בוקר טוב, מועדים לשמחה.
אנחנו היום במנחות, דף פ"ו לקראת סוף הפרק, והנושא שלנו הוא בעצם נושא של דירוג הטוב ביותר מקרב השמנים. השמנים שבהם השמן, שמן הזית שבו משתמשים, בעצם בדף הקודם עסקנו בתבואה המיטבית ביותר, והיום אנחנו נעסוק בשמן האיכותי ביותר, ולקראת סוף הדף נתחיל עם המשנה שבה נעסוק של הדף הבא לגבי היין האיכותי ביותר. זאת אומרת, השאלה היא שאלה של דירוג, דירוג של איכות והמשמעויות של זה, אבל על הדרך עולות כמה מהסוגיות המרכזיות ביותר בעצם בדיני קורבנות. השאלה אם הקדוש ברוך הוא צריך לקורבנות, או מה בעצם המטרה, מה ההבדל המהותי בין קורבנות בעלי חיים, אם יש, לקורבנות של מנחות, מה היחס בין הקורבנות לעבודת המקדש האחרת, לנר התמיד במיוחד, מה קורה עם העלות הגבוהה של הקורבנות והמשמעות החברתית של זה, וכל מיני שאלות חברתיות, חינוכיות, שחורגות, שננסה לפחות לראות שהמשמעות של הדיון חורגת מעבר לדיון עצמו אל משמעויות חינוכיות-חברתיות של הסוגיה בכלל.
אני אזכיר רגע שאנחנו, המשנה שלמדנו בעצם אתמול, שאנחנו נמשיך חלק ממנה היום, עשתה שלושה דברים. הדבר הראשון, היא שיבחה את איכות השמן מתקוע, כמו שהוסבר אתמול, זה כנראה בגליל, זה מרגב בעבר הירדן, כשמנים המובחרים ביותר שאפשר להביא למקדש למנחות. הדבר השני שעשתה המשנה, זה אישרה בדיעבד גם שמנים פחות איכותיים, כאלה שמגיעים משדה מזובל, זאת אומרת קרקע שצריך לזבל אותה בדשן, היא לא הייתה משובחת לכתחילה, ומשדה של שלחין שהוא לא מושקה באופן איכותי מהגשם, אלא צריך להשקות אותו באופן מלאכותי, ומעצי זית שיש ביניהם זרעים של גידולים נוספים, ואז המים המים וההזנה מתחלקים בין יותר צרכנים, וזיתים שלא נגמרה הבשלתם, אנפיקטן, בזה בדיוק נעסוק, כל אלה זה הדבר השני שאומרת המשנה, לכתחילה לא, אבל בדיעבד היא מאשרת את השמנים האלה ככשרים, והדבר השלישי שעושה המשנה זה אומרת ישנם שמנים שהיא לא מאשרת אפילו בדיעבד, שאלה שמנים מגרגרי מגרגרי זיתים שנשרו, מזיתים שנכבשו במלח או בחומץ לפני כן, או שבושלו, נשלקו לפני כן, וכל אלה בעצם לא כשרים אפילו בדיעבד.
אז כאן אנחנו נמצאים, לאחר שאנחנו זוכרים את המשנה שעסקה בדבר הזה, ואני משתפת את הדף, אני משתפת את פ״ו עמוד א', למרות שיש לנו כמה מילים מפ״ה עמוד ב', שאני אקריא אותן. אין מביאין לא מבית הזבלים, זה הציטוט מתוך המשנה שאמרנו על אותם שמנים שלא מביאים אותם מבית הזבלים ושלחין וכולי, ושנזרעים ביניהם, אבל בדיעבד הם כן יהיו כשרים. ואז אומרת הגמרא על כך, והתניא אין מביאין אנפיקטן, ועכשיו אנחנו נכנסים לדף שלנו, ואם הביא פסול, והתניא ואם הביא כשר, מפני שהוא שרף. יש פה איזשהו עניין של נוסחים בפנים, ואם הביא פסול, והתניא ואם הביא פסול, והתניא ואם הביא כשר, האם זה שני נוסחים, האם זה איזושהי השמטה בפנים? אבל בעצם מה שהם מבקשים להגיד לנו, שאותו אנפיקטן שהוא אותו זית שלא לגמרי הבשיל, שבמשנה אמרנו שהוא חלק מקטגוריית האמצע, קטגוריה של השמנים שהם לא אידיאליים אבל בדיעבד הם כן מתקבלים, כאן אומרת לנו בעצם הברייתא שמובאת לסתירה, ואם הביא פסול, והתניא ואם הביא כשר, מפני שהוא שרף. ואם הביא פסול, זאת אומרת זאת הסתירה, ואז שוב הנוסח השני שהוא לא לגמרי ברור ואם הביא כשר, אבל מפני שהוא שרף זה הנימוק דווקא ללמה הוא פסול. זאת אומרת מה שהם מבקשים להגיד לנו שיש פה סתירה לפחות לאחד מהנוסחים, שבעצם אותו אנפיקטן הוא או שבעצם נכון יותר להגיד אנפיקנון בנוסחים שונים, הוא בעצם באיזשהו שלב בוסר, באיזשהו שלב אמצע. השרף שיוצא מהפרי עדיין לא נחשב לשמן של הפרי, הוא עדיין לא הגיע לעונת המעשרות והוא עוד לא לגמרי נחשב משקה. אנחנו נראה עוד מעט שזה שמן המור של מגילת אסתר, הוא שימש לצרכים קוסמטיים, רפואיים, מי שנתן לו את השם אנפיקטן או כנראה אנפיקנון, זה היפוקרטס, הרופא היווני, אותו אחד משבועת היפוקרטס. זאת אומרת, יש לנו פה איזשהו חומר שמשמש לצרכים רפואיים, גם לצרכים אסתטיים, והשאלה האם אפשר לקרוא לו כבר שמן. ובעצם השאלה היא, אם ניקח את זה קצת יותר רחב, מתי שלב ההתבגרות כבר, כשאתה חלקי, אתה עוד לא בוגר לגמרי, מתי אתה כבר יכול להיחשב שלם? עכשיו נזכור שבקורבנות של בעלי חיים דווקא הצעיר הוא המובחר יותר, הוא השלם יותר, הוא נחשב התמים יותר, ולכן הוא ראוי יותר לעלות על הקורבן. ופה בקורבנות של מנחות אנחנו אומרים דבר אחר, אנחנו רוצים שהוא יהיה שלם, שהוא יהיה בוגר, שהוא לא יהיה בוסר, שהוא יצליח, אפשר לקרוא עליו שם שמן רק בשלב מסוים. וכמובן, השאלה הזאת, אם אנחנו מבקשים להסתכל רגע במשמעויות חברתיות, חינוכיות של הדבר הזה, איך אנחנו רואים את הילדים, איך אנחנו רואים את שלב הבוסר של האדם, האם כמשהו נעלה יותר, שלם יותר, דווקא בגלל תמימותו, האם כמשהו חלקי שעדיין לא הגיע, עדיין אי אפשר לקרוא עליו שם אדם. כלומר, כל השאלה הזאת של שלב הבוסר היא שאלה הרבה יותר מעניינת, בהקשרים רחבים יותר.
ואנחנו ממשיכים. אמר רבי יוסף, לא קשיא, הסתירה שיש לנו בין המשנה לבין הברייתא, האם אותו אנפיקנון הוא נחשב כבר שמן שאפשר להשתמש בו למנחות, להביא אותו אל המקדש, לא קשיא, הא רבי חייא, הא רבי שמעון בר רבי, דרבי חייא זריק ליה, ורבי שמעון בר רבי מטבל ביה, או ליה, וסימנך: עשירים מקמצין. מדובר במחלוקת. רבי חייא היה זורק את אותו אנפיקטן, הוא לא רואה בו שמן, היה משליך אותו. לעומת זאת, רבי שמעון בר רבי היה מטבל בו, זאת אומרת, משתמש בו, נחשב בעיניו כשמן. אנחנו מדברים על הפרקטיקה של השימוש ביום-יום, הוא היה מטבל בו אוכל. ומכאן, כיוון שהפרקטיקה של השימוש ביום-יום היא כזאת, אנחנו יכולים גם ללמוד מה יהיה הדין לעניין קורבן מנחות, האם רואים בו שמן או לא. וסימנך, איך נזכור את זה, מי חושב מה? דווקא העשירים מקמצין. זאת אומרת, רבי שמעון בר רבי, שהיה כמובן ממשפחת רבי, משפחה עמידה, רבי יהודה הנשיא, ועשירה מאוד, דווקא הוא זה שמקמץ, זאת אומרת, חוסך כל חלק מן השמן ומטבל גם באותו אנפיקנון אנפיקנון ולא משליך אותו, דווקא אותו עשיר. וזה כבר נותן לנו איזשהו רמז לדיון שאנחנו נעסוק בו, בעצם כמה אנחנו מייחסים חשיבות למחיר של השמן במנחות. מנחות זהו קורבן מאוד נפוץ, הוא קורה הרבה מאוד, בניגוד למה שאנחנו נראה, למשל, נר התמיד, שצריך פחות שמן, וזה גם כסף ציבורי, לא עני ועשיר צריכים בו לעמוד בו באותה מידה. ולכן השאלה הזאת מתחילה להיכנס פה בין עניים לעשירים, דווקא פה העשיר הוא זה שמקמץ, זה שחוסך, ואנחנו רואים שאחד השיקולים היה ההתבגרות, הבוסר, והשיקול השני פה מתחיל להיות שאלת החיסכון לעומת הבזבוז או שאלת העושר לעומת העוני, שפה הם הפוכים. ואמרנו, אותו אנפיקנון, הוא משמש לצרכים אסתטיים. אז "ששה חדשים בשמן המור", פסוק מפרק ב' במגילת אסתר, "ויגיע תור נערה ונערה לבוא אל המלך אחשוורוש מקץ היות לה כדת הנשים שנים עשר חודש, כי כן ימלאו ימי מרוקיהן, שישה חודשים בשמן המור, ושישה חודשים בתמרוקים בתמרוקי הנשים". זאת אומרת, אותו שמן מור הוא בשמנים בתמרוקי הנשים. אותו שמן המור הוא השמן שבו היו משתמשות אותה דת נשים לשהות חצי שנה בתוך שמן המור כדי לעדן את הבשר. אנחנו תכף נראה מהי שמן המור, מבררים כאן. רב הונא בר חייא אמר: סטכתא. רבי ירמיה בר אבא אמר: שמן זית שלא הביא שליש. רש״י אומר לנו שאותו סטכתא הוא משחה לרפואה. זאת אומרת, עמדתו של רב הונא היא, אנחנו מדברים על משהו שהמטרה שלו היא רפואית, ומשתמשים בו גם לצורך האסתטי של שמן המור במגילת אסתר. אבל אומר רבי ירמיה הגדרה אחרת, שמן זית שלא הביא שליש, זאת אומרת שלא הגיע לגידול מלא, אלא הוא עדיין לא הביא שליש מגידולו. זאת אומרת, זית צעיר הוא זה שמניב את אותו שמן אנפיקטן, שלא ברור שאפשר כבר לקרוא לו שמן. ותמיכה לעמדת רבי ירמיה מגיעה לנו כאן מן ההמשך. תניא נמי הכי: ברייתא של רבי יהודה, אנפקנון שמן זית שלא הביא שליש. אם ככה, למה סכין אותו אם הוא שמן עדיין לא שלם, ועדיין לא מלא, ועדיין לא איכותי מספיק? הוא כנראה גם לבן, עוד לא קיבל את הצבע הירוק. כיוון שמשיר את השיער ומעדן את הבשר, נוסח אחר, שמשחיר את השיער ומעדן את הבשר, יש לו מטרות אסתטיות רפואיות, אותו שמן המור שריכך את העור במשך שישה חודשי שימוש של אותן נערות מסכנות ששהו בתוך השמן במשך שנה שלמה.
ואנחנו חוזרים בעצם אל המשנה, שאמרה אין מביאין מן הגרגרין שנשרו במים. אמרנו שהחלק השלישי של המשנה פסל שמנים מסוימים לחלוטין, לא רק לכתחילה, אלא גם בדיעבד, שזה אותם שמנים שהיו כבר שכבר כבשו בהם, זה שיצאו תוך כדי כיבוש של הזיתים במים או בחומץ, ובעצם ההפרשה שיצאה מן הזית או או מתוך בישול, וגם אותם גרגרים שנשרו, כלומר, הושרו במים. אם מביא מהם, פסול. אז מביאה הגמרא ברייתא באותה רוח: שמן זית כבוש, שלוק, שרוי, ושל שמרים, ושל ריח רע לא יביא, ואם הביא, פסול. שמרים, הכוונה לשמרים או או הגפת זה החלקים של הזית שמשוקעים בתוך הקרקע של המיכל שבו כובשים את הזיתים, ויש להם צבע וריח חזקים מאוד וטעם כבד מאוד, ואנחנו לא, נחשוב רגע, נגיד, בהקבלה של יין, מה שנשאר בסוף של הבקבוק של היין או של מיץ הענבים, או מה שנשאר בתוך שמן זית בסוף, החלק החזק מאוד, ולפעמים עם כל מיני חלקיקים, זה נחשב לשמרים או לגפת, וזה נחשב לפסולת של הכבישה, שנמנעים ממנה כדי לקבל שמן זית זך, ושמן של ריח רע הוא שמן שהתקלקל או החמיץ, ואותם לא מביאים למנחה. על כך שואל רבה: בעי רבה, רבה, הקדישו, מהו שילקה עליו משום בעל מום? כיון דפסול כבעל מום דמי, או דלמא אין בעל מום אלא בבהמה? זאת אומרת, מבקש רבה לדעת, כשמביאים בעל חיים כקורבן שהוא בעל מום, אז זאת בעיה, משום שעוברים על לא תעשה, אפילו אם רק הקדישו אותו ולא הקריבו אותו והוא לא בפועל עלה על המזבח, ואז לוקים מלקות בגלל המעבר הזה בלא תעשה, האם זה אותו דין גם למנחה, ובעצם שמן מקולקל כזה ייחשב שמן בעל מום, ועוברים בו בלא תעשה, אפילו להקדשה, ולוקים בו. אז האם מהו שילקה עליו משום בעל מום? כיון שפסול כבעל מום דמי, כמו בהמה, או דלמא שמא אין בעל מום אלא אלא בבהמה. סוף הדיון הוא תיקו, אין לנו פה הכרעה, לא היה אפילו דיון, הייתה שאלה והתשובה היא תיקו, אבל אנחנו נשמע שיש פה בעצם שאלה יותר מרכזית לגבי מערכת היחסים בין קורבן שהוא קורבן בעלי חיים לבין קורבן מנחה. האם מנחה זה זה איזה סוג של תחליף נמוך יותר, שלא זוכה לכל הדרמה של ההלכות מסביב והאיסורים, ואין את כל המשמעויות והעונשים שנמצאים מסביב מבחינת האטום של אותה מנחה, או כן מה שמעידה לנו כל המסכת הזאת, והעיסוק המעמיק במנחות והדירוג של השמנים כאן, שאנחנו אומרים, לא, יש גם פה דרגות מאוד מרכזיות ויש את מה שהוא בעצם בעל מום, שמן שיהיה בעל מום, ואם אתה מביא אותו או אפילו מקדיש אותו אתה עשוי ללקות עליו. אבל אני אומרת, השאלה היא ככה שאלה רחבה יותר של השוואת קורבנות בעלי חיים למנחות, האם מנחות זוכות לאיזשהו זלזול או להפך דווקא זוכות למעמד, זלזול בגלל שהן זולות יותר, פשוטות יותר וכאילו מייצגות את האפשרות האחרונה שיכולים עניים להביא, או שדווקא להפך מייצג משהו מאוד משמעותי בעולמו של הקדוש ברוך הוא, דווקא לא בעלי החיים, בטח בעידן המודרני כשאנחנו מדמיינים העלאת קורבנות, המנחה אולי עונה על איזשהו צורך אחר.
ואנחנו עוברים אל המשנה שממשיכה לעסוק בדירוג של השמנים ומונה בעצם תשעה סוגי שמנים שהיא תדרג. שלשה זיתים הן, זאת אומרת שלשה מועדים-זמנים שבהם מוסקים את הזיתים שאינם מבשילים בבת אחת. ובהן שלשה שלשה שמנים. זאת אומרת כל אחד משלושת כל אחת מן התקופות הללו, כל אחד מן המסיקים האלה, יש בהם שלשה שלבים של הפקת השמן, ולכן שלשה סוגים של שמן בכל אחד, שלש כפול שלש, שיש לנו תשעה סוגי שמנים. הזית הראשון, כלומר המסיק הראשון של הזיתים, מגרגרו בראש הזית וכותש ונותן לתוך הסל. המסיק הראשון, הזית הראשון המובחר ביותר מכל השמנים, הוא זה שאנחנו מגרגרים, כותפים, בראש הזית. הזיתים שחשופים ביותר אל השמש הבשילו הכי מהר, אנחנו נראה שביין זה הפוך, כי דווקא מה שהכי חשוף לשמן, לשמש עשוי להרכיב, אבל בזיתים מה שהכי חשוף לשמן הבשיל הכי מהר, הוא נותן את השמן שלו כמעט מעצמו, מתפוצץ מרוב שמן בתוכו, ואותו כותש בעצם הכותף ונותן לתוך הסל. זה הכתישה הראשונה במכתשת, תכף אנחנו נראה דיון על זה, אבל הוא כותש אותם, ואז את הזיתים הכתושים הוא מעביר לתוך הסל, מה שנקרא עקל בית הבד, שזה סל שכלוא מענפים דקים, והשמן בעצם ניגר וזב מהחללים של הסל לכלי שמתחתיו, ועוד החלק שאינו רצוי, השמרים נשאר בתוך הסל, וככה אנחנו מקבלים בעצם את השמן האיכותי ביותר והאידיאלי ביותר למטרת מנחות וגם לכל מטרה אחרת. ואומר רבי יהודה, סביבות הסל. זאת אומרת, כדי לקבל את הטוב ביותר, אנחנו לא שמים את הזיתים ממש בסל, אלא בצדדים, כדי שהשמן לא ייפול על הזיתים הנוספים, אלא ייפול לתוך החלל הנקי, וזה השמן, זה ראשון, הראשון לשמנים המובחר והמתאים ביותר למנורת המקדש, עוד יותר מאשר למנחות, כמו שתכף נראה. שמן השני זה את אותם זיתים חזר וטוען בקורה. כלומר, אנחנו בעצם לוקחים את אותם הזיתים, ושמים שנמצאים בסל, ושמים עליהם קורה כבדה. צד אחד יהיה קבוע בתוך הקיר, על הצד בתוך איזו גומחה, בצד השני תהיה משקולת כבדה או איזו אבן, והקורה תיצור לחץ על הזיתים וייצא שמן נוסף. נצליח למצות אותם עוד יותר לתוך הכלי שבתוכו נמצא הסל, או לתוך איזה בור חצוב, ונקבל שמן שני, רבי יהודה אומר, באבנים ולא בקורה, כדי להפחית קצת את הלחץ, כדי שעדיין יצא רק השמן הזך, ולא גם שאריות נוספות מתוך הזית, זה יהיה השמן השני. ואחר כך חוזר וטוחן, חזר וטחן וטען את אותם זיתים שוב. הוא טוחן כדי להוציא מהם את השאריות השמן שעדיין נשארו, וזה יהיה השמן השלישי, שהוא פחות ברמתו. הראשון, השמן הראשון, מתאים למנורה למנורת המקדש, לנר התמיד, ושני השמנים האחרים, השאר למנחות. השני, זאת אומרת, אנחנו נמצאים במסיק השני, בתקופה שהבשילו עוד חלקים של העץ, מגרגרו בראש הגג וכותש ונותן לתוך הסל. כלומר, בשלב הראשון, השמן הראשון של המסיק השני, הוא מגרגר, כלומר, קוטף מראש הגג. יש לזה שתי פרשנויות אפשריות. אפשרות אחת זה שהוא לוקח אותם ופורס אותם על ראש הגג, כדי שיהיו חשופים הזיתים לעוד שמן וימשיכו את תהליך ההבשלה בפריסה שלהם, ביובש שפרוס בגג, וככה הם בעצם יעלו למעלת הזית הראשון שהיה חשוף יותר לשמש לשמש. והאפשרות השנייה להבין את זה, זה שהוא עולה לגג, ומה שהוא מצליח להוריד מהשלב הזה של העץ, שהוא מין שלב אמצעי, לא הכי למעלה, מה שכבר הורדנו, אלא מה שהוא מצליח להגיע תוך כדי עמידה על הגג, אבל בוודאי מדובר פה בזיתים שהם קצת פחות בשלים, ואותם, עכשיו התהליך הוא יהיה זהה, כותש ונותן לתוך הסל. רבי יהודה אומר סביבות הסל, זה ראשון, השמן הראשון של הקטיף של המסיק השני. טוען בקורה, רבי יהודה אומר באבנים, זה שני, השמן השני של המסיק השני, וחזר וטחן וטען, זה השלישי. הראשון למנורה והשאר למנחות, גם לגבי המסיק השני, אותה חלוקה של השימושים, רק הראשון ילך לנר התמיד, ושני השמנים האחרים ילכו למנחות. שלישי, המסיק השלישי, עוטנו בבית הבד עד שילקה, זאת אומרת, יש לנו איזשהו שלב מקדים. כאן עוטנו, זאת אומרת, הוא נותן את הזיתים במעטן בבית הבד עד שילקו, עד שיושם בתוך איזשהו כלי, עד שהם יילקו, כלומר יתרככו. צריך, יש איזשהו שלב, הזיתים האלה לא נחשפו מספיק לשמש, הם מלמטה של העץ, ולכן הם דרוש דרוש להם עוד תהליך בעצם של הבשלה ושל ריכוך, שאת הדבר הזה עושים בתוך המעטן, בתוך בית הבד, ואז כשזה מוכן, מעלהו ומנגבו בראש הגג, פורס את זה ליבוש, לניגוב בראש הגג, הוא עושה את זה למעלה גם בגלל שהשמש שם חזקה ביותר, וגם כי יש ריח חזק וריח לא נעים מתוך איזשהו עיפוש שעוברים אותם הזיתים, ורק אחר כך כותש ונותן לתוך הסל, ויש לנו פה את אותו רצף, רבי יהודה אומר סביבות הסל, זה ראשון, טוען בקורה, רבי יהודה אומר באבנים, זה שני, חזר וטחן וטען, זה שלישי, וגם דינם אותו הדין, הראשון למנורה והשאר למנחות. אז אנחנו רואים שיש פה תשעה סוגים, ויש פה איזו תחושה של ניצול המקסימלי של השמן, בניגוד לקודם אמרנו, לא, השמן הזה לא טוב, אותו בכלל יש מי שזורק, דווקא העשירים מקמצין, אבל אבל יש מי שלגמרי זורק אותו. פה אנחנו רואים איזושהי מגמה מאוד מאוד חזקה של שימוש הולך וחוזר ומיצוי וניצול מקסימלי. קצת מזכיר את המדרש על האופן שבו התמר מנוצל לתוך על הקו, מדרש המופיע בבראשית רבא ובמדבר רבא על אותה מה תמרה זו אין בפסולת אלא תמרים לאכילה, לולבים להלל, חיריות חריות שזה כפות התמרים לסיכוך, סיבים לחבלים, סנסנים שזה הענפים שעליהם תלוי הפרי, לכבד, כלומר לעשות מהם מטאטא, שיפעת הקורות שזה הגזע לקרות בהם את הבית, כך הם ישראל אין בהם פסולת. כלומר לשם הולך המדרש ואותה תחושה מתקבלת פה, המאמץ הזה לעשות שימוש בכל חלק וחלק של השני.
איבעיא להו, שואלת הגמרא, מגרגרו תנן, או מגלגלו תנן? אמרנו שאנחנו מגרגרים את אותם זיתים ראשונים מלמעלה. מה אנחנו, מה זו גם שאלה על לשון המשנה אבל גם על התוכן. האם אנחנו מגרגרים, כלומר קוטפים אחד אחד את אלה שהבשילו, בודקים מה הבשיל ואותם לוקחים, או גרגיר כאן, גרגיר כאן, אומר רש״י, או שאנחנו מגלגלים, זאת אומרת מניחים אותם בראש האילן עד שכולם יתבשלו בשמש ואז עושים בבת אחת איזשהו קטיף אחד. תחשבו כשאתם נגיד אופים תפוחי אדמה, האם מוציאים את אלה שנשרפו ומשאירים את השאר בתנור, לכל פעם מוציאים עוד כמה, או שאנחנו קצת הופכים אותם ומשאירים את כולם עד שלב אחד? וגם בשאלה חברתית-חינוכית אולי רחבה יותר, האם יש ערך לתהליך? האם אנחנו עושים בבת אחת את הפעולות שלנו ביד חזקה בזרוע נטויה ובמורא גדול ובאותות ובמופתים, או שאנחנו נותנים לאיזשהו תהליך של הבשלה איטי? תא שמע, אומרת הגמרא, מביאה ברייתא ליישוב והשאלה, "שמן זית מזיתו". מכאן אמרו: זית ראשון מגלגלו בראש הזית, וכונסו לבית הבד, וטוחנן בריחיים, ונותנו בסלין. שמן היוצא ממנו, זה היה ראשון. טען בקורה, אנחנו רואים בדיוק את מה שראינו, שמן היוצא ממנו זה השני, וחזר ופרק וטחן וטען, זה היה שלישי. הראשון למנורה והשאר למנחות, וכך זית שני, וכן זית שני. וזית שלישי, עוטנו בבית הבד עד שילקה, ומעלה לראש הגג, ועושה אותו כמין תמרה, תמרה זה ערימהף עד שיזובו מימיו, וכונסו לבית הבד, וטוחנו בריחיים, ונותנו בסלין, ושמן היוצא ממנו זה היה ראשון. טען בקורה, שמן היוצא ממנו זה השני. פרק חזר וטחן וטען, זה היה שלישי. הראשון למנורה והשאר למנחות. כלומר, יש לנו חזרה כמעט על אותו הדבר, אבל הדגש בתוך הברייתא הזאת זה ההתחלה שאמר "שמן זית מזיתו". זאת אומרת, האם אנחנו מגרגרים או מגלגלים? ההתייחסות פה היא לפסוק מפרשת תצווה, "ואתה תצווה את בני ישראל וייקחו אליך שמן זית זך כתית למאור להעלות נר תמיד", אותו שמן זך כתית שילך אל המנורה, והוא צריך להיות מזיתו. כלומר, הזיתים כל כך בשלים שהם מאילו, מאליהם מוציאים את השמן הזך מעצמם, הם ממש מתפקעים, ולכן בעצם הלשון הנכונה צריכה להיות מגלגלו, בגלל שהם מתפקעים בעצמם ולא אנחנו בוחרים לנו באופן מכוון. אחד-אחד. אבל הברייתא הזאת, שכבר הביאה לנו איזשהו תיאור של מה שראינו במשנה, בכל זאת יש הבדל. רבי יהודה אומר, אני ממשיכה בתוך הברייתא: לא היה טוחנו בריחיים, אלא כותשו במכתשת, ולא היה טוען בקורה אלא באבנים, ולא היה נותנו בסלין אלא לתוך סביבות הסל. נשים לב שאנחנו מכירים את השניים האחרונים, את ההערה שלו על סביבות הסל ועל האבנים, אבל אנחנו לא מכירים את ההערה הראשונה שלו, שכותשו במכתשת. מכתשת לעומת הריחיים שהוזכרו בתוך הברייתא. כלומר, במשנה אמרנו כתישה, ורבי יהודה לא הסתייג שם, וכאן אנחנו אומרים טחינה בריחיים, ורבי יהודה מסתייג ואומר כתישה. אז שואלת הגמרא, הא גופא קשיא: הברייתא הזאת שהבאנו בשביל לענות על השאלה של הגמרא היא בעצמה קשה, כותש מני? כדעת מי זה הכותש של המשנה, רבי יהודה היא? כמו שאנחנו רואים שהמילה כותש, כמו שכאן אומר בברייתא את רבי יהודה הוא זה שאומר כותש במכתשת, אז האם המשנה כרבי יהודה? אבל תוך הסל אתאן לרבנן. אבל רבי יהודה אומר בצדדים של, בסביבות הסל, ואנחנו אומרים במשנה כעמדת רבנן, תנא קמא בעצם אומר לתוך הסל ולא סביבות הסל, אז כמי? והתשובה: האי תנא סבר לה כותיה בחדא, ופליג עליה בחדא. התנא קמא סובר כמו רבי יהודה בחדא לעניין כותש במכתשת ולא בריחיים, אבל פליג על רבי יהודה בחדא של סביבות הסל לעומת בתוך הסל ושל אבנים לעומת קורה. ובכך בעצם נגמר הדיון הראשון בדירוג של השמנים, אבל בכך לא נגמר הדיון של השמנים, משום שהמשנה ממשיכה ונותנת את הדירוג המלא.
הראשון שבראשון אין למעלה הימנו. כלומר, ברור שקטגוריה א' זה השמן הראשון של המסיק הראשון, שהוא הכי טוב. השני שבראשון והראשון שבשני שוין. כלומר, קטגוריה שנייה, השמן השני של המסיק הראשון והשמן הראשון של המסיק השני. קטגוריה שלישית, השלישי שבשני והשני שבשלישי שווין והשלישי שבשלישי, סליחה, השני שבראשון והשני שבראשון, והראשון שבשלישי שוין. והשלישי שבשני והשני שבשלישי, זאת אומרת, השלישי בראשון פלוס השני בשני פלוס הראשון שבמסיק השלישי הם שוין. קטגוריה רביעית, השלישי שבשני והשני שבשלישי. וקטגוריה אחרונה שאין למטה הימנו, השלישי שבשלישי. אז היה לנו פה איזשהו דירוג וכבר בתוך המשנה יש תהייה: אף כל המנחות היו בדין שיטענו שמן זית זך, מה מנורה שאינה לאכילה טעונה שמן זית זך, מנחות שהן לאכילה אינו דין שיטענו שמן זית זך! זאת אומרת היה ראוי שיהיה קל וחומר שייקבע בדין קל וחומר מתוך המנורה אם המנורה היא, רגע, אם המנורה היא שמן זית זך, אם המנורה היא שהיא טעונה שמן זית זך והיא לא לאכילה מן הראוי שנעשה קל וחומר על המנחות שהן לאכילה. תשובה, למה אין לנו את הקל וחומר הזה? תלמוד לומר "זך כתית למאור", ואין זך כתית למנחות. כלומר יש לנו פסוק מפורש, יש לנו פסוק מפורש שאומר לנו, סליחה, יש לנו פסוק מפורש שאאמר לנו  אמרנו מפרשת תצווה שמן זית זך כתית למאור, ולכן זה למאור ולא למנחות, למרות ההיגיון שאומר שלאכילה למנחות לכאורה צריך משהו יותר איכותי לאכילה על פני השימוש למאור, אבל אנחנו יודעים שצריך להיות שמן זית כתית למאור, הכתית מסמן את המסיקים הראשונים, את השמן הראשון בכל אחד משלושת המסיקים, שרק הוא מתאים למנורה. אומרת הגמרא: שווין? אתה יצרת לנו שוויון בין כל מיני קטגוריות, למשל הראשון של המסיק השני והשני של המסיק הראשון, והא אמרת ראשון למנורה והשאר למנחות! זאת אומרת הרגע אתה אמרת שאין שוויון ביניהם, משום שאחד מותאם למנורה ואחרים לא. אמר רב נחמן בר יצחק: מאי שווין? שוין למנחות. לעניין מנחה זה אותו דבר בערך שלו, לא לעניין המנורה. זאת אומרת יש לנו פה איזה שתי ישויות מרכזיות של עבודת המשכן המקדש, אחת מהן היא בעצם כלי המקדש ובראשם המנורה, והשנייה היא עבודת הקורבנות, והשאלה למי מגיע השמן היותר בכיר. מי שמנצחת פה זה לחלוטין המנורה, למרות האולי היגיון שהיה לנו להגיד ההפך, אבל המנורה היא זאת שמנצחת, היא מקבלת את הרק הזית שמן זית זך שהוא כתית, לעומת המנחות שיש כל מיני דרגות אבל הן מקבלות בעצם כמעט את כל השמנים. והתנועה הזאת שאנחנו עושים בין השוואה להעדפה, מצד אחד אנחנו עושים דירוג מאוד חזק, כל קטגוריה, מי נמצא בקטגוריה הזאת, מי למעלה שאין למעלה ממנו, מי למטה שאין למטה ממנו, ומצד שני איזה ניסיון להגיד אבל הכל שווים, הכל שווים למנחות, או לפחות חלק גדול שווים, ואני מזכירה את השיקול הכלכלי קודם. זאת אומרת יש פה איזשהו מתח בין הרצון להגיד יש פה איזה מנחה, קטגוריה שווה לכולם, גם העניים יכולים להביא, הרבה המשנה הראשונה שלנו שכל הזמן אמרה בדיעבד זה כן יהיה בסדר כמעט לגבי כל סוגי השמנים, לבין המגמה להגיד כל דבר הוא שונה. זה ככה, אתם זוכרים את השיר של ביאליק על צילי וגילי מי משתיהן יפה יותר, והמסקנה אינכם יודעים, חה חה חה דודים לא ולא שתיהן יפות יותר צילי וגילי זו וזו. אבל ברגע שאתה שואל את השאלה מי יפה יותר, אז התשובה היא כבר הרבה פחות חזקה מן השאלה שתיהן יפות זו וזו. הן כבר לא שוות, כי אתה מכניס את המתח הזה פנימה. המקום אולי הכי בוטה שבו זה נמצא במקורות שלנו זה בפרק השני של מסכת אבות, כשבעצם רבי יוחנן בן זכאי יש לו חמישה תלמידים, נכון, שהוא לוקח איתו מירושלים ליבנה, ויש לנו כאילו הוא היה מונה שבחם, רבי אליעזר אינו מאבד טיפה, רבי יהושע אשרי יולדתו, רבי יוסי חסיד, רבי שמעון ירא חטא, רבי אלעזר כמעיין המתגבר. זאת אומרת, יש לנו איזושהי תחושה של ריבוי, יש פה מה שקורא גרדנר ריבוי אינטליגנציות, אז אז אז יש פה כל מיני דרכים להיות תלמיד חכם, אחד דרך האינטליגנציה הזאת ואחד דרך האינטליגנציה הזאת, ויש פה דווקא איזו מין תחושה של ריבוי ושל שוויון, והוא מונה שיבחם. אבל עוד לא גמרנו למנות את השבח כבר הוא היה אומר אם יהיו כל חכמי ישראל בכף המאזניים ואלעזר בן הורקנוס, אליעזר בן הורקנוס בכף השנייה מכריע את כולם, אבא שאול אומר אם יהיו כל חכמי ישראל בכף המאזניים ורבי אליעזר בן הורקנוס עמהם ורבי אלעזר בן ערך בכף השנייה מכריע את כולם. זאת אומרת, עוד לא גמרנו להגיד יש פה מקום לריבוי וכל מיני תלמידים עם כל מיני תכונות, ישר אנחנו אומרים אבל רגע רגע, אבל מי יותר שווה? מי מכריע את כולם? וההוא היה אומר הזה אם זה אותו אותה אמירה אז באמת יש בה איזה חוסר קוהרנטיות לעומת זאת אם זה שניים שונים אולי הוא היה אומר הזה אולי הוא אחר אז יש פה איזה מתח בין שתי עמדות אבל בכל מקרה יש לנו פה איזה מתח שנמצא מאוד מאוד חזק בתוך המשנה שלנו בין המגמה להשוות ,המשנה והגמרא אבל כבר בתוך המשנה בין המגמה להשוות ולהגיד מנחות זה לכולם ובואו נעשה איזשהו שימוש מקסימלי וניצול כמו שראינו עד המסיק השלישי בשמן האחרון וננצל את הכל עד תומו לבין האמירה רגע אבל יש שווים יותר ויש שווים פחות.
אם ככה שללנו את אנחנו ממשיכים לציטט מתוך המשנה אף כל המנחות היו בדין שזה במשנה שללנו אתם זוכרים את הלימוד קל וחומר שלכאורה צריך היה ללמוד ממנחות למנורה ששמן למנחות שהוא לאכילה צריך להיות זך ומזוקק יותר משמן של המנורה ודחינו מתוך הפסוק בפרשת תצווה שמן זית זך כתית למאור אז עכשיו ממשיכים לדרוש על הפסוק הזה שנוגע למנורה: תנו רבנן: "זך" אין "זך" אלא נקי. זאת אומרת כמו אותו שמן שיוצא מעצמו. רבי יהודה אומר: "כתית" אין "כתית" אלא כתוש. זאת אומרת השמן שבסיבובים הראשונים של כל אחד מהמסיקים לא לא נטחן בריחיים אלא רק נכתש במכתשת זה בעיני רבי יהודה כמו שראינו אותו כתוש הוא עדיין כתית זה לא רק מה שיוצא מעצמו אלא גם מה שיכול להיכתש אבל לא להיטחן בריחיים. יכול יהא זך כתית פסול למנחות? זאת אומרת יכול להיות שיש אותו שמן זית כתית שכשר למנורה ייפסל למנחות האם זו דרישה מיוחדת למנורה למאור? תלמוד לומר לא, "ועשרון סלת בלול בשמן כתית". זאת אומרת יש לנו פסוק אחר מאותה פרשת תצווה שמראה ששמן כתית משמש למנחה "ועשרון סלת בלול בשמן כתית" וזה ממשיך "רבע הין ולנסך ובית ההין יין לכבש האחד". אם ככה מה התלמוד לומר "למאור"? למה לציין במיוחד בפסוק שמן זית כתית למאור אם זה גם למנחות? אלא מפני החיסכון. מאי "חיסכון"? אמר רבי אלעזר: התורה חסה על ממונן של ישראל. זאת אומרת אפשר להביא שמן זית כתית למנחה אבל הוא הוא נאמר ספציפית למאור כדי שנבין שמותר גם להביא יין פשוט יותר למנחה אותה מנחות שלא יהיו יקרות מדי אנחנו מביאים הרבה מאוד ואנחנו מביאים מכסף פרטי העני והעשיר ולא מכסף ציבורי ולכן אנחנו חסה התורה על ממונם של ישראל וזה שוב מכניס אותנו לאחד השיקולים המרכזיים בדיני קורבנות שזה העלות הגדולה של האירוע הזה והסיפור המעמדי שזה יוצר במי שמביא פר ומי שמביא יונה ותור מצד אחד הנגישות של כולם לפעולה הזאת ומצד שני הפערים הגדולים ביניהם.
ואנחנו בעצם מסיימים את הדיון עם השאלה הגדולה של הקורבנות את הדף שלנו שהיא השאלה של בעצם מי צריך את הקורבנות האלה בכלל את מי הם משמשים "למה לי רוב זבחיכם יאמר השם" אומר ישעיהו "שבעתי עולות אילים וחלב מריאים ודם פרים וכבשים ועתודים לא חפצתי כי תבואו לראות פניי מי ביקש זאת מידכם רמוס חצריי וגם על המנחה לא תוסיפו הביאו מנחת שווא קטורת תועבה לי חודשיכם ומועדיכם שנאה נפשי היו עלי לטורח נלאתי נשוא" וכולי וכולי. אז מה המטרה של אותם קורבנות נשאלת פה דווקא דרך השאלה של השימוש של האור בעצם הנר התמיד השמן לנר את מי הוא משרת אבל ברקע כאמור מתגלגלת השאלה הרחבה יותר על הקורבנות כולם ועל המנחות ביניהם. אז "צו את בני ישראל ויקחו אליך שמן זית זך". אמר רבי שמואל בר נחמני: "אליך" ולא לי, לא לאורה אני צריך. זאת אומרת הפסוק מויקרא כד, ב' "צו את בני ישראל ויקחו אליך שמן זית זך כתית למאור להעלות נר תמיד", "ייקחו אליך" המצווה נועדה להראות את חיבתך לפניי ולא אני הקדוש ברוך הוא לאורה אני צריך אני לא צריך את אור המנורה ואני לא צריך את כל המתרחש בבית המקדש. הרעיון הוא רעיון חינוכי עבורכם. ונקבל עכשיו שלוש ראיות לזה שלא הקדוש ברוך הוא לאורה צריך. ראיה ראשונה: שולחן בצפון, ומנורה בדרום. אמר רבי זריקא, אמר רבי אלעזר: לא לאכילה אני צריך, ולא לאורה אני צריך. זאת אומרת המרחק בין השולחן לבין המנורה בקצוות במרחק ביניהם בתוך בית המקדש. למה זה? כי כי בניגוד לאדם רגיל שצריך שהאור יהיה ליד שולחן האוכל בגלל שהוא צריך להשתמש באור, הקדוש ברוך הוא לא צריך את המנורה למטרות של אור ולכן ולא צריך את המזבח למטרות של אכילה, ולכן יש ביניהם מרחק. ראייה ראשונה. ראייה שנייה, הפסוק מבית המקדש של שלמה, ממלכים א', "ויעש לבית חלוני שקפים אטומים". תנא: שקופין מבפנים, ואטומים מבחוץ, לא לאורה אני צריך. כלומר, בניגוד לבתים של בני אדם שהחלון צר בחוץ ומתרחב פנימה כדי להכניס את האור, בבית המקדש החלון צר בפנים ומתרחב החוצה. המטרה היא להוציא מבית המקדש החוצה ולא מבחוץ פנימה. לא צריך שהאור ייכנס, הקדוש ברוך הוא לא זקוק לאור. וראייה אחרונה, "מחוץ לפרוכת העדות באהל מועד". בהמשך אחרי הפסוק שראינו מפרשת תצווה של "ויקחו אליך השמן זית כתית למאור להעלות נר תמיד", אז בעצם ממשיך הפסוק ואומר "מחוץ לפרכת העדות באהל מועד יערוך אותו אהרון מערב עד בוקר לפני השם תמיד חקת עולם לדורותיכם על המנורה הטהורה יערוך את הנרות לפני השם תמיד". אז אותו נר תמיד שבמנורה הטהורה, מה מטרתו? עדות הוא לכל באי עולם שהשכינה שורה בישראל. ואם תאמר: לאורה אני צריך? והלא כל ארבעים שנה שהלכו ישראל במדבר לא הלכו אלא לאורו! אלא עדות הוא לכל באי עולם שהשכינה שורה בישראל. המטרה של מה שמבקשים להראות לנו על ידי הנר תמיד, זאת אומרת על ידי השימוש הזה בשמן הזך הכתית היא ששכינה שורה בישראל ולא שהקדוש ברוך הוא זקוק לאור, או אחרת, הרי היה לו אור לתת לנו עמוד אש במדבר ארבעים שנה, אנחנו הלכנו לאורו, אז מה הוא עכשיו צריך לאורנו? ושואלת הגמרא: מאי עדותה? מה זה אותה עדות לכל באי עולם שהשכינה שורה בישראל? אמר רבא: זה נר מערבי, שנותנין בה שמן כנגד חברותיה, זאת אומרת בנר המערבי שמים את אותה כמות שמן כמו בנרות האחרים של המנורה, וממנה היה מדליק, ובה היה מסיים, ואף על פי כן אפשר היה בכל פעם להתחיל את ההדלקה ממנה בכל ערב ולסיים את ההדלקה באותו נר בסוף. זה קצת כמו נר חנוכה כזה שקורה כל יום במקדש שהשמן מספיק ליותר ממה שהוא אמור היה להספיק.
ואנחנו רק נציץ לרגע על המשנה של מחר, שהיא בעצם נותנת לנו את אותה תמונה, הפעם לגבי היין. מאין היו מביאין את היין? קדוחים ועטולין אלפא ליין, כמו ששם היה אלפא לשמן מתקוע ומרגב, אז פה האלפא ליין, זאת אומרת המקום המקומות המשובחים ביותר להביא את היין הם קדוחים ועתולין, שניה להן בית רימה ובית לבן בהר, וכפר סיגנא בבקעה, אותם המקומות שבהם היין היה משובח ביותר. כל ארצות היו כשרות, אלא מיכן היו מביאין. אז גם כאן ניתנו לנו קטגוריות, המיון הגבוה ביותר, אחר כך הבדיעבד ואחר כך הדברים שאסורים. אז מאיפה לא מביאים אבל זה בדיעבד יהיה כשר? לא מבית הזבלים ולא מבית השלחין ולא ממה שנזרע ביניהן ואם הביא כשר, זה אותן קטגוריות שהיו לנו לגבי השמן, מקום שזקוק לזיבול מלאכותי, שזקוק להשקיה מלאכותית, או שהגשם וההזנה מתחלקים בעצם בין צמחים רבים ולא רק עם העצים. אין מביאין, בכל זאת יש דברים שאסורים, הליסטיון, סליחה, זה עדיין בדיעבד מותר, אין מביאין הליסטיון ואם הביא כשר,
זה יין מענבים שהבשילו יותר מדי בשמש, אמרנו הפוך ממה שקורה לזיתים, שזה דווקא משבח אותם, ואז לכתחילה לא, אבל בדיעבד כשר. אין מביאים יין ישן, דברי רבי, וחכמים מכשירים, יש פה איזה קטגוריות ביניים, מבחינת רבי זה כבר עובר לקטגוריה של האסור, מבחינת חכמים זה עדיין בקטגוריה של הבדיעבד, שזה יין מענבים ישנים, אבל כולם מסכימים שאסור להביא, אין מביאים לא מתוק ולא מעושן, שכדי להיטיב את הטעם של הענבים הבעירו מתחתיו אש, ולא מבושל, שהם עברו תהליך בישול, ואם הביא, פסול. ועוד כמה הוראות, אין מביאים מן הדליות אלא מן הרגליות ומן הכרמים העבודין, זאת אומרת לא גפנים שהידלו אותם על כל מיני ענפים ועצים בגובה, אלא ממה שקרוב לקרקע, ומהכרמים העבודין שמעבדים אותם לפחות, הופכים את האדמה לפחות פעמיים בשנה, ולא כונסים אותו בחצבים גדולים, לא אוספים את את את התנובה של הענבים, הם עדיין לא יין בשלב הזה, לחצבים גדולים, לכדים גדולים, שבהם זה מתקלקל אלא בחביות קטנות שזה ייחשב איכותי יותר ואינו ממלא את החבית עד פיה כדי שיהיה ריחו נודף. זאת אומרת משאירים קצת מקום כדי שהארומה תתמלא ותגיע לכל צד ואינו מביא מפיה מהחלק הסמוך לקצה מפני הקמחין, זאת אומרת יהיה עלול להיות איזה אבקה לבנה דומה לקמח שנמצאת אנחנו רואים את זה אולי כשאנחנו נגיד מחמיצים מלפפונים אז תהיה למעלה מין שכבה קטנה של לבן, ולא משוליה אני לא מעמידה את משתפת את הדף כי זה ממש כמה שורות ותראו את זה בדף של מחר אבל לא משוליה זאת אומרת מהחלק התחתון של של החבית, מפני השמרים אמרנו שהשמרים זה מה שנשאר למטה, השאריות האלה אלא מביא משלישה מאמצעה. זאת אומרת אנחנו מביאה מהאמצע ולא נביא מהחלק שלמעלה והחלק שלמטה וממש השורות האחרונות איך אני יודעת איפה זה האמצע אם זה יין של ההתחלה או של הסוף? כיצד הוא בודק? ואומרים לנו איך הוא יבדוק אומרת המשנה הגזבר יושב והקנה בידו זה המקור לביטוי קנה מידה כי יש לו קנה שאיתו הוא מודד, זרק הגיר, הקיש בקנה. זאת אומרת ברגע שיצא גיר שזה האבקה הלבנה אז אתה מקיש בקנה ואומר מספיק, אי אפשר להשתמש יותר בחבית הזאת כיוון שהירידה של החבית היא מלמטה, אז בעצם החלק העליון יגיע בסוף אז כשמגיע הקמח הלבן בעצם אנחנו יודעים שזה המפיה וזה יהיה בסוף. למה שנאמר תמימים יהיו לכם ומנחתם וכולי תמימים יהיו לכם ונסכיהם. זאת אומרת גם הנסכים צריכים להיות תמימים כמו הקורבנות והמנחות אותו פסוק במדבר כ"ח שהכל צריך להיות תמים. אז אנחנו מסיימים פה בעצם עם אמירה הדף שלנו עסק בשאלה של המיון של השמנים ואחר כך של של היין, אחרי שאתמול עסקנו במיון של התבואה בעצם באיכות ובמיון ובדירוג שלהם. כשאגב זה אנחנו פוגשים כל מיני דילמות בתוך הדבר הזה של מעמד הקורבנות ושאלות חברתיות מסביב מה מי בעצם מעוניין האם הקדוש ברוך הוא צריך את הקורבנות לאורה הוא צריך בהקשר של נר התמיד אבל זה כמובן מטיל אור על על שאלת הקורבנות או על ואם לא אז מה הצורך החינוכי שבעצם כל האירוע הזה עולה עליו עונה עליו? מה המעמד של המנחות ביחס לקורבנות בעלי חיים וביחס למנורה? המתח הזה בין איכות גבוהה וכבוד כבוד לקורבן למנחה לנר התמיד לבית המקדש ככל שאנחנו עולים בדרג ומצד שני המשמעות הכלכלית של האירוע הזה והאיזון ביניהם וכל העניין הזה שבין השוואה שוויון לבין העדפות והפרדות. אז שיהיו בשורות טובות וחג שמח ותחזינה עינינו בשובך לציון וברחמים. תודה רבה.