмотива или узвика.</s><s>Њиховим</s>
<s>облике изостављањем не угрожава се комуникативна функција исказа, али се у значајној мјери осиромашује афективност израза.</s><s>Највећи број грешака јавља се приликом претварања једног облика доживљеног говора из језика оригинала у потпуно други облик доживљеног говора у језику превода.</s><s>Ћосић стално мијења тачку гледишта и, самим тим, мијења граматичко лице, чиме на успјешнији начин приказује унутрашња превирања ликова.</s><s>Преводиоцу је лакше задржати једну тачку гледишта, односно 258</s>
<s>облике користити једно граматичко лице, до краја параграфа.</s><s>На такав начин се значајно урушава полифонијска структура романа.</s><s>Преводилац не мијења тип доживљеног говора само транспозицијом лица, већ и промјеном ауторске дидаскалије.</s><s>Будући да Ћосић не користи ортографске маркере унутар управног говора, а често се биљежи и одсуство ауторске дидаскалије, не нуди довољно информација о томе да ли је наведени исказ изговорен или не.</s><s>Стога, преводилац доноси одлуке које се тичу компоненте изговорености/неизговорености произвољно.</s><s>Једна од учесталих промјена укључује и додавање, брисање и измјену иницијалне позиције ауторске дидаскалије.</s><s>У случају додавања ауторске дидаскалије намеће се једино логично објашњење: преводилац тежи да једноличност и замршеност Ћосићевог дискурса учини мањом тако што ће успоставити</s>
<s>Најједноставнији начин да се то постигне јесте додавање ауторске дидаскалије уз исказе доживљеног говора.</s><s>Из истих разлога из којих додаје ауторску дидаскалију, преводилац раздваја реплике саговорника од облика унутрашњег монолога.</s><s>Као што смо напомињали у претходним параграфима, Ћосић понекад сабија мисли у оквир једне реченичне структуре или споредне и главне мисли спаја у једну цјелину, одвајајући их једино запетама.</s><s>Поштујући правописну норму енглеског језика, такве мисли се раздвајају: споредне мисли одваја заградом, поново из истих разлога.</s><s>Јављају се и значајне осцилације када је курзивно истицање унутрашњег монолога у питању: курзив се користи за истицање унутрашњих мисли ликова које нису дате у првом и другом лицу једнине.</s><s>У одређеном броју случајева преводилац не препознаје да се ради о оваквој врсти монолога, те не користи курзивно истицање.</s><s>Праве се грешке и у избору глаголских времена, односно не врши се ретранспозиција претерита СНГ-а у управни презент СУГ-а.</s><s>Ћосићева конструкција удруживања два типа доживљеног говора који су одвојени двотачком не преноси се на идентичан начин будући да се конструкција иза двотачке третира као објекатска допуна у облику номиналне зависне реченице.</s><s>Преводилац често не преноси одређене исказе који су саставни дио језика оригинала и тиме, посљедично, не преноси један тип доживљеног говора.</s><s>Корпус региструје и ситуације када се преводи један дио дискурса, након чега параграф приводи крају интерпункцијским знаком три тачке, али се региструју и најекстремнији случајеви када преводилац изоставља читав дискурс.</s><s>Пренос садржаја на језик превода није сматран битним, што доводи до смањења стилистичког ефекта романа.</s><s>Дистинкција између различитих облика доживљеног говора изгубиће се уметањем 259</s>
<s>говора. пасивних конструкција у преводу.</s><s>То је логична посљедица природе енглеског језика која налаже честу употребу ове конструкције.</s><s>VII.</s><s>Анализом долазимо до закључка да преводилац не преноси полифонијску структуру романа на најбољи могући начин.</s><s>На први поглед безначајно дјелују одређени пропусти, али они у великој мјери оштећују стилогени ефекат који Ћосић тежи да пренесе различитим облицима уланчавања доживљеног говора, кршећи тако, понекад и у великој мјери, норму српског књижевног језика.</s><s>VIII.</s><s>Међу најбитније наративно-стилске карактеристике сваког прозног умјетничког текста спадају и начини преношења говора.</s><s>Ћосић користи различите типове говора као важно средство у наративном структурисању прозног дјела.</s><s>Користећи модификације управног и неуправног говора, писац показује креативну моћ у моделовању стварности својих јунака.</s><s>Спроведено истраживање укључивало је критеријално равноправан статус свих типова доживљеног говора у дијалогичном односу и потврдило је да се сви основни бахтиновски ставови по питању полифонијске структуре романа могу примијенити и када је Ћосићева тетралогија у питању: рат као средиште романа буди доминантну емоцију страха код ликова.</s><s>Њихова права природа открива се само у моментима самоће, јер су све људске емоције потиснуте у ратном вртлогу у којем се индивидуа бори за сопствени опстанак.</s><s>У својој усамљености, ликови производе унутрашњи монолог, чиме су ослобођени надзора приповједача и описују догађаје са сопствене тачке гледишта.</s><s>Гласови које чујемо у роману стапају се у једну цјелину и постају једнообразни глас масе.</s><s>Као посљедица тога, дистинкција између различитих облика доживљеног говора готово се брише: говор осликава ратну страхоту која све индивидуалне разлике поништава.</s><s>Ауторски глас се појављује повремено и готово непримјетно, што је посљедица чињенице да Ћосић није објективни приповједач.</s><s>Доминантан појавни облик овакве врсте унутрашњег монолога јесте СНГ.</s><s>Представља граматичку, али и индивидуалну стилистичку категорију којом се подразумијева уживљеност наратора у говор лика.</s><s>Иако је доминантна категорија, СНГ писцу служи само у комбинацији са другим облицима доживљеног говора, стварајући тако читав спектар хибридних конструкција.</s><s>Природно је очекивати популарност ове тематике у 21. вијеку будући да долази до хиперпродукције разноврсних текстова који обилују туђим говором.</s><s>Спроведена анализа представља наставак досадашњих истраживања, али у ширем обиму, јер укључује преглед свих облика доживљеног говора који се јављају у готово 260</s>
<s>говора. неистраженој тетралогији Време смрти.</s><s>Дисертација ће, такође, представљати користан допринос српско-енглеским конфронтативним истраживањима будући да се ради о несродним језицима.</s><s>Време смрти је један од најбољих примјера полифонијског романа у нашој књижевности, тако да ће резултати анализе значајно обогатити србистичка наратолошка истраживања.</s><s>Тој чињеници треба придодати и податак да се региструје мали број радова у којима се истражује феномен доживљеног говора, а још је мање радова који са лингвостилистичког аспекта проучавају Ћосићев индивидуални израз.</s><s>Анализа значајним дијелом залази у проблематику превођења, па ће интерпретација грешака допринијети успјешнијем преношењу садржаја из језика оригинала на језик превода, поготово када су начини преношења туђег говора у питању.</s><s>Испитивање специфичности феномена туђег говора код појединачних писаца омогућава дубље проницање у стилистичку структуру одређеног дјела.</s><s>У неком од наредних истраживања пожељно би било испитати начине преношења туђег говора у остатку књижевноумјетничког опуса Добрице Ћосића, те такве резултате поредити са другим романескним писцима у свијету и код нас.</s><s>261</s>
<s>Светлана Вуксановић сарадник je у звању вишег асистентa за ужу научну област Специфични језици и ужу област образовања Англистика – Енглески језик и лингвистика на Медицинском факултету у Фочи, Универзитета у Источном Сарајеву.</s><s>Послове сарадника обавља у академском звању магистар енглеског језика и књижевности.</s>