Prva zapažanja o režimu "split course" u radioterapiji malignoma

Budihna, Marjan;Škrk, Janez;Fras, Albert-Peter

<s>Radioterapija »split course« jeste oblik periodičkog tretiranja, podeljen u dve ili više faza koje su medjusobno odvajene vremenskim intervalom.</s><s>Teoretički bazira na razlikama u kinetici celijskih populacija izmedju nor Obnavljanje normalnog tkiva kontrolišu homeostatski mehanizmi i produkti raspadajucih celija.</s><s>Nasuprot torne, rašcenje tumora ne kontrolišu ni homeostatski mehanizmi ni produkti raspada povredjenih celija (8).</s><s>Ce lijski ciklusi malignih celija duži su od normalnih i mogu trajati čak neko liko meseci.</s><s>Zračenje sa dozama od 3000-4000 rad može ustaviti deobu ma lignih celija čak za nekoliko sedmica.</s><s>Trajanje blokade celijske deobe zavisi od dužine celijskog ciklusa i od primljene doze (2, 3, 4).</s><s>U pauzama nor malno tkivo ozdravi, ako nije bilo i suviše povredjeno.</s><s>Oksigenirane tu morske celije propadaju za vreme zracenja, na njihovo mesto urašcuju ka pilare i dovode kiseonik u predele koji su bili ranije hipoksički ili anoksički (4, 7, 12, 13).</s><s>Na takav način postaju delovi tumora koji su bili ranije rezi stentni radiosenzitivni, jer je poznato da može molekularni kiseonik 2-3 puta povecati osetljivost na zračenje (13, 14).</s><s>Na Onkološkom institutu u Ljubljani počeli smo primenjivati režim »split course« u novembru 1967. godine.</s><s>Cilj ove retrogradne studije jeste prikazivanje naših prvih utisaka o zračenju bolesnika sa tim režimom.</s>
<s>U razdoblju od novembra 1967. do decembra 1968. zračili smo po re žimu »split course« 39 bolesnika sa karcinomom u predelu glave i vrata, probavnog, respiratornog i uropoetskog trakta, a takodje i tumore central nog nervnog sistema.</s><s>Bolesnici, koje smo odabrali za taj režim, morali su Zahvaljujemo se prof. dr. B. Ravnihar za koristne nasvete in vsem ostalim, ki so omogočili nastanek tega dela.</s>
<s>Material i metoda ispunjavati bar jedan od navedenih kriterijuma: visoku starost, slabo opšte stanje, lokalno ili regionalno veoma uznapredovali tumor.</s><s>Najčešce smo odabrali zračenje sa podeljenom dozam zbog uznapredovalog tumora.</s><s>Svi su tumori bili citološki ili histološki verificirani.</s><s>Izuzetak je predstavljao jedan karcinom bronha i jedan karcinom želuca.</s><s>Sve bolesnike zračili smo telekobaltom.</s><s>Dnevna doza bila je obično 200 rad, samo katkada manja.</s><s>Zračili smo šest puta sedmično.</s><s>Zračenje smo prekidali kod tumorske doze 3000-3600 rada.</s><s>Posle prekida u trajanju od tri sedmice, zračenje smo na stavljali na isti način.</s><s>Merilo uspeha terapije bilo je trajanje remisije.</s><s>Tra janje remisije po završenom zračenju izražavali smo brojem punih meseci, koji su protekli od zadnjeg dana zračenja do datuma kada smo prvi put klinički ustanovili progres.</s><s>Bolesnike smo posmatrali od tri meseca do jedne godine.</s>
<s>Pregled rezultata terapije prikazan je u tabeli.</s><s>Kod 11 bolesnika nismo postigli remisiju ni u trajanju od jednog meseca.</s><s>Medju bolesnicima sa kar cinomom u predelu vrata i glave bilo je 5 slučajeva kod kojih posle zavr šenog zračenja nije bio zapažen nikakav uspeh.</s><s>Kod 4 bolesnika tumor se smanjio za vreme prvog dela zračenja i odmah posle zračenja, no počeo je rasti za vreme prekida zračenja.</s><s>Samo kod jednog bolesnika nismo prime tili nikakvog smanjenja tumora.</s><s>Sva četiri bolesnika imali su veoma uzna predovale tumore koji su se širili u okolna tkiva.</s><s>Kod petog bolesnika, kod kojeg nismo imali nikakvog uspeha, bio je zračen recidiv posle prethodnog zračenja i operacije.</s><s>Svih pet bolesnika samovoljno je produžilo odmor od jedne do tri i po sedmice.</s><s>Bez remisije su bili po jedan bolesnik sa karci nomom želuca i čmara i četiri bolesnika sa karcinomom bronha.</s><s>Ovi boles nici bili su u veoma lošoj fizičkoj kondiciji sa jako uznapredovalim tumo rom.</s><s>Kod svih je bila indicirana samo palijacija, jer su tri bolesnika sa karcinomom bronhusa umrla pre drugog dela zračenja, a jedan je umro u prvom mesecu posle završenog zračenja.</s><s>Kod osam bolesnika je remisija trajala samo kratko vreme, manje nego tri meseca.</s><s>Bolesnici su bili u lošoj fizičkoj kondiciji sa veoma uznapredo valim tumorom i kod njih nismo ni očekivali neki veci terapeutski uspeh.</s><s>Kod 20 bolesnika remisija trajala je više nego tri meseca.</s><s>PRVA ZAPAŽANJA O REŽIMU ,.,.</s><s>SPLIT COURSE« RADIOTERAPIJE Diskusija</s>
<s>Poznato je iz literature da je »split course« radioterapija bar toliko uspešna kao kontinuirana (6, 7, 8, 9).</s><s>Na osnovu obrade našeg materijala naravno to još nismo zaključili, jer je broj slučajeva premalen te isuviše nehomogen, a vreme promatranja isuviše kratko.</s><s>No, zapazili smo neka klinička preimucstva takvog režima.</s><s>Bolesnici podnose radioterapiju daleko bolje, ako ju podelimo u dva dela.</s><s>Radiomu koziti, kao što su stomatit, ezofagit, cistit obično su isčezavali za vreme pre kida.</s><s>Imamo utisak da se je smanjio i broj onih oboljenja koja se javljaju kao posledica reakcije zračenja npr.: pothranjenost, bronhopneumonija, eksikacija.</s><s>Opšta kondicija bolesnika, njihov krvni status, duševno stanje bili su znatno bolji kada su se vracali na drugi deo zračenja.</s><s>U predahu smanjio se tumor, a i tegobe koje su proizlazile neposredno iz njega.</s><s>Ta zapažanja su u saglasnosti sa navodima literature (8, 10, 11, 15, 16, 17).</s><s>Ipak, zapazili smo da u slučajevima kada je bio slab regres posle prvog dela zra čenja i drugi deo nije bio efikasan.</s><s>Smatramo da tu činjenicu možemo ko ristiti kao uputstvo kod daljeg postupka lečenja.</s><s>Tako možemo npr. slabaš nim bolesnicima uštediti dalje zračenje koje je nepotrebno, ako je tumor bio rezistentan ili obrnuto, ako je tumor bio senzibilan i pri kraju odmora ustanovimo da je postao tehnički operabilan, te nastavljamo lečenje sa ope racijom.</s><s>Izlečenje normalnog tkiva u pauzi omogucuje primenu vecih polja ili pak primenu vecih tumorskih doza.</s><s>Možda bi mogao biti kod neuspelih primera uspeh nešto veci, ako bismo omogucili tumorskoj stromi viši ste pen oporavka sa nižom dnevnom dozom ali sa uključivanjem veceg broja predaha u toku celokupnog zračenja.</s><s>Iskustvo pokazuje, da kod primenjene sheme zračenja, trajanje prekida ne sme biti duže od 3-4 sedmice, inače dolazi do progresa, naročito kod brzorastucih tumora, gde je krača pauza bezbednija.</s>
<s>Smatramo da je reži9 »split course« podesan za slabašne bolesnike i uznapredovale tumore.</s><s>Njegovu shemu treba je podešavati prema prirodi tumora i fizičkom stanju bolesnika.</s>
<s>Radioterapija »split course« je oblik periodičkog tretiranja malignih tu mora, podeljenog u dve ili više faza, koje su medjusobno odvojene sa vremen skim razmakom.</s><s>Teoretički bazira na razlikama u kinetici celijske populacije medju normalnim i malignim tkivom.</s>
<s>Prikazani su prvi rezultati tretiranja malignih tumora različitog porekla sa podeljenom dozom kod 39 pacijenata.</s><s>Dnevna primenjena doza bila je 200 rada kod totalne doze 6000-7200 rad.</s><s>Ukupno tretiranje bilo je podeljeno u dve polo vine sa razmakom od tri sedmice.</s><s>Vecina bolesnika bila je u godinama i sa uz napredovalim tumorskim rašcenjem.</s><s>Vreme promatranja bilo je od tri meseca do jedne godine posle završenog tretiranja.</s><s>U predahu radiomorbidnost je prestala, opšta kondicija, krvna slika i du ševno stanje veoma su se poboljšali.</s><s>Zbog toga su bolesnici lakše podnosili drugi deo zračenja, nego kad bi ga podnosili bez pauze.</s><s>Progredijence tumora za vre me tronedeljnog predaha nismo zapažali.</s>
<s>The split-course technique is a form of periodic radiation therapy, divided into two or more phases with a rest period (healing phase) inbetween.</s><s>This tech nique is based on the theoretical differences in cell population kinetics in normal and malignant tissues.</s>
<s>The initial impression of our results of split-course therapy in thirty-nine malignant tumors of various origin is described.</s><s>The daily dose consisted of 200 rads for a total dose of 6000-7200 rads.</s><s>The entire treatment course was divided into two parts with an intervening three week rest period.</s><s>The majority of pa tients were elderly and demonstrated advanced tumor growth.</s><s>The observation period ranged from three months to one year following completion of therapy.</s><s>During the resting phase radiation morbidity regressed and general haema tologic and psychic condition were improved.</s><s>The patients tolerated split-course therapy better than conventional continued course irradiation without the rest ing phase.</s><s>No progress of tumor growth was observed during the rest period. l. Sambrook, D. K., Theoretical Aspects of Dose-time Factors in Radio therapy Technique.</s><s>Part II.</s><s>-Time Factors, Clin.</s><s>Radiol., 14 (1963) 2. Lamerton, L. F., Radiation Biology and Cell Population Kinetics. (The Tenth Douglas Lea Memorial Lecture), Phys. in Med.</s><s>Biol.</s><s>13 (1968) 3. Fowler, J. F., Biological Foundation of Radiotherapy.</s><s>Progress in Radio logy.</s><s>Proc.</s><s>XI.</s><s>Intern.</s><s>Congress Radiol., 22-28 September 1965, Vol.</s><s>I., Excerpta Medica Foundation, Amsterdam, 1967.</s>


Jugoslavija i ambivalentnost ekonomske saradnje Jug-Jug u sedamdesetim i osamdesetim godinama

<s>DOI https://doi.org/10.31212/tokovi.2024.1.ram.203-224 Originalni naučni rad/Original scientifi c paper</s>
<s>Apstrakt: Na vrhuncu napora zemalja u razvoju da uspostave Novi međunarodni ekonomski poredak, Jugoslavija je, kao jedna od vodećih članica Pokreta nesvrstanih i Grupe 77 zemalja u razvoju (G-77), nastojala da dokaže da je moguće uspostaviti novi obrazac odnosa između industrijski razvijenih zemalja, kojima je delimično i sama pripadala i saveznika iz ove koalicije, čije su ekonomske baze još uvek bile u fazi izgradnje.</s><s>U skladu sa određenim dominantnim grupama unutar UN-a, jugoslovenska teorija razvoja spajala je marksistička sa neoklasičnim ekonomskim shvatanjima u ambiciozan program globalne reforme koja je odstupala od stavova kapitalističkih i socijalističkih velesila.</s><s>Ipak, u isto vreme, ova vizija globalizacije morala je da se nosi sa ideološkim, geopolitičkim i ekonomskim uticajem novonastale neoliberalne revolucije, koja je početkom osamdesetih počela bitno sužavati prostor za manevrisanje.</s><s>Pored programskih načela sadržanih u zvaničnim dokumentima, ovaj rad prati i konkretne oblike jugoslovenske bilateralne ekonomske saradnje sa pojedinim afričkim zemljama.</s><s>Ključne reči: Pokret nesvrstanih, G-77, zemlje u razvoju, Jugoslavija, dijalog Sever-Jug, saradnja Jug-Jug</s>
<s>Iako se često pojavljuje u kontekstu rasprave o jugoslovenskoj nesvrstanosti, ekonomska komponenta ostaje jedan od najmanje istraženih aspeOvaj članak rezultat je rada na istraživačkom programu P6-0272 i na istraživačkim projektima J6-50187 i N6-0304 koje fi</s>
<s>Uvod nansira Javna agencija za naučnoistraživačku i inovacijsku delatnost Republike Slovenije (ARIS).</s><s>Zahvaljujem Ma Emiliji Cvetković na pažljivom čitanju i korigovanju članka.</s>
<s>Diskusija o toj temi je neophodna, ne samo radi boljeg razumevanja problema koji su nastali u kontekstu ekonomskih odnosa između „razvijenije evropske zemlje u razvoju“, kako se samodefi</s>
<s>Diskusija o toj temi je nisala Jugoslavija, i niza neevropskih zemalja u razvoju, već i radi šireg uvida u različite posleratne varijante globalizacije.</s><s>U poslednje vreme, globalna istoriografi</s>
<s>Diskusija o toj temi je ja se fokusira na proučavanje socijalističkih zemalja kao faktora u ovom procesu,2 što postavlja i konceptualni okvir našeg istraživanja.</s><s>Međutim, na primeru Jugoslavije potrebno je skrenuti posebnu pažnju ka heterodoksnoj ekonomskoj teoriji kao pozadini njenog angažmana, što je čini netipičnom za Evropu tokom Hladnog rata i približava postkolonijalnim zemljama globalnog Juga.</s>
<s>U fokusu ovog članka je najpre period kasnih 1960-ih i ranih 1970-ih godina, kada se formirala globalna ekonomska agenda Pokreta nesvrstanih i paralelne grupacije G-77 i kada je u ovom savezu preovladao entuzijazam za međusobnu ekonomsku integraciju na liniji Jug-Jug.</s><s>Nakon toga, akcenat će biti na osamdesetim godinama, kada su se u atmosferi neoliberalizma i raskola unutar pokreta nesvrstanih pojavile teško premostive prepreke, koje su uticale i na bilateralne ekonomske odnose Jugoslavije, posebno sa najnerazvijenijim i nansijski najnestabilnijim afričkim zemljama.</s><s>Naša analiza sugeriše da je jugoslovenska proizvodnja ekonomskog znanja bila usko povezana sa vodećim idejama koje su obeležile pregovaračke pozicije Konferencije Ujedinjenih nacija za trgovinu i razvoj (UNCTAD) kao glavnog foruma zemalja u razvoju.</s><s>Na osnovu materijala jugoslovenskih saveznih i republičkih organa, predstavljamo strategije koje su imale za cilj produbljivanje prvenstveno industrijske saradnje3 kao sektora u kome se očekivalo da će se novi obrazac međunarodnih Nemanja Radonjić, „(Post) jugoslovenska istoriografi ja i ‘Treći svet’ sa posebnim osvr</s>
<s>Diskusija o toj temi je tom na područje Afrike“, Reprezentacije socijalističke Jugoslavije: preispitivanja i perspektive, ur.</s><s>Hannes Grandits i drugi, (Zagreb; Sarajevo: Srednja Europa; Udruženje za modernu historiju, 2019).</s>
<s>U SEDAMDESETIM I OSAMDESETIM GODINAMA ekonomskih odnosa najviše primeniti.</s><s>Analiza diplomatskih izveštaja o konkretnim jugoslovenskim projektima u ekonomski najnerazvijenijim afričkim zemljama dovodi nas do problema koji su se pojavili prilikom ovog pokušaja da se poboljšaju (ali ne i potpuno preokrenu) konvencionalni odnosi između razvijenih i manje razvijenih zemlja.</s>
<s>Poznata politička istorija geneze nesvrstanosti4 ima, kako je u svojim memoarima naglasio jedan od najistaknutijih ekonomskih mislilaca posleratne Jugoslavije, Janez Stanovnik, i svoju predistoriju obeleženu ekonomskim pitanjima.5 Još u vreme najvećih ideoloških podela, pod okriljem Ujedinjenih nacija stvorena je veza između predstavnika socijalističke „otpadničke“ Jugoslavije i nekomunističkih postkolonijalnih elita sa kojima Staljinov Sovjetski Savez nije hteo imati nikakve veze.</s><s>Masovna dekolonizacija Azije i Afrike i teorijski impuls iz pravca perifernih latinoameričkih izvoznika sirovina (Raul Prebiš) dali su toj homogenizaciji globalnog Juga dodatni podsticaj, što je rezultiralo osnivanjem UNCTAD-a 1964.</s><s>U isto vreme, Jugoslavija je doživela ubrzanu industrijalizaciju i integraciju u zapadna kapitalistička tržišta.6 Ipak, u vreme usvajanja Alžirske povelje (1967) kao ključnog dokumenta G-77 koji utire put novoj, asertivnoj ulozi globalnog Juga, ona je postala u potpunosti ujedinjena sa „nerazvijenim“ delom sveta, u smislu opredeljenosti za duboku transformaciju međunarodnog ekonomskog poretka.7 Vrativši se iz Alžira, Janez Stanovnik, nakon što se deceniju i po bavio ovim pitanjima i nedugo posle toga pojavio kao mogući kandidat za generalnog sekretara UNCTAD-a,8 suoDragan Bogetić, Nesvrstanost kroz istoriju, (Beograd: Zavod za udžbenike, 2019); Jovan Čavoški, Non-Aligned Movement Summits.</s><s>A History, (London: Bloomsbury Academic, Od Mašuna do New Yorka: 20. stoletje skozi pričevanja štirih slovenskih diplomatov, ur.</s><s>Jože Pirjevec, Jure Ramšak, (Koper: Založba Annales, 2014), 39.</s>
<s>Vladimir Unkovski-Korica, Th e Economic Struggle for Power in Tito’s Yugoslavia.</s><s>From World War II to Non-Alignment, (London: Tauris, 2016).</s><s>U narednim godinama, „štafetu“ je od Tita preuzeo alžirski predsednik Huari Bumedijen, koji je zaoštrio retoriku nagovestivši da se nesvrstavanje više neć e defi</s>
<s>acija logike Hladnog rata, već e se pretvoriti u arenu u kojoj se izražavaju prava onog dela sveta koji je bio u usponu.</s><s>Ovakav stav se najočiglednije manifestovao u Rezoluciji Generalne skupštine OUN o novom međunarodnom ekonomskom poretku 1975. godine: Sara Lorenizini, Global Development: A Cold War History, (Princeton-Oxford: Princeton University Press, 2019), 121.</s>
<s>203–224 čio je vodeće jugoslovenske komuniste sa ključnim pitanjem, na koje u Jugoslaviji zapravo nikad nisu do kraja odgovorili: „Da li je moguća nezavisnost u takvoj svetskoj privredi?</s><s>Š…</s><s>Ć Treba da damo odgovor na pitanje šta je saradnja Š...</s><s>Ć saradnja jedne odlučne, rekao bih, revolucionarne alternative u svetskoj privredi”.9</s>
<s>Defi nicija ekonomske zavisnosti teoretičara iz globalnog Juga (i njihovih jugoslovenskih kolega) bila je marksistička u svojoj suštini, a recept za njeno prevazilaženje ostao je u granicama liberalne političke ekonomije.10 To je bio i razlog za odbacivanje sovjetskog stava koji je, iako već dosta promenjen od vremena Staljina, ipak i dalje naglašavao da se G-77 samo zalaže za korekciju kapitalizma, te da će jedina prava promena biti razvoj proizvodnih snaga unutar zemalja u razvoju.</s><s>Zbog toga su Sovjetski Savez i istočnoevropske socijalističke zemlje11 umesto globalne agende G-77 i Pokreta nesvrstanih preferirali bilateralne aranžmane od manje ili više socijalističkog značaja.</s><s>Njihova asistencija u šezdesetim godinama bila je usmerena na uspostavljanje teške industrijske baze i kolektivizaciju poljoprivrede kao podsticaj za stvaranje lokalne radničke klase i komunističkih partija.</s><s>Međutim, Moskva je već tokom 1970-ih u vezi zemalja koje su se deklarisale kao marksističko-lenjinističke, poput Etiopije, Angole i Mozambika, pristala na mešovitu ekonomiju kako bi smanjila svoj teret materijalne podrške.12 Iako su ekonomska i tehnička asistencija koju je pružao Istočni blok kroz njihovu propagandu prikazivani kao jedini ispravan oblik socijalističke solidarnosti,13 jugoslovenske diplomate koje su ih pažljivije posmatrale na terenu dobile su drugačiji utisak.</s><s>U njoj su preArhiv Jugoslavije (AJ), fond 507, Savez komunista Jugoslavije, Komisija CK SKJ za pitanja međunarodnih odnosa i međunarodnog radničkog pokreta, IX, S/a-219, Osnovne tendencije u razvoju svetske privrede i međunarodnih ekonomskih odnosa – redigovane stenografske beleške, 10. 11. 1967, 57.</s>
<s>U SEDAMDESETIM I OSAMDESETIM GODINAMA poznali mehanizam za uspostavljanje nove vrste podređenosti i zavisnosti od koje lokalno stanovništvo nije imalo mnogo, ili, kako su iz Angole izveštavali u Beograd 1978. godine: „na ekonomskom planu ništa nisu uradili, baš ništa, osim na nametanju famoznih lagerskih sistemskih rešenja (potpuna nacionalizacija, kolektivizacija – u Africi, centralizacija – unutrašnja i spoljna trgovina i sl.)“.14 Na sličan način, pratili su i gigantski sovjetski projekat uzgoja pamuka u Etiopiji, namenjen isključivo izvozu u Sovjetski Savez i u Čehoslovačku, kojim su rukovodili samo sovjetski stručnjaci „pod uslovima mesečne plate od blizu 3 hiljade američkih dolara“.15</s>
<s>Naglašavajući neophodnost integralnog pristupa ka reformama i inkluzivizam, ekonomski imaginarijum „globalne” Jugoslavije više se pozivao na status zemlje u razvoju nego na epitet „socijalistička”.</s><s>U tom smislu, marksistička teorija bila je prilagođena tako da je naglašavala karakter savremene klasne borbe, najpre na nivou međunarodnih odnosa, odnosno, između pojedinih zemalja ili grupe zemalja, nakon čega bi tek mogle uslediti postepene promene unutar zemalja u razvoju.16 Računajući i na „prosvetljeni“ sopstveni interes razvijenih zemalja, umesto revolucionarnog načina menjanja sveta zagovarali su evolutivni put – kroz globalne pregovore u kojima je Jugoslavija želela da igra vodeću ulogu.</s><s>U prilog tome išla je i njena, ka svim stranama otvorena pozicija, uključujući i status posmatrača u Organizaciji za ekonomsku saradnju i razvoj (OECD).</s><s>Istovremeno, na strani pojedinih zapadnih industrijalizovanih zemalja došlo je do spoznaje da Titova država u okviru Pokreta nesvrstanih i G-77 zauzima umeren stav i da može zbog svoje strukturne pozicije razumeti interese razvijenih i nerazvijenih zemalja.17 Tito i njegovi naslednici nisu računali samo na podršku takozvane grupe istomišljenika (Holandije, Austrije i nordijskih zemalja) u okviru OECD-a, sklonih zahtevima G-77,18 već su i duboko u osamdesetim godinama polagali nadu u promenu détente: a study on East–South economic relations”, European Review of History 2/2014;</s>
<s>203–224 stava kod glavnih zapadnoevropskih zemalja.19 Doduše, ovakvo optimistično gledište nije bilo bez osnova u krugovima svetske progresivne ekonomske misli u doba pre zaokreta ka neoliberalizmu.</s><s>U tom smislu, i međunarodno poznati eksperti govorili su o globalizaciji u kontekstu neoklasične ekonomije koja je bila socijalistička po svojoj prirodi.</s><s>Sasvim drugačije od diktirane privatizacije, deregulacije i liberalizacije trgovine, kao ključnih elemenata kasnijeg Vašingtonskog konsenzusa, do 1980-ih godina strukturno prilagođavanje sveta kao celine (a ne pojedinačnih zemlja) razumeli su kao demokratski proces zasnovan na principu međuzavisnosti.</s><s>Ova reorganizacija trebalo je da se odvija uglavnom preko međunarodnih organizacija pod okriljem UN-a, preko kojih su, pored Stanovnika, dobijali svoj glas i drugi jugoslovenski marksističko-neoklasični ekonomisti, poput Dragoslava Avramovića, Rikarda Langa i Radoša Stamenkovića.</s><s>Svi oni bili su protiv bilo kakve državne autarhije ili zatvaranja u trgovinske blokove, zagovarajući intenziviranje međunarodne trgovine, ali u takvoj perspektivi, gde kapitalistički principi ne bi više bili njen pokretač.20 Međusobna ekonomska saradnja zemalja u razvoju bila je viđena kao važno sredstvo kojim će one postići, ne samo internu modernizaciju, već zajedno i konkurentnu poziciju na svetskom tržištu.</s><s>Ključni problem, međutim, kao što ćemo videti na primeru jugoslovenske bilateralne saradnje, bio je u nedostatku kapitala i odgovarajućih fi nansijskih mehanizama.</s><s>Jugoslavija je</s>
<s>203–224 stoga bila jedan od najvećih zagovornika osnivanja banke zemalja u razvoju kao instrumenta za jačanje njihove međusobne saradnje, stabilizaciju cena sirovina i fi</s>
<s>e. Uprkos širokoj podršci G-77 jednostranom podizanju cena ovog ključnog energenta tokom 1973–1974. i činjenici da je ovo poskupljenje bitno pogoršalo makroekonomsku sliku članica koalicije koje su bile bez sopstvenih zaliha naft e, arapske zemlje nisu pokazale vo</s>
<s>Johanna Bockman, “Th lju za izdvajanje relativno malog dela njihove zarade za stvaranje banke, što je bio i jedan od uzroka raskola globalnog Juga tokom 1980-ih.21 AJ, fond 803, Predsedništvo SFRJ, F. 845, o. 124, Stenografske beleške sa razgovora predsednika Predsedništva SFRJ Veselina Djuranovića i dr Julius Nyerere-a, održanih 14.–17. marta 1985. godine u Beogradu i na Brdu kod Kranja, 37.</s>
<s>nansijskih i tehnoloških resursa, kao i činjenice da je i sama bila zavisna od razvijenih zemalja, jugoslovenska razvojna saradnja bila je uvek stavljena u kontekst širih reformskih napora.</s><s>Istovremeno, ni one najnerazvijenije partnerske zemlje nisu očekivale da bi im ova evropska periferna država mogla obezbediti sve što im je bilo neophodno.22 Iako je smisao nastojanja Jugoslavije i njenih saveznika bio, u prvom redu, korenita reforma globalne ekonomije, ideja o novom međunarodnom ekonomskom poretku sredinom sedamdesetih godina vezivala se i za koncept kolektivnog oslanjanja na sopstvene snage.23 Pošto je taj koncept nametnuo posebne obaveze Jugoslaviji, u kojoj je donošena odluka o diverzifi kaciji spoljne</s>
<s>Osnova jugoslovenskih politika donetih u skladu sa odredbama ključnih dokumenata Pokreta nesvrstanih o međusobnoj ekonomskoj integraciji, odnosno, takozvanoj saradnji Jug-Jug, bila je zasnovana na stavu o „deljenju sudbine razvojnog projekta“, što nije bio samo akt solidarnosti, već i podsticaj za globalno otvaranje jugoslovenske ekonomije.</s><s>Naime, ona je od 1960-ih imala višak proizvodnih i uslužnih kapaciteta koje je bilo teško plasirati na tržišta razvijenih zemalja.24 U to doba, jugoslovenska preduzeća već su bila snažno uključena u investicione projekte na globalnom Jugu, gde su gradila uglavnom krupne bazične objekte i infrastrukturu.</s><s>Tokom sedamdesetih godina došlo je do usmeravanja na manje investicione zahvate sa kraćim proizvodnim ciklusima i većom stopom akumulacije.25 Produbljivanje saradnje bilo je predviđeno pre svega u onim sektorima gde su jugoslovensko iskustvo i stepen tehnološkog razvoja bili uporedivi sa svetskim standardima: energetici, brodogradnji, pomorstvu, poljoprivredi sa melioracijom, preradi drveta, građevinarstvu, kožarstvu, rudarstvu, ribarstvu i lakoj prehrambenoj industriji.26 Važan kvalitativni iskorak u odvajanju novih oblika jugoslovenske ekonomske saradnje od prakse zapadnih multinacionalnih kompanija i pomenutih sovjetskih rešenja „odozgo” bila je predostrožnost prilikom promene AS, SI AS 1271, F 6, o. 49, Društveno-politička kretanja u Africi sa osvrtom na mesto i ulogu SFRJ i odnose sa afričkim zemljama, April 1985, 53.</s><s>Srđan A. Kerim, Strategija oslanjanja na sopstvene snage.</s><s>Zemlje u razvoju i novi međunarodni ekonomski poredak, (Beograd: NIO Poslovna politika, 1983).</s><s>DAMSP, 1973, OUN, F. 172–173, dokument 427203, Savezno izvršno veće: Ekonomska saradnja SFRJ sa zemljama u razvoju, 16. 2. 1973, 56–57. 210</s>
<s>203–224 postojećeg vertikalnog obrasca (uvoz sirovina i izvoz gotovih proizvoda) razmene u horizontalnu saradnju („intra-industrijska“ saradnja).27 Ovo poslednje su uglavnom predstavljali takozvani viši oblici privredne saradnje, usmereni na transfer tehnologije, obuku kadrova, opremanje proizvodnih kapaciteta i marketinšku pomoć, pri čemu bi obuku steklo što više lokalne radne snage.</s><s>Ova vrsta proizvodnje mogla je biti namenjena za domaće, odnosno šire, regionalno tržište zemalja u razvoju, zatim za izvoz u Jugoslaviju, odnosno, u zemlje sa visokom kupovnom moći na Zapadu, ili u izvoznice naft U cilju obezbeđivanja bespovratnih sredstava ili povoljnog kreditiranja razvojnih projekata početkom 1980-ih godina, osnovan je Fond solidarnosti sa nesvrstanim zemljama i zemljama u razvoju, iza kojeg su se, pored privrednih investicija, krili i vojna pomoć, te humanitarne donacije.29 Donosioci političkih odluka računali su da bi, u kombinaciji sa carinskim merama koje su davale preferencijalni carinski tretman zemljama u razvoju, uravnotežili tadašnji trend liberalizacije jugoslovenske spoljne trgovine.</s><s>Međutim, u kontekstu prethodno opisanog aksioma marksističke analize i liberalnog recepta, od samog početka su se pojavile protivrečnosti, uglavnom vezane za upotrebu američkog dolara i ostalih tvrdih valuta kao sredstva međunarodne razmene, što se nadovezalo i na nedostatak sopstvene kapitalne moći.</s><s>Jugoslovenska tranzicija, od kliringa ka konvertibilnom poslovanju, bila je u suprotnosti sa pozivima Pokreta nesvrstanih (Džordžtaunska deklaracija iz 1972. godine) ka trgovini u nacionalnim valutama ili čak ka nemonetarnim oblicima razmene.</s><s>Kritički nastrojeni analitičari upozoravali su i pre velike dužničke krize da se Jugoslavija prelaskom na konvertibilni režim odrekla nezavisnosti i mogućnosti osiguravanja podsticaja za jačanje saradnje sa manje razvijenim zemljama, što je bilo zamenjeno samo nekim sitnim merama.</s><s>One su ipak išle na štetu jugoslovenskog BDP-a, jer je država morala u inostranstvu da uzima kredite pod nepovoljnijim uslovima ako je uopšte želela da posluje sa zemljama bez sopstvenog kapitala.</s><s>U isto vreme, jugoslovenske kompanije bile su i dalje jako zavisne od uvoza zapadne tehnologije, što je ukazivalo na pretpoAS, fond SI AS 1134, Republiški komite za mednarodno sodelovanje, 1975–1990, F 9, o. 134, Strategija razvoja saradnje sa zemljama u razvoju do 1990. odnosno 2000. godine.</s><s>AJ, 803–846, o. 243, Stenografske beleške sa razgovora predsednika Predsedništva SFRJ Radovana Vlajkovića i predsednika republike Kenije Daniel T. Arap Moi-a, 3–4. 6. 1985, AS, fond SI AS 1165, Gospodarska zbornica Slovenije, 1952–2012, F 1711, o. 90, Uslovi korišćenja sredstava Fonda solidarnosti sa nesvrstanim zemljama i zemljama u razvoju, 211</s>
<s>nološkom i fi nansijskom transferu između Severa i Juga.30 Nije ostalo neprimećeno ni to da su sirovine i dalje bile u primarnom fokusu jugoslovenskih menadžera, dok je interesovanje za uvoz poluproizvoda i gotovih proizvoda bilo znatno manje.</s><s>Prema rečima jednog slovenačkog privrednika, principi i metode koje su razvile stare kolonijalne sile još uvek su se osećale u odnosima Jugoslavije sa zemljama u razvoju.31</s>
<s>Pre nego što se osvrnemo na neke konkretne projekte saradnje u najnerazvijenijim afričkim zemljama, gde je praksa novog vida saradnje bila najviše podvrgnuta kritičkoj proveri, potrebno je zaustaviti se na onome što je ostalo samo na papiru.</s><s>Ako ostavimo po strani implementaciju, logika jugoslovenskog modela razvoja najbolje se mogla rekonstruisati na osnovu bogatog materijala o predinvesticionim radovima (istraživanje i priprema projekata) kojeg su pripremale kompanije iz čitave Jugoslavije, često i uz podsticaj iz političkih krugova.</s><s>Primera radi, u Sloveniji je za predinvesticione radove potrošeno čak 66% sredstava iz republičkog „Samoupravnog sporazuma o udruživanju rada i sredstava za unapređenje ekonomske saradnje sa zemljama u razvoju”.32 Ključni deo tih radova predstavljale su studije izvodljivosti (feasibility studies), u kojima su na „racionalan“ način, bez posebne retorike o solidarnosti, identifi</s>
<s>nološkom i fi kovali prisustvo sirovina i drugih uslova na jednoj strani i potrebe lokalne sredine na drugoj, a između toga dodali element jugoslovenske tehničke podrške.</s><s>Teži problem bilo je osiguranje fi nansija, gde su teško</s>
<s>nološkom i fi računali na participaciju zemlja primalaca, pa je tako idealan scenario predviđao fondove međunarodnih razvojnih organizacija.</s><s>Veliki broj studija izvodljivosti urađen je za poljoprivredne projekte koji su imali za cilj optimizaciju proizvodnje i prerade hrane namenjene lokalnom stanovništvu ili za izvoz, a ne toliko intenziviranje uzgoja izvoznih monokultura.</s><s>Kod fi nansijskog uče</s>
<s>nološkom i fi šća Fonda solidarnosti bila je podvučena veza sa ekonomskim interesima jugoslovenskih preduzeća, koja su se nadala da će kroz pionirske razvojne projekte strateški ojačati svoju poziciju na novim tržištima.33 Po pravilu, inicijative za pojedinačne projekte javljale su se u mešovitim komitetima koje je JugoslaAS, SI AS 1165, F 883, o. 47, Skrajšani povzetek razprave na posvetu o vprašanjih sodeloIsto, 2; Slavko Štante – pomočnik guvernerja Narodne banke: neavtorizirana redakcija razprave na posvetu o sodelovanju z deželami v razvoju, 4. 6. 1973.</s><s>AS, SI AS 1134, F 9, o. 134, Strategija razvoja saradnje sa zemljama u razvoju do 1990. odnosno 2000. godine.</s><s>Sarajevo, 3–5. oktobar 1984, 22. 212</s>
<s>203–224 vija održavala sa nizom zemalja u razvoju, a potrebe za projektima od posebnog značaja često su bile tema razgovora tokom državnih poseta.34 Teško je nedvosmisleno zaključiti na koji način su jugoslovenske kompanije stizale do poslova u nesvrstanim zemljama i kakvu je ulogu u tome imalo političko savezništvo sa ovim delom sveta.</s><s>Ono je došlo do izražaja tokom 1960-ih, kada je jugoslovenska građevinska industrija gradila niz infrastrukturnih i prestižnih objekata koje su fi</s>
<s>nansirale izvoznice naft nje privilegovanim zemljama davali jugoslovenski krediti.35 U vreme proširenja investicione saradnje u prvoj polovini sedamdesetih godina, kad su se gradili hidro i termoenergetski objekti, irigacioni sistemi, dalekovodi, pogoni za eksploataciju šuma i preradu drveta, industrijske hladnjače i ostali manji industrijski objekti, oko polovine poslovanja jugoslovenskih preduzeća realizovano je putem međunarodnih aukcija, dok je druga polovina ostvarena direktnim ugovorima.</s><s>Većina ovih investicija završena je sredstvima sâmih zemalja u razvoju, manji deo obezbeđen je uz podršku Jugoslovenskog fonda za izvozno kreditiranje i osiguranje, dok su u par slučajeva one bile realizovane uz učešće međunarodnih fi</s>
<s>nansirale izvoznice naft nansijskih institucija, poput Međunarodne banke za obnovu i razvoj.36 Njihova participacija postala je naročito poželjna tokom krize 1980-ih, kada su ekonomski analitičari upozoravali na potrebu za uvođenjem doslednijih kriterijuma selekcije i više fokusiranja na planiranje projekata, što je sledila i politika fi</s>
<s>nansirale izvoznice naft nansiranja Jugoslovenske banke za međunarodnu ekonomsku saradnju (JUBMES).</s><s>Međutim, i dalje je bila prisutna praksa davanja kredita, dogovorenih na najvišem nivou vlade, neretko za izgradnju objekata prestižnog značaja, za koje su strani državnici često iskazivali najviše interesa.37 Pored tih politički dogovorenih poslova, fi nansijski paketi bili su u</s>
<s>nansirale izvoznice naft mnogo slučajeva odlučujući element kod izbora izvođača, a tamo gde jugoslovenski dobavljači nisu uspeli da obezbede kredite po toliko povoljnim usloviAS, SI AS 1165, F 1712, o. 91, Poročilo predstavnikov zbornice in združenega dela o službeni poti v Zambijo v času od 15. do 24. maja 1983; AS, fond SI AS 1944, Predsedstvo Socialistične republike Slovenije, F 219, o. 3365, Poročilo o obisku predsednika Republike Ugande Yoweri Musevenija v SR Sloveniji, 14. 7. 1987.</s><s>AS, fond SI AS 1140, Zavod SRS za mednarodno, znanstveno, tehnično, prosvetno in kulturno sodelovanje, F 71, o. 1058, Elementi strategije ekonomskega razvoja sodelovanja z DAMSP, PA, 1977, R, F. 176, dokument 48010, Informacija o problemima jugoslovenske privrede u angažovanju na realizaciji kompleksnih projekata u zemljama u razvoju, 3. 2. AS, SI AS 1271, F 6, o. 49, Društveno-politička kretanja u Africi sa osvrtom na mesto i ulogu SFRJ i odnose sa afričkim zemljama, April 1985, 54; SI AS, SI AS 1140, F 71, o. 1058, Elementi strategije ekonomskega razvoja sodelovanja z deželami v razvoju, 22. 4. 1988, 22. 213</s>
<s>U SEDAMDESETIM I OSAMDESETIM GODINAMA ma kao njihovi zapadni ili istočni konkurenti, političko savezništvo nije previše pomoglo, posebno ukoliko ponuđena jugoslovenska tehnologija nije bila na najvišem nivou.38</s>
<s>U duhu entuzijazma koji je vladao u pogledu uspostavljanja drugačijeg tipa međunarodnih ekonomskih odnosa, Afrika kao „nesvrstani kontinent”,39 a istovremeno deo sveta sa najvećom koncentracijom najnerazvijenijih zemalja, bila je svojevrsni poligon na kome se moglo „isprobati“ prevođenje političkog savezništva u ekonomsko.</s><s>Glavni problemi bili su u domenu fi nan</s>
<s>(Plitki) džepovi afričkog razvoja siranja, a jugoslovenski projekti često su praćeni političkom i ekonomskom nestabilnošću mladih zemalja Afrike južno od Sahare, s jedne strane, i nedostatkom jugoslovenskog znanja o lokalnim specifi čnostima, na drugoj strani.</s>
<s>Eksploatacija tropskog drveća, u zemlji sa najnižim BDP-om po glavi stanovnika u Africi, koju je vodio diktator Žan-Bedel Bokasa, bio je jugoslovenski ekonomski projekat koji je sâm po sebi otvarao kritična pitanja o prirodi jugoslovenske ekonomske saradnje sa zemljama u razvoju.</s><s>Imajući na umu simbolički značaj toga da bi jugoslovenska preduzeća trebalo da rade drugačije, Edvard Kardelj je od grupe privrednika, koja je u Sloveniji krajem šezdesetih i početkom sedamdesetih godina pripremala projekte za Centralnoafričku republiku i ostale afričke zemlje, izričito zahtevao da ne ostave utisak „da preduzeća socijalističke Jugoslavije žele da postupaju kao sva preduzeća iz kapitalističkih zemalja, dakle sa unapred razrađenom fi nansijskom računicom za</s>
<s>(Plitki) džepovi afričkog razvoja rad vlastite koristi“.</s><s>Prema Kardeljevim rečima, projekte bi trebalo pripremiti tako, da se odgovornim ljudima u partnerskim zemljama od samog početka stavi do znanja da su ovi projekti motivisani i željom za razvojem afričkih zemlja, što je, između ostalog, značilo što veće angažovanje njihovih potencijala u vidu radne snage.40</s>
<s>Poduhvat o kojem će biti reči u nastavku, bio je očigledno i rezultat potreba jugoslovenske drvne industrije, jednog od deset najvećih uvoznika sve poželjnijeg tropskog drveća, koji je tražio stabilno snabdevanje mimo najvećih izvoznika kao što su bili Gabon, Kamerun, Obala Slonovače i Kongo.</s><s>U isto vreme, to je bio odgovor na inicijativu Bokasove Centralnoafričke republike (kasnije, carevine) koja je činila prve korake ka industrijalizaciji.</s><s>Ugovor između ljubljanskog Slovenijalesa, zajedno sa još nekim slovenačkim drvoprerađivačkim kompanijama i vladom CAR, potpisan je krajem 1969. godine u prestonici Banki, gde je od 1973. bilo i sedište poslovne zajednice Slovenia Bois S.A.R.L. Ubrzano preuzimanje koncesija za 100.000 ha (sa još 300.000 ha u rezervi) crvenih i belih šuma u Bajangi na jugozapadu CAR odmah je učinilo ovu kompaniju najvećom u sopstvenoj branši u zemlji – u konkurenciji sa 10 francuskih kompanija koje su zajedno raspolagale sa takvom površinom.41 Ovu komparativnu prednost nadmašila je udaljena lokacija, praktično bez potrebne infrastrukture.</s><s>To je od Slovenia Bois zahtevalo da prvo izgradi pistu (za sletanje sopstvenog aviona za snabdevanje), zatim desetine kilometara novih puteva i mostova, a onda i čitav kontingent drvnih trupaca koji je, uz značajne gubitke, i dalje plovio po reci Sanga.42 Ključna razlika, koja je trebalo da unese tragove modernosti na mestima gde se pre toga „život samo vrteo i živeo“, kako je tokom posete rekao jedan slovenački novinar,43 bila je kombinacija (prilično selektivne i održive) seče sa industrijskom preradom u rezano drvo i furnir na licu mesta, čime su se ispunjavali i zahtevi CAR vlasti.44 Ovaj pionirski projekat usred džungle uključivao je i izgradnju čitavog sela sa više od sto koliba za lokalnu radnu snagu (njihov broj je postepeno opao sa 800 na 250) i bungalova za jugoslovensko stručno osoblje, škole, ambulante i druge potrebne objekte.45 Ukupna investicija mešovitog preduzeća Slovenia Bois, u kome su lokalni partneri imali samo simboličan udeo, vredela je oko 11 miliona dolara.46</s>
<s>Pavel Olip, „Slovenijales organizira povečan obseg poslovanja s tropskim lesom in lastno izkoriščanje gozdov v Centralni afriški republiki“, Les: revija za lesno gospodarstvo 2–3, Dragica Debeljak, „Slovenia Bois v Banguiju CAR včeraj, danes in jutri“, Les: revija za lesno gospodarstvo 7–8/1976.</s>
<s>Pošto se početkom osamdesetih, samo nekoliko godina nakon završetka izgradnje industrijskih pogona u Bajangi, kompanija Slovenia Bois našla u tako velikoj fi</s>
<s>U SEDAMDESETIM I OSAMDESETIM GODINAMA nansijskoj krizi, njegovi su jugoslovenski vlasnici bili voljni da predaju preduzeće bez naknade.</s><s>Međutim, Bokasino carstvo to nije prihvatilo, predloživši otpis nagomilanih poreskih obaveza, ne bi li tako zadržali jugoslovensko prisustvo na lokalitetu.47 Naime, samo malo pre toga, 1981. godine, propala je plantaža ljubljanskog Emona Cafe u obližnjem Lidjombu.</s><s>Brinući se o gubitku kredibiliteta, protiv povlačenja Slovenia Bois se izjasnio i jugoslovenski Savezni sekretarijat za spoljne poslove, umesto čega je predložio ulazak zapadnonemačkog partnera koji bi obezbedio nova sredstva i značajno proširio proizvodnju.48 Pored problema objektivne prirode, kao što su bile poteškoće sa transportom trupaca duž reke do udaljenog Pointe-Noirea na atlantskoj obali i isporuka prerađenog drveta kopnenim putem, tokom stabilizacije u Jugoslaviji pojavile su se i administrativne barijere vezane za potrošnju deviza, što je značilo da je već uvezeno tropsko drvo čekalo u luci Kopar.</s><s>Tako su neobrađeni trupci završavali i u Nemačkoj, Francuskoj i Španiji, gde je inače bio predviđen izvoz isključivo rezane drvne građe.49 Posle fi nansijske</s>
<s>Volfand, Naši obrazi, 197. injekcije iz domovine, obezbeđene intervencijom republičkih i saveznih organa, Slovenia Bois je oživeo za par godina, sve dok proizvodnja nije ponovo zastala 1986. godine zbog nedostatka obrtnih sredstava, što jugoslovenski politički interesi očigledno nisu mogli više da spreče.50 U vezi sa radom Slovenia Bois možemo izvući i neke podatke o odnosu jugoslovenskog vodećeg kadra prema lokalnoj radnoj snazi, o čemu inače retko čitamo u zvaničnoj korespondenciji.</s><s>Kao što je i spoljnim posetiocima bilo očigledno, o samoupravljanju na ovim lokacijama nije se moglo govoriti; „socijalistički menadžeri“ bili su okupirani brojnim praktičnim poteškoćama, tako da im „cementiranje“ novog tipa međunarodnih ekonomskih odnosa nije bio prioritet.51 U određenom periodu, kada je na čelu Slovenia Bois, bio Slovenac sa francuskim državljanstvom, praksa u Bajangi bila je čak korak dalje od principa na kojima bi trebalo da se zasniva saradnja na ravnopravnoj osnovi.</s><s>Desilo se tako, da se taj, kasnije smenjeni direktor, koji je više posećivao francusku nego jugoslovenAS, SI AS 1134, F 27, o. 469, Sugestije SSIP republiškemu komiteju za zunanje zadeve, 23.</s><s>AS, SI AS 1134, F 27, o. 469, Zapisnik o primopredaji poslov direktorja – garanta podjetja AS, SI AS 1134, F 27, o. 469, Informacija o položaju mešanega podjetja »Slovenia Bois« S.A.R.L. s sedežem v Bangui, Centralno afriška republika, 26. 11. 1986.</s>
<s>203–224 sku ambasadu, prepustio „kolonijalnom” odnosu prema afričkim radnicima i „plaćeničkom” odnosu prema onima koji su došli iz Jugoslavije.52 Mala livnica u Mvanci u severnoj Tanzaniji sa svojih nešto više od 1.000 tona godišnje proizvodnje metalnih delova za potrebe domaće industrije i poljoprivrede, bila je jedan od manjih i lakše izvodljivih projekata na koje su se jugoslovenske kompanije fokusirale od 1970-ih godina.</s><s>Originalni dogovor između jugoslovenske i tanzanijske vlade o bespovratnom fi nansiranju izrade</s>
<s>203–224 projekta, isporuke jugoslovenske opreme, montaže, obuke kadrova i rada eksperata bio je sklopljen 1979. godine.</s><s>Ubrzo nakon toga, projektu se pridružila Organizacija Ujedinjenih nacija za industrijski razvoj (UNIDO), koja je na početku imala nameru da preuzme oko četvrtinu izvorno planirane sume od 800.000 dolara, što je na kraju bio iznos, koji je za opremu i transport naplatio samo UNIDO, dok je Tanzanija učestvovala sa 1,2 miliona dolara za potrebnu infrastrukturu.53 Glavni deo u realizaciji ovog projekta pripao je beogradskom Invest-Importu, koji je 1982. preuzeo projektovanje, planiranje i nabavku opreme za objekat.</s><s>Zbog niza problema objektivne prirode, projekat nije bio završen tokom predviđene dve i po godine, ali je jugoslovenska strana, napokon, ipak ispunila sve svoje obaveze.54 Fond solidarnosti je posle toga pokrio troškove šestomesečne obuke tanzanijskog osoblja u LZT Kikinda, gde su bili uključeni u teorijski i praktični rad.55 Međutim, problem je nastao u vreme najveće nestašice deviza, tek po završetku isporuke jugoslovenske opreme 1986. godine.</s><s>Naime, projekat je trebalo da završi grupa stručnjaka iz Kikinde, koja bi tokom šest meseci uspostavljala probnu proizvodnju, ali je taj korak na kraju omogućen tek posredstvom druge međunarodne agencije, Programa Ujedinjenih nacija za razvoj (UNDP).56 AS, SI AS 1134, F 27, o. 469, Pritožba Gabrijela Verbiča iz Banguija, Centralno Afriško AJ, fond 130, Savezno izvršno veće, F. 5001/349, o. 90–38/81, Informacija (sa predlozima) o izgradnji livnice i mehaničarske radionice u UR Tanzaniji, 17. 10. 1981.</s><s>UNIDO, Final Report UNIDO Contract No.</s><s>88/60, Start-up of the Nefco foundry with the mechanical workshop at Mwanza in the United Republic of Tanzania (UNIDO, 1989), datum pristupa 3. 5. 2022, https://open.unido.org/api/documents/4840365/download/ (R)%20TANZANIA.</s><s>%20START-UP%20OF%20THE%20NEFCO%20FOUNDRY%20 WITH%20THE%20MECHANICAL%20WORKSHOP%20AT%20MWANZA.</s><s>%20 FINAL%20REPORT%20(17968.en).</s>
<s>Ibid; AJ, 130–6039, o. 90–27/84, Predlog za davanje pomoći UR Tanzaniji u pokriću troškova obuke kadrova za rad u livnici, za koju je isporučena jugoslovenska oprema, 27.</s><s>DAMSP, PA, 1988, Tanzanija, F. 71, dokument 411316, Ambasada SFRJ Dar es Salam, Izveštaj za 1987. godinu sa predlozima za program rada u 1988. godini, januar 1988., 19. 217</s>
<s>S obzirom na dominaciju zapadnih multinacionalnih kompanija u najslabije razvijenim zemljama, koje su tek uspostavljale masovnu medicinsku zaštitu svog stanovništva, prioritet je bilo uspostavljanje domaće farmaceutske industrije koja bi proizvodila makar osnovne lekove.</s><s>Ova namera našla je svoje mesto i u dokumentima Pokreta nesvrstanih, koji su se odnosili na transfer potrebne tehnologije.57 Nedostatak takvih kapaciteta bio je prisutan širom istočne Afrike 1970-ih godina.</s><s>Kenija, kao centar ovog dela kontinenta, nije negovala tako izraženu varijantu afričkog socijalizma poput susedne Tanzanije.</s><s>Međutim, bila je odana nesvrstanosti u spoljnoj politici, dok je na unutrašnjem planu vodila intervencionističku ekonomsku politiku, što je bilo dovoljno za dogovor sa Jugoslavijom, odnosno, slovenačkim preduzećem Krka.</s><s>Ona je 1977. godine sa 34% udela, zajedno sa kenijskom paradržavnom korporacijom Industrial and Commercial Development Corporation (ICDC) i nekoliko drugih privatnih investitora (bliskih predsedniku Kenijatiju), osnovala novu proizvodnu kompaniju pod nazivom Dava (što na svahiliju znači lek), dok je Krka bila zadužena za transfer znanja i, u velikoj meri, uvoz potrebnih sirovina.58 Pored političkih previranja u istočnoj Africi, koja su ograničila njenu prodaju na susedna tržišta, poslovanje Dave bilo je izloženo i promenama valutnih kurseva, kao i damping konkurenciji iz Indije, te iz zapadne i istočne Evrope, a pored njih, tamo su čak i zemunska Galenika i zagrebačka Pliva prodavale jeft</s>
<s>U SEDAMDESETIM I OSAMDESETIM GODINAMA inije lekove proizvedene u Jugoslaviji.59 Ipak, do sredine 1980-ih, Dava je dostigla godišnju prodaju od 8 miliona dolara, zapošljavajući 200 radnika.</s><s>Takvom proizvodnjom pokrivala je četvrtinu potreba kenijskog tržišta, što je bilo isto, odnosno, više od prometa fi li</s>
<s>U SEDAMDESETIM I OSAMDESETIM GODINAMA jala do tada dominantnih multinacionalnih kompanija Wellcome, Sterling i Glaxo.60 Pored toga, Dava je od strane Međunarodne zdravstvene organizacije (WHO) bila označena kao proizvodna jedinica kojom se veoma dobro upravlja i koja primenjuje praksu dobre proizvodnje (GMP).61 Dava je, takođe, bila jedno od retkih mešovitih preduzeća u zemljama u razvoju koja su uspela da nadžive i samu Jugoslaviju.</s>
<s>Pored opisanih brojnih problema sa kojima su se susretala jugoslovenska mešovita preduzeća u zemljama u razvoju, bilo je na tom prostoru tokom osamdesetih godina sve više konkurencije i to, ne samo od strane novih industrijalizovanih zemalja poput Južne Koreje, već i od strane ostalih članica Pokreta nesvrstanih, poput Indije.62 Tada je već počelo vreme izuzetno brzih tehnoloških promena, koje je Jugoslavija teško uspevala da isprati.</s><s>Međutim, trebalo bi istaći da je samostalan nastup jugoslovenskih preduzeća, ili u najviše slučajeva zajedno sa lokalnim partnerima, često predstavljao prve korake ka uspostavljanju industrijske proizvodnje ab ovo.</s><s>U vreme kada su strane investicije u tom delu sveta bile usmerene skoro isključivo ka ekstraktivnim aktivnostima, to je, uprkos svim poteškoćama, značilo vidljiv proboj u procesu uspostavljanja novog tipa međunarodnih ekonomskih odnosa, dok su oni projekti u koje su bile fi</s>
<s>Middle Power Internationalism.</s><s>Th nansijski uključene međunarodne razvojne organizacije bili još uspešniji.</s><s>Iako je „džepove razvoja“, uspostavljene uz pomoć Jugoslavije, bilo teško porediti sa megalomanskim istočnoevropskim zahvatima,63 oni se ne mogu opisati kao polovični po pitanju angažmana za promenu zatečenog stanja.</s><s>Naprotiv, u duhu verovanja da svaku promenu treba uvesti na način koji ne pretpostavlja isključivost određenog društveno-ekonomskog modela, oni su, pre svega, bili simbolična demonstracija da je čak i u kontekstu liberalnog internacionalizma bilo moguće raditi drugačije.</s><s>Princip jugoslovenskog integralnog pristupa bio je osnovni faktor koji je odredio, kako način rešavanja globalnih ekonomskih problema, tako i bilateralne ekonomske odnose sa ostalim članicama Pokreta nesvrstanih.</s><s>Između te dve oblasti delovanja postojala je neraskidiva veza, a kako je osamdesetih godina niz nepoznanica probijao do tada izvesnu jednačinu marksističke analize globalnih ekonomskih problema i nemarksističkog puta njihovog rešavanja, njen ishod postajao je sve neizvesniji.</s><s>Kraj razvojnog konsenzusa u zapadnom delu severne hemisfere i sve slabija ideja o organskoj povezanosti globalnog Juga, brzo su počeli da se odražavaju na nedovoljno čvrste ekonomske veze Jugoslavije sa zemljama u razvoju.</s><s>Mada su „na papiru“ bile postavljene na racionalne ekonomske temelje, one nisu mogle preživeti u okruženju bez bilo kakve političke intervencije.</s><s>Vezanost za konvertibilne valute i druge mehanizme međunarodne razmene, čije parametre nisu određivali ni JugosloAS, SI AS 1271, F 6, o. 49, Pripombe in predlogi na tekst o aktualnih vprašanjih družbeno političnih gibanj v Afriki, 25. 5. 1985.</s>
<s>U SEDAMDESETIM I OSAMDESETIM GODINAMA veni, ni njihovi nesvrstani partneri, pokazala se kao veoma restriktivna.</s><s>Trajnom nedostatku kapitala doprinela je i nespremnost izvoznika naft e da isko</s>
<s>U SEDAMDESETIM I OSAMDESETIM GODINAMA riste svoje petrodolare i time pomognu u uspostavljanju novog ekonomskog poretka, barem dok se ne koriguje odnos decenijama i vekovima uspostavljanih dominantnih snaga između industrijalizovanih zemalja i zemalja u razvoju.</s><s>Ono što se iz jugoslovenskog ugla u drugoj polovini 1970-ih činilo izvodljivim, dugoročno u smislu globalnih reformi, a kratkoročno u smislu pojedinačnih ekonomskih projekata na globalnom Jugu, kao neka vrsta prethodnice ove velike transformacije, počelo je naglo da se ruši tokom 1980-ih godina.</s><s>O tome dovoljno govore podaci o gotovo prepolovljenoj trgovini sa Podsaharskom Afrikom za samo četiri godine (1980–1984),64 dok su istovremeno jugoslovenska potraživanja prema ovom delu sveta porasla na više od milijardu dolara.65 Preterano naglašavanje solidarnosti nije bilo prisutno u jugoslovenskim zvaničnim dokumentima ni u godinama najvećeg entuzijazma oko uspostavljanja novog međunarodnog poretka.</s><s>No, u kriznim 1980-im godinama, više od pitanja kome je šta potrebno, postalo je odlučujuće ko može da plati.</s><s>Među najnerazvijenijim zemljama, koje su znatno više od Jugoslavije osetile diktate međunarodnih fi</s>
<s>U SEDAMDESETIM I OSAMDESETIM GODINAMA nansijskih institucija, bilo je takvih vrlo malo – ironično, najviše one koje se nisu pokazale kao najuporniji saveznik u nastojanjima za očuvanjem novog međunarodnog ekonomskog poretka.66 Postajalo je sve jasnije da je za dalju „proizvodnju nesvrstanosti“ potreban temeljni remont, ali rezervni delovi za to više nisu bili dostupni na tadašnjem svetskom slobodnom tržištu.</s>
<s>Tokom pokušaja zemalja u razvoju da uspostave Novi međunarodni ekonomski poredak Jugoslavija je, kao istaknuta članica Grupe-77, nastojala da demonstrira mogućnost stvaranja nove paradigme u međunarodnim ekonomskim odnosima.</s><s>Osnovni cilj bio je da se redefi niše dinamika između</s>
<s>Rezime industrijski naprednijih zemalja, poput Jugoslavije, i njihovih partnera unutar koalicije, čiji su ekonomski temelji bili u početnoj fazi razvoja.</s><s>Uprkos jedinstvenoj političkoj i ekonomskoj putanji Jugoslavije, njenoj liderskoj ulozi u Pokretu nesvrstanih i značaju u ekonomskom sukobu/dijalogu sever-jug, naAS, SI AS 1271, F 6, o. 49, Društveno-politička kretanja u Africi sa osvrtom na mesto i ulogu SFRJ i odnose sa afričkim zemljama, April 1985, 40.</s><s>AS, SI AS 1271, F 6, o. 49, Društveno-politička kretanja u Africi sa osvrtom na mesto i ulogu SFRJ i odnose sa afričkim zemljama, April 1985, 48. 220</s>
<s>Sources and Literature učno ispitivanje njenih bilateralnih ekonomskih angažmana sa nesvrstanim i drugim zemljama u razvoju ostalo je nedovoljno istraženo u domenu međunarodnih studija.</s><s>Učešće Jugoslavije u različitim inicijativama zapadnih vlada, ali i u misijama usklađenim sa alternativnim ili komplementarnim programima (o čemu svedoči njena uloga u G-77), doprinelo je njenom pozicioniranju kao doslednog i umerenog posrednika.</s><s>Shodno tome, istraživanje dinamike, svojstvene ambivalentnim odnosima u Jugoslaviji, nudi nijansirano razumevanje strategija i praksi koje utiču na sfere interesovanja, kako za industrijalizovane nacije, tako i za proizvođače primarnih produkata.</s><s>Oslanjajući se na široku lepezu nacionalnih i transnacionalnih izvora koji podupiru teorijski okvir njene spoljnoekonomske politike, ovaj članak pokreće istragu o tome kako su vodeće jugoslovenske vlasti doživljavale raskol između globalnog severa i globalnog juga u ekonomskim i drugim domenima.</s><s>Pored toga, on se bavi razvojnim modelima koje je predložila Jugoslavija od ranih 1950-ih pa nadalje, bacajući svetlo na teorijske osnove koje su vodile njenu spoljnu ekonomsku politiku.</s><s>Izvan teorijskog diskursa, članak se nastavlja na skiciranje empirijskih primera koji ilustruju praktičnu primenu mera koje se usvajaju tokom svakodnevne bilateralne ekonomske saradnje sa odabranim podsaharskim zemljama 1970ih i 1980-ih.</s><s>Stavljajući poseban naglasak na jedinstvenu vezu između socijalističke, iako strukturno severne ekonomije, i nekih od najnerazvijenijih afričkih nacija, članak usmerava pažnju na ključne aktere, razjašnjavajući njihove političke i poslovne motive.</s><s>Štaviše, ispituje obrazloženje na kome zasniva ekspertizu projekta, razmatra uspostavljanje radne kulture u afričkim krajevima i procenjuje izazove sa kojima se suočavaju ovi novi oblici ekonomske saradnje, posebno u pozadini izazovnih okolnosti koje su preovladavale 1980-ih.</s>
<s>ja i 'Teći svet' sa posebnim osvrtom na podrućje Afrike“.</s><s>Reprezentacije socijalističke Jugoslavije: preispitivanja i perspektive, ur.</s><s>Hannes Grandits i drugi, 83–105.</s><s>Zagreb; Sarajevo: Udruženje za modernu historiju; Srednja Europa, 2019.</s><s>Sanchez-Sibony, Oscar.</s><s>Red Globalization: Th e Political Economy of the Soviet</s>
<s>Udovič, Boštjan. “‘Going international’: the (non-)importance of non-aligned countries’ markets in the foreign economic relations of Yugoslavia” .</s><s>Zeitgeschichte</s>
<s>YUGOSLAVIA AND THE AMBIVALENCE OF THE SOUTH-SOUTH ECONOMIC COOPERATION IN THE 1970S AND 1980S Abstract: During the epoch characterized by the vigorous pursuit of the New International Economic Order by developing nations, Yugoslavia emerged as a prominent member of both the NonAligned Movement and the Group of 77 developing countries (G-77).</s><s>It sought to exemplify the feasibility of establishing a novel framework for relations between industrially more developed nations, including itself, and its allies within this coalition, characterized by economies in various stages of development.</s><s>Within infl</s>
<s>Jure Ramšak uential circles at the United Nations, Yugoslav development theory garnered attention for its perceived integration of Marxist and neoclassical economic concepts, representing an ambitious global reform program that diverged from the perspectives of the capitalist and socialist superpowers.</s><s>Th is conceptualization of glo</s>
<s>and economic ramifi cations of the emerging neoliberal revolution, which markedly constrained available manoeuvring space starting in the early 1980s. Th</s>
<s>nations, off ering insights into the practical implications of the envisioned economic order and its practice on the ground.</s><s>Keywords: Non-Aligned Movement, G-77, developing countries, Yugoslavia, North-South dialogue, South-South cooperation At the peak of developing nations’ eff</s>
<s>orts to establish the New International Economic Order, Yugoslavia, a prominent member of the Group of 77, sought to demonstrate the feasibility of forging a new paradigm in international economic relations.</s><s>Th</s>
<s>ne the dynamics between industrially more advanced countries, including Yugoslavia itself, and their counterparts within the coalition, whose economic foundations were still in the nascent stages of development.</s><s>Despite Yugoslavia’s unique political and economic trajectory, its leadership role in the Non-Aligned Movement, and its signifi</s>
<s>ict/dialogue, the scholarly examination of its bilateral economic engagements with non-aligned and other developing nations remains notably underexplored within the domain 224</s>
<s>203–224 of international studies.</s><s>Yugoslavia’s involvement in various initiatives spearheaded by Western governments, juxtaposed with its participation in missions aligned with alternative or complementary agendas (as evidenced by its role in the G-77), positioned the country as a consistent moderate intermediary between divergent perspectives.</s><s>Th</s>
<s>203–224 erefore, an exploration of the dynamics inherent in Yugoslavia’s ambivalent relations off ers a nuanced understanding of</s>