מסכת חולין דף כ', אנחנו מתחילים בדף י״ט עמוד ב' במשנה. כן, כל הדף כולו עוסק בעניין השחיטה והמליקה, ובגלל זה אנחנו מתחילים מהמשנה.
אז ככה, הנושא כידוע לכם, בבית-המקדש העופות, לא היה להם שחיטה. היה בעוף, ביונים, מה זה עופות? כשאנחנו מדברים על עופות זה לא תרנגול. כידוע לא היה תרנגול בבית-המקדש, היה רק או תורים או בני יונה. וזה היה משמש רק כחטאת ואשם. רק כחטאת ועולה. יש שתי אפשרויות, חטאת או עולה. עכשיו, איך היו עושים בבית-המקדש מליקה? מה זה מליקה? המליקה שונה מהשחיטה בהרבה הרבה דברים, כמו שנלמד היום. אז קודם כול זה בעצמו של כהן, שוחט בעצמו של כהן, לא שוחט בסכין. השחיטה היא בסכין והמליקה היא בעצמו של כהן. ואגב, למדנו שבלשחוט בעצמו של, לשחוט אם אדם רוצה לשחוט בציפורן שלו. אז בשחיטה זה פסול, זה נקרא מחובר. כך לדעת, רבי, אסור לשחוט במחובר. במליקה זה כשר, הוא שוחט בעצמו של כהן, בציפורן, הכהנים היה להם ציפורן הבוהן ארוכה קצת, וכך הוא היה מולק את העוף, הוא היה מקפל לה קצת את הראש, ומאחורה הוא היה טוחב את הציפורן ומפרק לה ת ה, שובר לה את המפרקת, ומתחיל מהסוף להתחלה. יש הרי מפרקת, הרי סדר בבהמה, למשל, וגם בעוף זה ככה, יש קנה, זה הראשון, הקנה, כידוע, זה כלי הנשימה, מחובר לריאות, אחר כך הוושט, ואחר כך כן קנה ואחריו ושט ואחר כך מפרקת, מפרקת זה עמוד השדרה. המפרקת מתחברת עד הראש, לעמוד השדרה, שעשוי חוליות-חוליות, עוד מעט נראה את זה בתמונה. על כל פנים בבהמה למשל, הוא שוחט, צריך לשחוט רוב שניים, הוא שוחט בקנה ושט, ובעוף נגיד תרנגול ששוחט תרנגול, אז הוא שוחט מקדימה סימן אחד, בסימן אחד. עכשיו, בבית-המקדש, כשהיו עושים בתורים ובבני-יונה מליקה, אז הוא היה מגיע מאחורה עם האצבע החדה, עם הציפורן, ושׂובר את המפרקת, מגיע מאחורה, ממול עורפו, הוא מלק את ראשו ממול עורפו, צריך למלוק, שובר את המפרקת בציפורן שלו, שובר את המפרקת, זה עבודה קשה במקדש, צריך בכוח לשבור את המפרקת ולהגיע לוושט ולקנה, בדיוק מאחורה, מאחור לפנים. מי שעושה כזה דבר בשחיטה זה נבלה, פשוט. אז בבית-המקדש זה מותר. מותר לכוהנים. והיום נלמד את ההבדלים בין השחיטה למליקה. אומרת המשנה, השוחט מן הצדדים, שחיטתו כשרה, המולק מן הצדדים, מליקתו פסולה. מה קורה לשחוט מהצד? הרי שחיטה בדרך כלל היא מקדימה. עכשיו, אם אתה רוצה לשחוט מהצד, אז כשר. רש״י טוען, שיטת רש״י, שזה כשר לכתחילה. גם לכתחילה אתה יכול לשחוט מהצד. אבל תוספות אומר לא, לכתחילה זה לא טוב. למה? בכי שביל לשחוט מהצד אתה צריך להחזיר את הסימנים, לקחת את הסימן. הרי הסימנים הם קצת נמתחים, אפשר לשחק איתם, כמו שנראה בהמשך. אפשר לקחת את הסימנים ולהביא אותם אחורה, קדימה, אפשר לשחק איתם. אז אם אתה שוחט מהצד, אז אתה צריך לקחת את הסימנים ולהחזיר אותם לצד. וזה אומר התוספות שזה לא לכתחילה. למה? אני חושש שאולי פעם אחת לא תחזיר, פעם אחת הוא יחזיר, פעם אחת הוא לא יחזיר, לכן זה לא לכתחילה. אבל רש״י טוען שזה שלשחוט לצדדים זה לכתחילה. במליקה לשחוט לצדדים זה פסול. אם הכהן יעשה את המליקה במקום מהעורף, כמו שכתוב בתורה, הוא יעשה את זה מקדימה, סליחה, הוא יעשה את זה מהצד, זה פסול, כי זה לא עורפו, זה לא ממול עורפו. טוב, זה ההבדל הראשון שהמשנה מונה. השוחט מן הצדדים שחיטתו כשרה, המולק מן הצדדים מליקתו פסולה. השוחט מן העורף שחיטתו פסולה, המולק מן העורף מליקתו כשרה. עכשיו מדברים על שחיטה. השחיטה צריכה להיות מקדימה, בבהמה רגילה, בבהמה, בעוף רגיל, בחולין, אז צריכה להיות שחיטה מקדימה. אם אחד שחט מן העורף, שחט. לקח סכין, שחט, אבל מן העורף. זה פסול. המולק מן העורף מליקתו כשרה, כי המליקה היא רק מן העורף, ועכשיו הוא עובר לשחיטה מן הצוואר. השוחט מן הצוואר שחיטתו כשרה, המולק מן הצוואר מליקתו פסולה. אחד שיעשה כהן בבית-המקדש יעשה מליקה. עכשיו במקום לעשות מאחורה מהעורף, הוא יעשה מקדימה, מהסימנים, כרגיל, במקום שחיטה. הוא חושב שזו שחיטה כשרה, אז במקום שחיטה הוא עשה מליקה מקדימה עם הציפורן, אז זה פסול. למה? כי התורה אמרה, אני אקרא לכם את הפסוק שנאמר בעולה, הרי יש עולת העוף ויש חטאת העוף. עולת העוף זה נדבה, כל אחד יכול להביא, וחטאת העוף זה, חטאת העוף זה, מתי יש חטאת העוף? יש שלושה דברים בלבד בויקרא ה' על טומאת מקדש וקדשיו, על שבועת העדות ועל ביטוי. אלה השלושה, התורה נתנה הזדמנות מיוחדת בשלושה האלה בלבד לקורבן עולה ויורד. זאת אומרת, זה מתחיל, באם אתה עשיר, אז אתה מביא חטאת, כבשה או שעירה, אחת פחות מזה, הוא מביא פחות מזה שני תורים, ופחות מזה, גם מנחה. יש מנחה שהיא חטאת, כן כי חטאת היא מנחה, ויש מנחה, יש עוף שהוא חטאת. אז עכשיו זו האפשרות היחידה בעוף לעשות או חטאת או עולה. יש הבדל ביניהם. ההבדל הוא שבעולה התורה אומרת, בעולה התורה רוצה להבדיל, צריך להבדיל את הראש, להבדיל, זה לחתוך את הראש לגמרי מהגוף, ובחטאת התורה אומרת, ומלק את ראשו ממול עורפו ולא יבדיל. בחטאת לא מבדילים, אלא משאירים אותו מחובר. טוב, לענייננו, אבל רואים שהמליקה צריכה להיות ממול עורפו, והשחיטה צריכה להיות מקדימה. אז אם עשית שחיטה מהעורף או עשית מליקה מקדימה, פסול. והמשנה מסכמת את זה. אומרת המשנה שכל העורף כשר למליקה וכל הצוואר כשר לשחיטה. נמצא כשר בשחיטה, פסול במליקה, כשר במליקה, פסול בשחיטה. זה הכלל. את מה שכשר בשחיטה זה הצוואר, כל הצוואר כשר, וזה פסול במליקה, במליקה אתה לא יכול לעשות מהצוואר. וההפך, כשר בעורף ופסול, כשר במליקה, פסול בשחיטה. האמת, זה כפילות כמו ששמעתם לב. זה כופל את עצמו, והגמרא תשאל, למה זה כפל את עצמו? זה בא להשמיע פה איזה חידוש. אבל בסדר, המשנה אמרה שכל העורף כשר למליקה, וכל הצוואר כשר לשחיטה. אז אני מבין שהעורף הוא רק למליקה ולא לשחיטה, והצוואר הוא רק לשחיטה ולא למליקה. למה הייתי צריך לחזור ולהגיד, נמצא, כאשר בשחיטה פסול במליקה, כאשר במליקה פסול בשחיטה, הגמרא תגיד שזה בא לרבות עוד משהו שנראה, בעזרת השם, בגמרא. טוב, עכשיו קודם כול להסביר מה זה העורף המדובר, לדעת מה זה עורף. זו האמת. יש הרבה אנשים שלא יודעים. אנשים חושבים שעורף זה נקרא הצוואר, סוף הצוואר זה העורף, זה טעות. העורף זה בדיוק ההפך של הפנים. יש פסוק בירמיה. הפסוק בירמיה אומר שירמיה מוכיח אותם, אומר להם ככה, אומרים לעץ אבי אתה ולאבן אתה ילדתנו. כי פנו אלי עורף ולא פנים. כי פנו אלי עורף ולא פנים. עם ישראל, תקופה של החורבן, אז הנביא ירמיה אומר, אני מוכיח אותם, אבל הם נותנים לי עורף ולא פנים. אז הפירוש עורף, זה גם עם ישראל כידוע נקרא עם קשה עורף. מה זה קשה עורף? זאת אומרת שאתה מפנה את העורף שלך, אתה לא מפנה את הפנים. ההפך מהפנים זה העורף. ידך בעורף אויבך. בדיוק, ידך בעורף אויבך. ליהודה, זאת אומרת, העורף זה החלק ההפוך מהפנים. זה הפנים, האחור שלהם ממש של הפנים זה העורף. עכשיו, כשכתוב מליקה ומלק את ראשו ממול עורפו ולא יבדיל, מה זה ומלק את ראשו ממול עורפו? מה עושים לו בראש את המליקה? לעוף? ודאי שלא. אלא איפה עושים? עושים מאחורי הצוואר. זאת אומרת, החלק של הצוואר, האחורה שלו, שמה עושים את המליקה. זה לא עורף. ופה במשנה כתוב שמולקים בעורף, וזה מה שהגמרא מתקשה. תראו, שואלת הגמרא, מאי עורף? אילימא, עורף ממש, מה אתה מתכוון עורף? אם אתה מתכוון עורף ממש, הכוונה שעורף ממש זה אחורה של הפנים. על זה שואלת הגמרא, מאי אריא שוחט? אפילו מולק נמי. אתה אומר לי ששוחט במקום עורף זה פסול. למה רק שוחט במקום עורף זה פסול? גם מולק זה פסול. למה? ממול עורפו, אמר רחמנא, ולא עורפו. קראנו את הפסוק, כן? ומלק את ראשו ממול עורפו. ממול עורפו. עוד מעט נראה מה זה ממול. ממול זה מתחת לעורף, ולא העורף עצמו. אז לא ייתכן שאתה מולק את העורף. אז אומרת הגמרא, אלא, אלא, אלא, מה הכוונה? אלא מאי עורף? מאי עורף? ממול עורף. ממול, הכוונה מתחת, כנגד העורף, מתחת לעורף, כדקתני סיפא. כל העורף כשר למליקה? כן, כל העורף כשר למליקה. אז רש"י מסביר, אם העורף ביונה, בציפור, זה היה החלק האחורי של הראש, של הפנים, כן, הרי יש לה פנים ליונה, איפה שהעיניים שלה והפה והמקור, אם תגיד, אם תגיד שהעורף זה החלק ההפוך של הפנים, אז מה? זה לא יכול להיות. למה המשנה אומרת כל העורף כשר? מה זה כל העורף פה? כמה מקום יש לך בעורף? הרי הראש של היונה קטן מאוד. זה לא כמו הראש שלנו. לנו יש ראש. לנו, אם נשאל מה יותר ארוך, הצוואר או הראש? העורף שלנו אחורי צוואר או אחורי הראש? ברור שאחורי הראש יותר גדול מאחורי הצוואר. הצוואר לא כזה גדול כמו הראש. אבל היונה זה לא ככה. היונה, הראש שלה קטנטן והצוואר ארוך, בדיוק הפוך מהאדם. אז הראש קטן, עוד שניה אני אראה את זה בתמונה, הראש קטן מאוד והצוואר ארוך. אז כשהמשנה אומרת כל העורף כשר למליקה, מה זה כל העורף? אם העורף זה מאחורי הפנים, אז העורף קטן. לכן אומרת הגמרא שהכוונה היא, מה הכוונה עורף זה החלק שמתחת לעורף, הצוואר שמתחת לעורף. דתנו רבנן, מביאים לזה ראיה מברייתא, ממול עורפו, מול הרואה את העורף. וכן הוא אומר, והוא יושב ממולי, כן, אמר את זה בלק, בלק לבלעם, הנה עם יצא ממצרים, הנה כיסה את עין-הארץ, והוא יושב ממולי. עכשיו אם תגיד, מה זה מולי? יושב עלי, עם ישראל ישבו עליו? הם לא ישבו עליו, אלא והוא יושב ממולי, הכוונה, כנגדי, כנגדי, והוא יושב ממולי. אז גם כאן, כשהתורה הקדושה אומרת, ממול עורפו ומלק את ראשו ממול עורפו, מה זה מול? זה כנגד. אז תשימו לב, זה לא, לא מולקים את העוף בעורף, אלא כנגד העורף, הכוונה בצוואר, בחלק התחתון, מתחת לעורף. שכן מול הרואה את העורף. וכן הוא אומר, והוא יושב ממולי, והוא אומר, כי פנו אלי עורף ולא פנים. זה מה שירמיה מתאונן, שאני מוכיח את עם ישראל אבל עם ישראל פנו אלי עורף ולא פנים. עכשיו פסוק שני, מה הוא בא להוכיח? פסוק שני בא להוכיח שהעורף, זה בדיוק הצד ההפוך של ה״פנים״. הגמרא שואלת, מאי ואומר? אז מסביר רש״י, הרי אתה לא מוכיח מכאן שום דבר. הרי בעצם המליקה לא בעורף. אמרנו, היא מתחת לעורף, אז מה אתה מביא לי פסוק כי פנו אלי עורף ולא פנים. מסבירה הגמרא, אתה יודע למה הבאתי את הפסוק הזה, וכי תימא עורף גופיה לא ידעינן היכא, דנדע מול דידיה היכא. אתה מדבר אתי, אתה יודע, מה זה העורף? מול העורף, מתחת לעורף. אני לא יודע איפה זה העורף בכלל. תן לי ראייה שהעורף זה מאחורי הפנים. בשביל זה אומרת הגמרא, תא שמע, כי פנו אלי עורף ולא פנים, מכלל דעורף להדי פנים. יש כתוב, כי פנו אלי עורף ולא פנים, סימן שהעורף נמצא, העורף נמצא מול הפנים, החלק ההפוך של הפנים. אבל המליקה הייתה נעשית בעורף אלא ממול עורפו, שנאמר, והוא יושב למולי, כמו שבלק אומר לבלעם, הוא יושב מולי כנגדי. אז ככה גם מה שכתוב בתורה, ממול עורפו, הכוונה, החלק שמתחת לפנים, זה חלק של המשנה המתקבלת, שעושים שם מצוות מליקה. הנה, כאן יש לנו את התמונה. אתם רואים, התמונה מציירת את היונה, זה הראש שלה, זה הפנים שלה, ואחורי הפנים, הפנים שלה מאוד קטנות. אז אחורי הפנים זה לא יכול להיות העורף, זה אומרת הגמרא. העורף שאחורי הפנים הוא קטן מאוד. לכן אומרת הגמרא, זה החלק של הצוואר. אתם רואים, זה החלק הקדמי, זה המקום הראוי לשחיטה בצוואר, והחלק האחורי זה החלק בעורף הכשר למליקה. אבל זה לא העורף, אלא זה כנגד העורף. העורף זה ממש אחורי הפנים, העורף זה אחורי הפנים, והחלק הזה זה כנגד העורף, זה מתחתיו, הוא הכשר למליקה. אמרי בני רבי חייא. עכשיו, הגמרא מביאה חידוש מאוד גדול של בני רבי חייא לגבי מליקה. אמרי בני רבי חייא, מצוות מליקה מחזיר סימנים לאחורי העורף ומולק. לפני שאסביר את רבי חייא, עוד פעם אני רוצה להזכיר את הטעות שאנשים, הטעות שנפוצה, הרבה הרבה חושבים שהעורף זה אחורי הצוואר, זה לא עורף. זה מה שרואים פה. עורף זה אחורי הפנים. "עם קשה עורף" זה שמפנים, במקום פנים מפנים את העורף, את אחורה של הפנים. זה העורף, ולא החלק האחורי של הצוואר. טוב, עכשיו נבין את הרבי חייא. הבני רבי חייא אומרים שבמצוות מליקה הם טוענים שבעצם זה כמו שחיטה. רק מה? אנחנו יודעים אנחנו יודעים שמצוות המליקה היא, זה כמו שהסברתי, לקחת, הכהן לוקח את הציפורן, וזו אחת מהעבודות הקשות במקדש, ביד ימין כמובן, וחודר וחודר למפרקת, שובר את המפרקת, נכנס מהעורף, כמו שראינו בתמונה, שזה מתחת לפנים, החלק האחורי של הצוואר, שובר את המפרקת ושובר את הסימנים. עכשיו, בני רבי חייא מחדשים חידוש גדול ונורא. הם טוענים שהוא בא מקדימה, לוקח, לוקח שוחט חותך בסכין, לוקח לה את שני הסימנים, קנה וושט, מחזיר אותה לאחורה, ואז תתפלאו, מחזיר, מחזיר, מה הכוונה? איך הוא מגיע לשם? אה, ביד? לא, לא, ביונה, הוא לא יושב ביד. אה, אפשר לסובב אותו? אפשר לסובב אותו מאחור. יפה. אז הוא פותח את זה ביד או בסכין, לא משנה. הוא פותח, העיקר זה לא משנה, הוא יכול להיות גם בסכין, כי זה לא, לא, את המצווה הוא לא עושה בזה. הוא רק מגיע לקנה ווושט, מקדימה, לוקח את זה מקדימה בציפורן שלו, מעביר את זה אחורה, לאחורי העורף, ושמה הוא הוא כעין שחיטה, שמה הוא עושה מליקה. אז אין לו מליקה, זה בכלל בלי לשבור מפרקת. חידוש גדול ונורא. הם מסבירים שזה בכלל לא לשבור מפרקת, לא לבוא מאחורה, אלא לקחת את הסימנים מקדימה, לסובב אותם, להעביר אותם לאחור, ואל תתפלאו שזה יכול להיות ביונה, זה כן, זה מסתובב, כי הקנה, בעצם הקנה, נכון שהוא קצת קשה, הוושט הוא גמיש יותר מבשר, גם הקנה מסתובב קצת, הוא יכול להסתובב, לעשות סיבוב של מאה שמונים מעלות, מאה שמונים מעלות, להגיע לצד הראש, ושם הוא עושה את המליקה בכלל בלי לשבור מפרקת. כך מסביר הריטב"א. בלי לשבור מפרקת בכלל, זה חידוש בני רבי חייא. טוב, אומרת הגמרא, יש שתי גרסאות בבני רבי חייא, איכא דאמרי, אף מחזיר עורף ואיכא דאמרי מחזיר דוקא. פה יש שתי גרסאות בבני רבי חייא. יש אומרים שבני רבי חייא אמרו, אף מחזיר עורף. דהיינו, הם לא חלקו על, על המליקה המפורסמת הידועה לנו, הם את זה הם לא באו לבטל. הם אמרו, תשמע, מליקה זה כמו שאתה יודע, זה גם לקחת את הציפור ולשבור את המפרקת, זה המפורסמת. אבל אנחנו מוסיפים לך עוד אופציה אפשרית, זה שאתה יכול לקחת בלי לשבור את המפרקת. נגיד אחד קשה לו, כואב לו, בטח זה קשה מאוד לכהנים לשבור את המפרקת, אז אומרים רבי חייא, אתה יכול לעשות את זה יותר קל. קח את הסימנים אחורה, תחסוך רק סימנים, לא תצטרך לשבור את מפרקת. זה לפי גרסה אף. ואיכא דאמרי, ויש כאלה שמסבירים שהכוונה רק, הם לא נתנו אופציה אחרת. ואיכא דאמרי מחזיר דוקא. דהיינו בני רבי חייא לא נתנו אופציה אחרת, רק רק להחזיר את הסימנים. זו המליקה היחידה. אין אפשרות אחרת לעשות מליקה בשחיטה, ובעצם בשבירת העצם. אין דבר כזה. המליקה היחידה שיש זה רק בהחזרת הסימנים לאחור. אבל הגמרא אומרת, מסתברא כמאן דאמר אף מחזיר, מסתבר להגיד שבני רבי חייא לא הפכו את הפשט הפשוט ונתנו רק אפשרות של להחזיר, אלא הוסיפו עוד אופציה. למה? איך אני יודע את זה? הגמרא אומרת, ממאי? מדקתני: השוחט מן העורף שחיטתו פסולה, המולק מן העורף מליקתו כשרה. כן, אז זה זה המשנה שלנו. למדנו במשנה שהשוחט מן העורף, אחד ששחט מהעורף, מאחורה, אז זה פסול, אבל המולק מן העורף מליקתו כשרה. ואי סלקא דעתך מחזיר דוקא, מאי איריא מולק? אפילו שוחט נמי! אלא לאו שמע מינה אף מחזיר, ומתניתין בדלא בדלא אהדר. אם תגיד שהאופציה היחידה שיש לפי בני רבי חייא זה רק להחזיר את הסימנים, אז למה אתה אומר לי, אתה אומר לי שהמשנה אמרה שהמולק, כן, המולק מליקתו כשרה מן העורף, המולק מן העורף מליקתו כשרה, ולא שוחט? למה לא שוחט? מה, שוחט אי-אפשר בעורף? אם תסביר שמליקה, הכוונה היא לקחת את הסימנים מאחורה ולקרוע אותם. עכשיו, אני שואל אתכם, אחד שיעשה כזה דבר, לא בקודשים, לא בחטאת ועולה, אחד שיעשה כזה דבר בחולין, היום, בימינו, ייקח ציפור טהורה ויחזיר לו את הסימנים מאחורה ויחשוף את הסימנים מאחורה. יש בזה בעיה? אין בזה בעיה. לא לא בסכין, כמובן, בסכין כשרה. אין בזה שום בעיה. זה מה שאמרנו מקודם. אמרתי לכם שלצדדים כשר, ותוספות אמר, איך עושים לצדדים? אתה מוציא, איך אפשר לשחוט לצדדים בעוף? אתה מוציא את הסימנים לצד ושוחט. רק תוספות אמר זה לא טוב, כי אולי היא לא תחזיר. אבל על כל פנים, אם אחד מחזיר, אחד מומחה, לוקח בעוף את הסימנים אחורה ושוחט אותם, אין בזה שום בעיה. אז שואלת הגמרא, אם האופציה היחידה של מליקה זה להחזיר את הסימנים איך המשנה אומרת שהמליקה כשרה רק במליקה בעורף ולא בשחיטה? למה בשחיטה לא? וכי בשחיטה אני לא יכול לעשות את זה, להחזיר את הסימנים אחורה אלא ודאי שהמשנה מדברת על סוג מליקה שהיא בלי החזרת הסימנים, שהכוונה ששוברים את המפרקת. ועל זה המשנה אמרה שזה לא כשר בשחיטה, שזה רק במליקה. המליקה בעורף ולא השחיטה. ולכן מוכרח להגיד שיש שתי אופציות, שיש את האופציה הידועה של התורה לשבור מפרקת, ובני רבי חייא רק באו והוסיפו ואמרו, אף מחזיר סימנים. ואת המשנה הם יפרשו ומתניתין בדלא אהדר, נראה את המילים בפנים, ואי סלקא דעתך, מחזיר דוקא, מאי איריא מולק? אתה אומר לי שמולק זה בעורף. אפילו שוחט נמי גם יכול להיות בעורף. אלא לאו שמע מינה, אף מחזיר, ההבנה היא שהכוונה היא גם אפשרות של להחזיר, ומתניתין ודלא אהדר. המשנה מדברת ולא החזיר. המשנה מדברת שהוא לא החזיר את הסימנים, אלא הוא רק רוצה לשבור את המפרקת. אבל על  זה אומרת המשנה שזה פסול, אי-אפשר לעשות את זה בשחיטה. טוב, עד כאן בעצם בני רבי חייא הבנו את שיטתם. או שהם אומרים רק להחזיר, או שהם אומרים גם להחזיר. עכשיו באה הגמרא ובעצם אומרת תשובה נגד, נגד בני רבי חייא. אמר רבי ינאי, יקבלו הרובין את תשובתן. זאת אומרת, יקבלו הרובין.הרובין, הכוונה לנערים, היא לשון כרוויה. ובבבל קוראים לינוקא רוויה, הגמרא בסוכה. כן כתוב הרבה פעמים, הרובים שומרים שם. רווים זה לשון, הכרובים, גם כתוב שזה דומה לתינוקות. כרוויה. רוויה זה זה נער. אז הם קראו להם, החכמי הגמרא התייחסו לבני רבי חייא הם היו צעירים. אז אומר רבי ינאי, יקבלו הרובין את תשובתן, הנערים. יש לי תשובה בשבילהם, אני אסתור אותה. מה? דקתני, במשנה שלנו, נמצא כשר בשחיטה פסול במליקה, כשר במליקה פסול בשחיטה. כך כתוב במשנה שלנו, כן? וזה, אמרתי לכם, זה כפילות לשון. כי כבר אמרת לי, אמרת לי בהתחלה שכל העורף כשר למליקה ולא לשחיטה, וכל הצוואר כשר לשחיטה ולא למליקה. אז מה הצורך יש? לחזור עוד הפעם על הכלל ולהגיד כל הכשר במליקה, כל, האיך המשנה אמרה? נמצא כשר בשחיטה פסול במליקה, כשר במליקה פסול בשחיטה. משמע שיש פה עוד משהו שאתה רוצה להוסיף. עוד משהו שאתה רוצה להוסיף. כן, למעוטי מאי? איזה דין המשנה באה להוסיף, למעט? לאו למעוטי מחזיר סימנין לאחורי העורף, דלא? זאת אומרת שזה דבר שכשר רק בשחיטה, להחזיר סימנים זה כשר בשחיטה, אבל לא במליקה. וזה הפשט שהמשנה חזרה ואמרה, כשר במליקה פסול בשחיטה. כשר בשחיטה פסול במליקה. מה היא באה לרבות? היא באה לרבות. למעוטי מאי היא באה להוסיף את החזרת הסימנים, שהחזרת הסימנים כשרה בשחיטה ופסולה במליקה, ולא כמו שהסבירו בני רבי חייא. ככה טוען רבי ינאי לאפוקיה מבני רבי חייא. טוב, התשובה נחלצת לעזרתם בשתי תשובות. התשובה הראשונה נדחית, התשובה השנייה מתקבלת. אמר רבה בר בר חנה: לא, למעוטי שן וציפורן. מה שהמשנה באה להגיד, הכשר בשחיטה פסול במליקה, זה לא בא למעט להחזיר את הסימנים. להחזיר את הסימנים באמת זה כשר גם במליקה, כמו שאמרו בני רבי חייא. אלא כוונת המשנה למעוטי שן וציפורן. הצפורן, המפרשים כתבו שיותר מתכוונים פה על הציפורן לא על, על השן כתבו פה דרך אגב. דהיינו, שן ידוע שזה פסול בשחיטה, דיברנו, שזה שתי שיניים. למה? כי יש חשש שמא יהיה כמו סכין קבור. אז זה בשן אחת כשרה. אם אתה בא בשן אחת לשחוט, כשר. במליקה לא שייך לעשות בשן. למה? כי מליקה צריכה להיות בעצמו של כהן. זה ההבדל אחד. אז זה מה שהמשנה התכוונה להגיד לך, הכשר בשחיטה פסול במליקה, השן הכשרה בשחיטה היא פסולה במליקה. ואותו דבר ציפורן. ציפורן זה הפוך. ציפורן זה כשר במליקה, בעצמו של כהן, וזה פסול בשחיטה. למה, למה ציפורן פסולה בשחיטה? מחובר, היא שיטת רבי. זוכרים את שיטת רבי? רבי אמר שהמליקה, שהשחיטה חייבת להיות בתלוש, והציפורן היא מחוברת. אז זה הכוונה של המשנה. מה שהמשנה התכוונה שהכשר במליקה פסול בשחיטה זה לא למעט את החזרת הסימנים, אלא זה בא למעט את השן ואת הציפורן. אומרת הגמרא, זה לא ייתכן, שן וציפורן בהדיא קתני להו. הרי זה משנה מפורשת בדף ט״ו. למדנו במשנה שמה, חוץ, בכל שוחטים, זוכרים למדנו הכול שוחטים ובכל שוחטים. מה זה בכל שוחטים? חוץ ממגע קציר והמגירה והשיניים והציפורן. ואמרנו במחוברת, אסור לשחוט בציפורן מחוברת. אז הנה, אתה רואה מפורש שזו משנה מפורשת. אז מה אני צריך לרבות את זה במשנה פה, להגיד לי כל הכשר בשחיטה פסול במליקה, הכוונה של וציפורן? זה לא מסתבר, כי זה כבר כתוב במפורש במשנה, אלא מסתבר מאוד, כמו שאמר רבי ינאי, שהכוונה להחזרת סימנים, שהחזרת הסימנים הם זה כשר רק בשחיטה ולא במליקה, ולא כמו בני רבי חייא. ככה חזרה השאלה. אבל באה הגמרא בתירוץ חדש. אלא אמר רבי ירמיה: רבי ירמיה נחלץ לתרץ את בני רבי חייא למעוטי מוליך ומביא. זאת אומרת, יש הלכה שבשחיטה חייב להיות מוליך ומביא ולא דורס. הרי זו אחת מחמש ההלכות המפורסמות, אמרנו בדף ט', כן? הולכה והבאה ולא דריסה. דריסה זה אחת מחמש ההלכות. הלכה, החלדה, הגרמה, עיקור, שהייה. יש הלכה של מוליך ומביא ולא לדרוס. לדרוס היינו מכה, מכת חרב, אז אסור בשחיטה, מי שעושה ככה בפסול, אבל במליקה ההפך. במליקה לא עושים הולכה והבאה אלא עושים דריסה. הכהן בבית-המקדש שרוצה למלוק את הציפור אז הוא מולק אותה בכוח דריסה, במכה כזאת, נותן לה מכה אחת, שובר לה את המפרקת ומגיע לקנה ווושט. אז זה הפשט, הכשר בשחיטה, פסול, במליקה, במליקה פסול בשחיטה, הכוונה זה הדריסה. הדריסה היא פסולה בשחיטה והיא כשרה במליקה. זה כוונת המשנה. ככה מתרץ רבי ירמיה, שמה? שמוליך ומביא, סליחה, עוד פעם, דיברתי על דבר אחד, שהדריסה פסולה במליקה וכשרה בשחיטה, וההפך, הכשר בשחיטה פסול במליקה זה מוליך ומביא, ובשחיטה צריך להיות מוליך ולהביא ובמליקה זה פסול, מוליך ומביא. זה כוונת המשנה. שואלת הגמרא, הניחא למאן דאמר מוליך ומביא במליקה פסול, אלא למאן דאמר כשר, מאי איכא למימר? עכשיו נלמד, יש בזה מחלוקת. יש מי שאומר שמוליך ומביא במליקה זה לא פסול. ההפך פסול. זאת אומרת, דריסה פסולה בשחיטה, אבל הולכה והבאה במליקה, יש מי שאומר שזה לא פוסל. נו, אז איך אתה מסביר לי, איך אתה מסביר לי שמה שהכוונה כל הכשר בשחיטה פסול במליקה, הכוונה הולכה והבאה, הרי יש דעה שלא פוסלת? מתרצת הגמרא, בני רבי חייא סברי לה כמאן דאמר מוליך ומביא במליקה פסול. מה הבעיה? בני רבי חייא, הם סוברים כמו המאן דאמר, שמוליך ומביא במליקה זה פסול, והיות וזה פסול. זאת הכוונה, כל הכשר בשחיטה פסול במליקה. אין הכוונה כמו רבי ינאי שהבין, למעוטי החזרת סימנים. לא, החזרת סימנים כשר בשחיטה וכשר גם במליקה, אלא הכוונה היא מוליך ומביא. מוליך ומביא זה פסול, זה כשר בשחיטה ופסול במליקה. ככה יסבירו בני רבי חייא. והנה, עכשיו נראה את המחלוקת הזאת, שהאם ההלכה וההובאה פוסלת במליקה. אמר רב כהנא: מצוות מליקה קוצץ ויורד, וזו היא מצוותה. קוצץ, הכוונה בציפורן שלו, בכוח. קוצץ בכוח, בלי להוליך ולהביא. קוצץ ויורד, זוהי מצוותה. הגמרא הבינה, עכשיו תשמעו את המחלוקת, האם כשר מוליך ומביא. אז הוא אמר, הוא הבין לנו הרב כהנא שמצוות המליקה זה בכוח, בדריסה, ולא בהולכה והבאה. אז הבינה הגמרא פה מחלוקת. סבר רבי אבין למימר: קוצץ ויורד אין, מוליך ומביא לא. זאת אומרת, דווקא קוצץ ויורד. אבל לא מוליך ומביא, כי זה פסול. אמר ליה רבי ירמיה: כל שכן דמוליך ומביא במליקה כשר, ומאי זו היא מצוותה? אימא: אף זו היא מצוותה. הנה, זו הדעה השנייה שסוברת שמליקה, ומליקה גם להוליך ולהביא כשר. דהיינו, התורה לא הכריחה דווקא את הדריסה. אפשר לעשות גם מוליך ומביא. אז מה זה זוהי מצוותה? אף זוהי מצוותה. כאילו, החידוש הוא על הדריסה. הדריסה שפסולה בשחיטה, שזה אחת מחמש ההלכות הפוסלות בשחיטה כשר במליקה. אבל מוליך ומביא, אתה רוצה לעשות מוליך ומביא במליקה, זה מותר. זו המחלוקת בין האמוראים. ובני רבי חייא סוברים שמוליך ומביא פסול במליקה, ולדעתם זה הכוונה הכשר בשחיטה פסול במליקה, הכוונה מוליך ומביא. אבל החזרת סימנים, לשיטתם, החזרת סימנים זה כשר גם בשחיטה וגם במליקה. דין הבא של הגמרא, אמר רבי ירמיה אמר שמואל: כל הכשר בשחיטה כנגדו בעורף כשר במליקה. בא שמואל ומחדש דין שלכאורה, כתוב במשנה, מה הוא אומר? כל הכשר בשחיטה, זאת אומרת, המקום, הצוואר, הצוואר, שם הוא כשר בשחיטה, זה החלק הקדמי, כנגדו בעורף כשר במליקה. כן, והחלק האחורי בעורף זה המקום הכשר במליקה. לכאורה הגמרא לא מבינה מה החידוש בזה. זה משנה מפורשת. אלא ודאי, בא שמואל להגיד חידוש. ודאי ששמואל בא להגיד חידוש אחר. זאת אומרת, מה הוא בא להגיד? הפסול בשחיטה פסול במליקה. זאת אומרת, ודאי שהוא בא להגיד, את החלק החיובי לא צריך להגיד. זה כתוב במשנה מפורש שהכשר לשחיטה, כל המקום, כל הצוואר כנגד הצוואר בחלק האחורי, זה העורף, אמרנו, זה כנגד העורף, זה כשר במליקה. זה פשוט, זה כתוב. כשר בשחיטה. כשר, לא, המקום, המקום של העורף, כל שכנגדו בצוואר כשר לשחיטה, כנגדו בעורף כשר במליקה. זה משנה מפורשת. אז מה שמואל בא להגיד? הבינה הגמרא שהוא בא להגיד את החלק השני, את חלק השלילה הפסול בשחיטה, פסול במליקה. זאת אומרת, מקום שהוא פסול במליקה הוא פסול גם בשחיטה. ופה הגמרא שואלת למיעוטי מאי? מה התכוונת כשאמרת פסול בשחיטה, פסול במליקה? למה התכוונת? יש דבר שהוא פסול בשחיטה והוא פסול גם במליקה. מה התכוונת? אילימא למעוטי עיקור סימנין, הכוונה באת להגיד, מה זה עיקור? ידוע לכם, זה אחד מהחמש הלכות, שהייה, דריסה, החלדה, הגרמה, עיקור. מה זה עיקור? ובשחיטה אם עקרו את הסימן ממקומו או נעקר. נגיד, אדם בא לשחוט, צריך לשחוט שתיים בבהמה, שוחט אחד, פתאום הוא רואה שהשני נעקר, נעקר ממקומו, לא על-ידי שחיטה, זה פסול. אז אם אתה בא להגיד לי, אילימא למעוטי עיקור סימנין, הכוונה שאם נעקר אחד מהסימנים לפני, לפני השחיטה, שזה פסול בבהמה, ובא שמואל להגיד לי, שכמו שבבהמה זה פסול, כך גם במליקה זה פסול. זה זה מה שהוא התכוון הרי הוא אמר את החלק החיובי, הכשר לשחיטה כנגדו הכשר למליקה. אז אמרנו, את החלק החיובי לא צריך להגיד, אלא צריך להגיד, באת לדגדג את החלק השלילי, הא פסול בשחיטה פסול במליקה. מה התכוונת להגיד? אולי התכוונת להגיד על עיקור סימנים, שעיקור הסימנים, אם נעקר בבהמה בשחיטה, זה פסול. אז הוא הדין גם במליקה, אם נעקר, זה פסול. והא תני רמי בר יחזקאל: אין עיקור סימנין בעוף! הרי בעוף, אפילו בשחיטה זה לא פוסל, גם בשחיטה אם, שצריך סימן אחד. אם הוא בא לשחוט ונעקר הסימן, הוא ישחוט את הסימן האחר, כמובן. זה שנעקר והוא לא שחט זה פסול, ודאי. אלא הכוונה, כשנעקר סימן לפני שחיטה, הוא בא לשחוט, נעקר סימן אחד, הוא שוחט את השני. אז העיקור, העיקור לא פוסל. ככה סובר רמי בר יחזקאל. אין עיקור סימנים בעוף כלל. העיקור סימנים לא פוסל בעוף. אז זה לא פוסל אפילו בשחיטה, אז איך יכול להיות שזה פוסל במליקה? אז לא ייתכן שזה מה שהוא התכוון להגיד, שעיקור סימנים פוסל בשחיטה ופוסל במליקה. אגב, נחלקו המפורשים בדף ט', שכתוב שם שבחמש הלכות שחיטה יש החלדה, הגרמה, שהייה, ואחד מהם זה עיקור. מה זה עיקור? מה זה עיקור סימנים, שזה פוסל? אז שם התוספות הביאו בדף ט' את בה"ג. בה"ג כתב שעיקור זה נשמט סימן ממקומו. כשנשמט סימן, שחט האחד והשני נשמט, זה עיקור, זה פוסל. רש״י לא הסביר ככה. רש״י הסביר שעיקור, מה הכוונה? רש״י אמר שהכוונה ששחט את הוושט כהלכתו, ואת הגרגרת לא שחט אלא פסק. ותוספות הסבירו מה זה פסק, הכוונה שהיה לו סכין פגום, וזה עיקור. עכשיו, למה רש״י לא רצה להסביר, כמו בה"ג, שמה בדף ט', שנקרא, שעיקור הכוונה שנעקר הסימן, רש״י לא רצה להסביר ככה, כי רש״י טען, ככה הסבירו התוספות את רש״י, כי רש״י טען שעיקור זה טרפה. ברגע שנשמט הוושט ממקומו,כן, הסימן השני נשמט, זה טרפה. אתה צריך להגיד לי שזה אחד מהחמש הלכות, עיקור? זה טרפה. לכן רש״י לא רצה להסביר שזה נשמט, אלא רש״י הסביר שאחד הוא שחט והשני הוא עקר. הוא לא שחט כהלכתו, אלא בסכין פגום. זה בדף ט'. כאן תוספות באים ומוכיחים נגד רש״י. תוספות תראו פה הדיבור המתחיל, אילימא. מה מה ממה שמואל בהסבר הראשוני, מה שמואל אמר? אילימא למעוטי עיקור סימנין. הכוונה לומר שעיקור, כמו שהוא פוסל בעוף, הוא פוסל במליקה. ככה רצינו להסביר את שמואל. אז שואל שואל את התוספות, אם תגיד, כמו רש״י, שרש״י אחז שנשמטה שנשמט סימן ממקומו, זה נקרא טרפה, אז מה שמואל צריך להגיד פה? שתדע לך, כמו שיש עיקור בעוף, יש עיקור במליקה. פשיטא שיש טרפה במליקה. תוספות מביא שאם מלק ונמצאת טרפה, יש הלכה, בהלכות מליקה, מלקת והעוף נמצא טרף, לא יצאת איזו חובה. אז מה צריך להגיד את זה? אלא ודאי, מכאן ראיה לפירוש בה"ג, שכשנעקרו, כשנשמטו הסימנים, זה לא נקרא טרפה. ולכן היה מקום להגיד שאולי במליקה זה יהיה כשר, העיקור, שמיטת הסימנים. ואז זה בא שמואל ואומר, שתדע לך, שמואל אומר שכמו ששמיטת הסימנים בעוף זה עושה, זה פסול בהלכות שחיטה, זה לא טרפה, אבל זה פסול בהלכות שחיטה, ככה בבהמה, ככה גם זה פסול בהלכות מליקה. מובן טוב מאוד, זה לא טרפה, אבל זה פסול מדין, ככה שמואל רצה להגיד, זה מדין מדין עיקור. הריטב"א באמת כותב שרש״י מודה לבה"ג, רק רש״י מסביר עוד הסבר אחר. על כל פנים, זה מה ששמואל אמר. עכשיו ובאה ושואלת הגמרא, אבל הרי זה לא מסתדר עם רמי בר יחזקאל. הרי רמי בר יחזקאל אמר שאין עיקור בעוף. דהיינו, בעוף לא מפריע לי שנעקר הסימן, ואחר כך שחט אותו, נעקר ושחט אותו רמי בר יחזקאל, זה לא מפריע. אז זה שאלה ראשונה. לכאורה זה לא, איך אתה רוצה להסביר לי ששמואל מתכוון שמה שפסול בשחיטה פסול במליקה? הכוונה היא עיקור. לא נכון, הרי רמי בר יחזקאל אמר שאין עיקור בעוף. לכן הגמרא, אמר רב פפא: תירוץ אחר, אמר רב פפא למעוטי ראשו. שמואל התכוון, כשהוא התכוון במה שפוסל בשחיטה, פוסל במליקה, הכוונה ראשו. מי ששחט בראש, במקום בצוואר, מה הדין? פסול. שחיטה בראש זה פסול. למה? מאיזה דין זה? זה בעצם הגרמה, זה לא מקום שחיטה. מקום שחיטה, אמרנו, למדנו את זה בדפים קודמים, שזה עד הכובע, המחלוקת, שמגיע חיטאי למעלה מהכובע, אבל לא בראש. מי ששחט בראש, אז זה פסול, אז זה מה שרב פפא בא להגיד. זו כוונת שמואל, ממיעוטי ראשו, שכמו שבשחיטה פסול ראשו, ככה גם במליקה פסול ראשו. ושואלת הגמרא, ראשו פשיטא? "ממול ערפו" אמר רחמנא, ולא בראשו! אתה צריך להגיד לי שלא בראש? הרי זה פשוט, התורה הרי אומרת, ומלק את ראשו ממול עורפו. והסברנו מה זה ממול? כנגד, מתחת לעורף. אז פשיטא שהראש פסול, אני לא צריך את שמואל בשביל זה. אומרת הגמרא, מאי "ראשו"? שיפוי ראשו, כגון דנקט משיפוי ראשו והגרים ואזל עד דמטא תתאי. זאת אומרת, הוא נקט משיפוי ראשו, הוא התחיל למלוק מהשיפוע, מאיפה שהראש משפע כלפי הצוואר, דהיינו, הוא התחיל למלוק למעלה. מהעורף. מהעורף, בדיוק. למעלה, כנגד הפנים. והגרים, עכשיו הוא ירד למטה, הגרים, הוא הטה את הציפורן שלו למטה, ואזל עד דמטא תתאי. עד שהוא הגיע לסימנים למקום הכשר. עכשיו, הוא התחיל למעלה וירד למטה, אז והוא גמר את הרוב במליקה במקום הכשר. על זה בשמואל להגיד, שתדע לך שזה פסול, כדרב הונא אמר רב, אמר רב אסי, למה רב הונא אמר רב אסי? הגרים שליש, ושחט שני שליש פסולה. למה? כי התחלת במקום פסול. כל מה שרבי יוסי ברבי יהודה אמר שרוב כשר, ככה רב הונא אמר, זה שהתחלת בכשרות וסיימת בפסול, להגרמה. בהתחלה התחלת בשני-שליש רוב כשר, והשליש האחרון היה פסול. זה רב הונא אמר, זה רבי יוסי ברבי יהודה אמר, כשר. אבל אם התחלת בפסול, את השליש הראשון התחלת במקום פסול למעלה, ואחרי זה שני-שליש כשר, זה פסול. כי נפיק חיותא דבהמה, ככה הוא אמר שם, שרוב הסימן, שמה יוצאת חיותה הבהמה, וזה בפסול. זה מה שבא שמואל להגיד במליקה. מה ששמואל התכוון, שמואל התכוון שמה? שכשאמרנו את הדין הזה, שמה שכשר בשחיטה, שמה שפסול בשחיטה פסול במליקה, הכוונה לעיקור. הכוונה לא לעיקור, אלא לדין הזה של הגרמה כנגד הראש. הוא התחיל במקום למעלה בראש, וירד למטה למקום הכשר, והרוב היה למטה, בכל זאת פסול. למה? כי התחלת במקום הפסול. התחלת במקום פסול, אפילו שהרוב הכשר, זה פסול. זו כוונת דברי שמואל. טוב, עכשיו עוברת הגמרא לדון בדברי רמי בר יחזקאל. אמר ליה רב אחא בריה דרבא דרבא לרב אשי,
הא דתני רמי בר יחזקאל אין עיקור סימנים בעוף,
לא אמרן אלא למאן דאמר אין שחיטה לעוף מן התורה.
כן, זה נכון לפי מי שאומר,
הרי יש מחלוקת, נלמד עליה לקמן,
האם העוף צריך שחיטה? הרי בתורה כתוב, במקור בתורה היחיד לשחיטה, וזבחת מבקרך בצאנך
זה כתוב בספר דברים, לא כתוב בעוף.
יש מחלוקת, יש מי שאומר שבעוף בכלל אין אין אין הלכות שחיטה.
אז הוא בא להגיד שמע, כל מה שאמר רמי בר יחזקאל, שההלכה של עיקור סמנים, שאמרנו, מה זה עיקור? כמו בה"ג, שנשמט הסימן ממקומו,
אז זה, זה, אין אותה בעוף.
אז זה זה אומרת הגמרא, לא אמרן אלא למאן דאמר אין שחיטה לעוף מן התורה.
מי שאומר שמהעוף לא צריך בכלל שחיטה, אז מובן, וזה רק מדרבנן,
אז רבנן אמרו, בסדר, זה רק מדרבנן,
התקנה שלהם שעיקור לא פוסל.
אנחנו לא החמרנו כל כך, לא מצליחים את כל הלכות שחיטה,
עיקור זה לא פוסל בעוף.
האי אבל למאן דאמר יש שחיטה לעוף מן התורה,
יש עיקור, ואני שומע שיש שחיטה לעוף מן התורה.
דהיינו, עוף הוא כמו בהמה. הוא צריך רק מה, יש הבדל, נגיד, סימן אחד, לא שני סימנים, בסדר, אבל שחיטה עצמה נאמרה בהלכות הלכה למשה מסיני בעוף.
אז מה פתאום להקל?
מה פתאום אומר רמי בר יחזקאל שאין עיקור? איך ייתכן כדבר הזה,
שאין עיקור אם יש שחיטה מן התורה?
ככה ככה אמר ככה אמר רב אחא בריה דרבא לרב אשי,
אמר ליה, רב אשי דוחה אותו,
אמר ליה אדרבה איפכא מסתברא, למאן דאמר יש שחיטה לעוף מן התורה, איכא למימר דהכי אגמריה,
דאין עיקור.
ההפך. אני אגיד לך שכל ההלכה הזאת, שאין עיקור לעוף, נאמרה למי שיש שחיטה לעוף מן התורה.
זאת אומרת, הלכה למשה מסיני, אבל הלכה למשה מסיני אמרה, תשמע, יש את כל הלכות שחיטה,
יש את הלכות שחיטה, אבל אין אין עיקור סימנים. הלכה למשה מסיני, אתה יכול להגיד את זה.
ואפילו למאן דאמר כבהמה,
אפילו למאן דאמר, יש מאן דאמר לקמן בכ"ז, יש מי שאומר,
כתוב, זאת תורת הבהמה והעוף בספר שמיני,
בפרשת שמיני, בספר ויקרא,
זאת תורת הבהמה והעוף,
אז הוא אומר שהתורה הקישה בהמה לעוף,
להגיד לך שהעוף כבהמה.
אפילו לפי מי שאומר שהוא הוקש עוף לבהמה, לעניין עיקור לא הוי כבהמה.
לעניין עיקור,
זה אני לא אומר שלעניין עיקור זה יהיה כמו בהמה. טוב, את זה אני יכול להבין לפי מי שאומר שזה הלכה למשה מסיני, אתה יכול להגיד למה אין עיקור, כי ככה נאמרה הלכה למשה מסיני, כאילו שזה כבהמה, לא לעניין הזה.
האי אלא למאן דאמר אין שחיטה לעוף מן התורה אלא מדברי סופרים,
מהיכא גמירי לה? מבהמה, כולה מילתא כבהמה.
זאת אומרת,
אם אתה הולך עם הכיוון שאין שחיטה לעוף בכלל מן התורה,
רק מדברי סופרים,
אז למה רבנן בכל זאת אסרו?
למה רבנן בכל זאת אסרו שחיטה לעוף? הרי מהתורה אין שחיטה.
זאת אומרת, הם למדו מבהמה.
הם רצו להשוות את זה לבהמה,
וכמו שבהמה מצינו שחיטה, אז הם תיקנו בעוף שחיטה. עכשיו, כל דתקון רבנן רבנן כעין דאורייתא תקון. אם רבנן תיקנו שחיטה לעוף
חיקוי שחיטה של בהמה, אז לא ייתכן שהם יקילו בעיקור סימנים.
לא יכול להיות שהם יקילו בעיקור סימנים.
אז ממילא ממילא אומרת הגמרא, על כורחך, זה אומר בדיוק הפוך, אומר לו רב אשי הפוך,
שמתם לב איך הוא הפך לו?
הוא הבין שאם אפשר להגיד את זה, זה רק למאן דאמר שאין שחיטה לעוף מן התורה,
מדרבנן.
אבל אם יש שחיטה לעוף מהתורה, לא ייתכן שיקילו בעיקור
שאין עיקור לעוף.
אמר לו, ההפך,
למי שאומר שזה מהתורה, אני יכול להבין למה אין עיקור, כי זה הלכה למשה מסיני נאמרה שעיקור לא נאמר בה.
אבל למי שאומר שזה דרבנן, רבנן, מאיפה למדו מבהמה? אז רבנן לא היו משווים בין הדברים, והיו עושים גם עיקור.
טוב, ממשיכה הגמרא בעיקר דברי רמי בר יחזקאל, שאין עיקור סימנים בעוף.
עכשיו הגמרא מביאה דעה קצת אחרת. אמר רבינא,
אמר לי רבין בר קיסי,
הא דתני רמי בר יחזקאל אין עיקור סימנים בעוף לא אמרן אלא במליקה אבל בשחיטה יש עיקור.
ואתם יודעים למה?
רש"י מסביר, למה דווקא במליקה?
כי במליקה אין דריסה והחלדה.
הרי במליקה, התורה במפורש אמרה לעשות, כמו שלמדנו מקודם,
שהוא עושה מצוות שחיטה, הוא דורס,
אז הוא יורד ושופט את המפרקת, אז הוא עושה דריסה.
במליקה התורה ציוותה לעשות דריסה.
אז היות שבמליקה מצאנו שאין את ההלכה הזאת של דריסה,
כמו שאין את ההלכה הזאת שזה גם החלדה,
הרי תכלס זה זה החלדה,
עוד מעט נסביר את זה, למה אין פה החלדה? כי תכלס לכאורה הסכין,
ברגע שאתה בא מאחורה,
אתה בא מאחורה,
אז בעצם הסכין, אחרי שבירת המפרקת, היא מוחבאת.
ואם היא מוחבאת,
אז האצבע, כן, האצבע כבר משמשת כמו הסכין, נכון?
אז אני בא עם הציפורן,
הכהן בא עם הציפורן ושובר את המפרקת, ואז בעצם כשהוא מגלה את הסימנים,
הוא מגלה שהיא נסתרת, בדיוק, זה כמו החלדה.
אז אתה רואה שהתורה לא פסלה החלדה ולא פסלה דריסה.
אז שמה, שהיא לא פסלה החלדה ולא פסלה דריסה, אני יכול להגיד לך, גם אין עיקור.
ההלכה שאמר רמי בר יחזקאל שאין עיקור זה רק במליכה במליקה,
כי היות שאין את הדברים האחרים,
אין דריסה ואין החלדה, אז גם אני יכול להגיד לך, אין עיקור.
אבל בשחיטה, שיש את הדברים האלה,
אז שמה יש גם עיקור,
ושואלת על זה הגמרא,
והאמר אמי, והאמר רבי ירמיה אמר שמואל, כל הכשר בשחיטה כנגדו בעורף כשר במליקה,
הא פסול, פסול.
זאת אומרת, הרי קודם הרי הבאנו את רמי בר יחזקאל,
את רבי ירמיה בר שמואל.
מה הוא אמר? הוא אמר לנו כלל, הכשר בשחיטה כשר במליקה. ומה דקדקנו בדבריו?
דקדקנו שמה שמסור לשחיטה פסול גם במליקה. ועכשיו אתה אומר לי דבר אחר.
מה אתה אומר לי?
אתה אומר לי שבשחיטה בעוף העיקור פוסל,
אבל במליקה העיקור לא פוסל.
לכאורה, זה זה אתה חולק על שמואל.
אומרת הגמרא,
ההיא ודאי פליגא.
רבי ירמיה, 
שאמר כן, רב ירמיה שאמר שהשחיטה והמליקה שווים,
ומה שפסול בזה פסול בזה,
הוא חולק על רבין בר קיסי,
זה שהבאנו עכשיו,
שהוא אומר שרק בשחיטה שלו,
משהו שרק במליקה לא פוסל, אבל בשחיטה פוסל.
ודאי הוא ההוא ודאי פליגא, הוא ודאי חולק על הדין, ולשיטתו צריך לומר שזה לא נכון להגיד שכל מה שפוסל בשחיטה פוסל במליקה. עכשיו, אנחנו מסיימים את דף כ עמוד ב' בסוגיה האחרונה,
של נשברה מפרקת ורוב בשר עמה.
אמר זעירי, נשברה מפרקת ורוב בשר עמה נבלה.
זאת אומרת, הרי אתם יודעים מה ההבדל בין נבלה לטרפה?
טרפה,
בהמה שהיא טרפה, היא לא מטמאה במגע ובמשא,
ונבלה מטמאה במגע ובמשא.
אז החידוש הגדול פה של זעירי,
שאם נשברה מפרקת לבהמה, אז ששוחטים בהמה,
ונשבר לה מפרקת עם רוב בשר עמה, לפני השחיטה, כן?
אם נשבר לה מפרקת, המפרקת זה עמוד השדרה,
עמוד השדרה בסופו מסתיים במפרקת שמתחבר לראש.
אז אם נשבר המפרקת עם רוב בשר עמה,
נבלה, והיא מטמאה במגע ובמשא.
למה? השחיטה כבר לא מועילה לה. זהו.
היא מטמאה כבר במצב הזה.
כי במצב הזה,
של שנשברה המפרקת עם רוב בשר, היא נידונה כנבלה, אפילו עכשיו. אפילו עכשיו, כשהיא נקראת מסוכנת והיא עוד לא מתה,
והרי בהמה לא מטמאה עד שהיא תמות.
כאן היא מטמאה כדינה, כנבלה כבר עכשיו.
כי אין מצב לחיות אחרי שנשברה מפרקת ורוב בשר, אז היא נידונת כנבלה.
אמר רב חסדא אף אנן נמי תנינא.
רב חסדא מביא לו ראייה.
התוספות ראש כותב שהוא בא בעצם להקשות.
למה להקשות? הוא אומר, אף אנן נמי תנינא, אם זה משנה מפורשת,
אז מה אתה צריך להגיד?
אתה לא חידשת שום דבר.
טוב, אבל הפשטות שזה ראייה, הרבה ראשונים כתוב שזה בגדר ראייה. מה הראייה?
מלק בסכין מטמא בגדים בבית הבליעה.
טוב, ידוע לכם, מליקה נעשית מהעורף בעוף, חטאת העוף, ועולת העוף.
עושים לה מליקה מהעורף.
עכשיו, מליקה לא עושים עם סכין.
מליקה עושים ביד.
עכשיו, מה קורה אם הוא עשה מליקה אם הוא עשה מליקה
בסכין?
זה לא כדין.
הרי לא עושים מליקה בסכין,
עושים מליקה בעצמו של כהן,
בציפורן עצמה.
עכשיו, כתוב שאם הוא מלק בסכין, מטמא בגדים אבית הבליעה.
זאת אומרת, מה זה מטמא בגדים אבית הבליעה?
רש"י פה מעריך,
רש"י פה מעריך הרבה,
שידוע לכם, הוא הביא את כל הדרשות.
אני לא אחזור על הכל, אני אגיד בקצרה.
אתם יודעים את ההבדל בין נבלת העוף לנבלת בהמה.
נבלת עוף טהור,
התחדש חידוש גדול, מה?
שהיא לא נעשית נבלה עד ש,
רק בבית הבליעה, היא לא מטמאה במגע ובמשא. למה?
נבלת עוף טהור, היא לא מטמאה במגע ובמשא, רק באכילה. שנאמר, רש"י מביא פה שני פסוקים.
פסוק אחד אומר, והנפש אשר תאכל נבלה וטרפה בהכרח,
אשר תאכל.
וגם פסוק אחר,
נבלה וטרפה לא יאכל לטמאה בה.
נבלה וטרפה לא יאכל, עוד פעם, אכילה.
בלי אכילה, אכילה, בלי אכילה,
בלי לאכול, אדם ייגע בזה, הוא לא מטמא,
מגע ומשא הוא לא מטמא, רק באכילה באכילה הוא מטמא.
טוב, עכשיו, כתוב שעוף טהור, כשאדם אוכל את הנבלה של עוף טהור, הוא נהיה טמא,
מטמא בגדים אבית הבליעה. רש"י מסביר, מה זה מטמא בגדים?
לא בגדים שהיו לו בעבר ולא בגדים שהוא ילבש בעתיד,
אלא רק מה שהוא עכשיו הוא לובש.
שונה מסתם טמא. סתם טמא, שהוא מטמא גם בגדים לעתיד.
כאן הוא מטמא רק את הבגדים שעליו ממש.
זה דין מיוחד,
שנאמר בנבלת עוף טהור, הוא לא מטמא במגע ובמשא,
אלא הוא מטמא הוא מטמא רק בבית הבליעה בבית הבליעה.
עכשיו החידוש הגדול הוא, מליקה בסכין המליקה בסכין דינה כמו,
המליקה בסכין היא כמו היא כמו נבלה.
זה כמו נבלה.
הוא מטמא בגדים והוא מטמא בגדים בבית הבליעה. מכאן הוא רוצה להוכיח, הנה, כמו שאמר זעירי,
שבנשברה המפרקת ורוב בשר עמו, מה זה רוב בשר? זה החלק האחורי של הגרון,
אם נשחט המפרקת ורוב בשר עמו, זה נבלה.
מה הראיה?
אז תראו פה הוא אומר.
הוא מביא לו ראיה נפלאה.
כתוב בברייתא, מלק בסכין מטמא בגדים בבית הבליעה. ואי אמרת טרפה הויא, מליקתה זו היא שחיטתה, תהני לה סכין
לטהרה מידי נבלה.
הוא שואל, אם תגיד שזה רק טרפה, שזה לא נבלה, אם תגיד שהוא שבר את המפרקת ורוב בשר עמו,
זה גדר של טרפה.
זה טרפה, זה לא נבלה.
נפקא מינה שזה לא מטמא בגדים אבית הבליעה. אז נשאלת השאלה, אז מה אם הוא, אז מה אם הוא שחט בסכין במקום למלוק?
אז מה?
תחשיב את את את העריפה הזאת, את מה שהוא עשה בעצם עם הסכין, אל תחשיב את זה כמליקה.
בסדר. תחשיב את זה כשחיטה.
והרי כידוע, שחיטה מצילה מידי נבלה.
מה מה השחיטה מועילה? שברגע שעשו שחיטה, אין יותר דין של נבלה.
זה מציל, זה לא כמו טרפה.
טרפה,
בעצם,
זה זה היה פשוט בטרפה.
טרפה, היות והיא עברה שחיטה, היות והיא עברה שחיטה אז אין לה היא לא מטמאה בגדים בבית הבליעה.
אז ההוא שואל,
אי אמרת טרפה הויא, אם תגיד שמלק בסכין,
אם תגיד לי שנשברה מפרקת ורוב בשר עמו,
אז זה גדר של, זה לא, זה גדר של נבלה.
אם תגיד שזה נבלה,
בעצם, ככה הוא אמר, סליחה, זעירי אמר שזה נבלה.
כלומר, אם תגיד שזו טרפה, אם תגיד שזו טרפה וזו לא נבלה,
אז למה המליקה הזאת, הרי היא שחיטה.
נכון שהוא שחט בסכין. טוב, לפחות תתייחס לזה כשחיטה.
תהני לה סכין לטהרה מידי נבלה.
מזה שאתה רואה שהסכין לא מועיל לטהר מידי נבלה,
שמע מינה,
זה סימן זה סימן שברגע שנשברה רוב מפרקת,
כשנשברה רוב מפרקת זה נידון כמו כמו נבלה.
ולכן אפילו שהשחיטה,
אפילו שהסכין שאתה שוחט בו הוא כמו שחיטה,
אבל זה לא מספיק. למה? כי הבאת אותה למצב, הרי במליקת העוף, לפני שאתה מגיע לסימנים,
אתה שובר את המפרקת ורוב בשר.
אז היות ואתה שובר את המפרקת ורוב בשר, הבאת אותה למצב של נבלה. אז עכשיו לא יעזור שחיטת סימנים בסכין.
אז הנה ראיה למה שאמר זעירי,
ששבירת המפרקת ורוב בשר עמו זה נידון כמו נבלה. זאת הראיה שמביא לו רב חסדא,
אבל הגמרא דוחה,
אמרי התם משום דלאו שחיטה היא כלל.
שמה זה לא ראיה. אתה יודע למה? באמת, אני אגיד לך אני אגיד לך ששבירת המפרקת אני אגיד לך ששבירת המפרקת היא היא לא עושה,
ורוב בשר עמו,
אני אגיד לך שזה לא עושה נבלה.
נו, אז למה שם אני לא אומר ששחיטה תועיל לה?
למה לא נאמר שהשחיטה תועיל לפחות להציל את זה מידי נבלה?
תשובה?
כי ברגע שאתה עושה בסכין, מאחורה, זה לא שחיטה.
ולמה זה לא שחיטה? זה נראה עכשיו. אבל על כל פנים, הראיה ירדה.
הראיה לכאורה הייתה טובה. הנה, אתה רואה שהוא מטמא בגדים בבית הבליעה. ולמה השחיטה לא מועילה?
אז הבינה הגמרא, בגלל שנשבר רוב מפרקת.
והנה ראיה שנשבר הרוב המפרקת, עושה את זה נבלה.
דחתה הגמרא, לא.
נשברה רוב מפרקת, זה לא עושה את זה נבלה.
אבל אתה יודע למה לא הועילה השחיטה?
כי אין דבר כזה בעולם, לעשות שחיטה מאחורה,
בעורף, אין כזה דבר.
ולכן יש לזה דין של נבלה.
אז הראיה, לדברי זעירי, הראיה ירדה.
הגמרא דחתה,
עוד פעם, זה לא בגלל שהשחיטה היא,
אומרת הגמרא, זה לא בגלל שזה נבלה. אני אגיד לך באמת,
לא כמו זעירי,
שאם נשבר המפרקת
ורוב בשר זה לא נבלה.
ובאמת, אם הוא ישחט מקדימה, זה יהיה כשר.
רק כאן, למה זה לא מועיל מאחורה?
בגלל סיבה אחרת, בגלל הסיבה שזה לא שחיטה מאחורה, בגלל שאין מצב לשחוט מאחורה בכלל. למה? הגמרא עכשיו מסבירה למה. מאי טעמא?
רב הונא אמר מפני שהוא מחליד,
רבא אמר מפני שהוא דורס.
אז בואו נתחיל. הטעם הראשון, רב הונא, בגלל שהוא מחליד. אז פה יש שתי טעמים, רש"י ותוספות. רש"י כותב,
תראו את התוספות רגע, תוספות מביא את רש"י,
פירש בקונטרס,
לאחר שנתפרקו פרקי העצם כשנעץ
הסכין
תחת העצם,
כפי שאין העצם מתפשט לכאן ולכאן,
כדרך בית השחיטה כשחותכים אותו, אלא עומד במקומו,
וכשחותך הסכין תחת העצם מהווה חלדה.
זאת אומרת, רש"י כותב פה תוספות שלפירושו לא מדובר בסכין רחבה.
מה זה החלדה? הרי החלדה זה אחד מהחמשת הלכות שלמדנו בדף ט,
חמשת הלכות זה שהייה, עיקור, הגרמה והחלדה, החלדה זה אחד מהם, בשהיה, כן, אחד מהשישה, מהחמישה הלכות
מה זה החלדה?
כחולדה השוכנת בעיקרי הרים.
זאת אומרת, הוא צריך לבוא, השחיטה הכשרה זה שהסכין בא מלמטה למעלה והוא שוחט את הרוב שתיים.
עכשיו, ברגע שהוא מחליד, ההחלדה האורגינלית זה כשהוא לוקח את הסכין
ומחביא אותו בין הסימנים. זאת אומרת, הוא עוקף את הסימנים,
מכניס לבהמה את זה בדקירה כזאת,
מכניס לה את הסכין אחרי הוושט, אחרי הקנה והוושט ואז הוא חותך,
ובמקום מלמטה למעלה הוא בא מלמעלה למטה. זה ההחלדה.
עכשיו, הוא כותב דעה אחת, רב הונא. רב הונא אומר שכשאתה בא משחיטה מאחור, כשאתה שוחט מאחור, זה נקרא החלדה.
למה זה נקרא החלדה?
רש"י  שמסביר שכשאתה בא מקדימה אז בית השחיטה מתרחב.
הרי אתם זוכרים, למדנו, בית השחיטה מרחב רחב.
ברגע שאתה שוחט כאן קנה ווושט אז זה מתרחב.
אבל ברגע שאתה בא מאחורה, ברגע שאתה בא מאחורה העצם לא מתפשט לכאן, הרי העצם חוסם אותך.
עכשיו, שברת את העצם, העצם לא נותנת לך את ההתפשטות,
ואז זה נקרא שבית השחיטה מוחבא,
לא רואים אותו, וזו בעיה של החלדה.
זה פירוש של רש"י.
תוספות מסביר אחרת, תוספות ורבנו גרשום והריטב"א והרשב"א הסבירו כמו תוספות,
ונראה דחשיב חלדה לפי ששוחט הסימנין
ממטה למעלה,
ואפילו בסכין רחבה.
והסבירו אותו מה הכוונה בגלל שהוא שוחט ממטה למעלה.
אז הריטב"א הסביר שהכוונה שהשחיטה היא צריכה להיות מגולה.
מה זאת אומרת מגולה? כשהאדם, העומד ליד, יראה את השחיטה.
אז ברגע שאתה שוחט
כרגיל,
כשאתה בא ושוחט מהצוואר,
אז העומד ליד העומד ליד הוא יכול לראות את בית השחיטה.
אבל כשאתה שוחט מאחורה, בעובי הצוואר, הרי עובי הצוואר של הבהמה הוא גדול,
אז אתה שוחט,
זה מסתיר, את אתה לא רואה את בית השחיטה. העומד ליד, הוא לא רואה את בית השחיטה.
אז אפילו בסכין רחבה, זה מה שהוא אומר.
לפי ששוחט הסימנים ממטה למעלה, זאת אומרת, מה זה הכוונה כלפי גוף הבהמה? במקום הסימן החיצון זה הקנה,
והפנימי זה הוושט, הוא מתחיל הפוך,
ממטה למעלה, מהפנימי לחיצון.
אז בעצם היות והצוואר רחב,
הצוואר מכסה את בית השחיטה, וזה נקרא הגרמה.
זה הסבר אחד למה השחיטה הזאת פסולה.
והסבר שני,
אומרת הגמרא, מה ההסבר השני זה של רבא? רבא אמר, מפני שהוא דורס.
זאת אומרת, נראה בהמשך, יש כתוב קוצץ ויורד. הרי מצוות שחיטה, אמרנו את זה,
שקוצץ ויורד, איך הכהן בא במליקה?
הוא עושה בכוח האצבע, בצורה של דריסה, מה שבשחיטה הכשרה זה פסול, כי בשחיטה הכשרה צריך להוליך ולהביא,
והוא בא בכוח האצבע ודורס.
לכן השחיטה הזאת פסולה,
מדין דריסה, יוצא בזה רבותי שתי טעמים, או מדין החלדה או מדין דריסה. לכן זה לא כשר, אבל לא בגלל שזה נבלה,
בגלל שזה או החלדה או או החלדה או דריסה.
עכשיו, אנחנו נחשבן את זה בתיאור בשתי השורות הבאות. מאי טעמא מאן דאמר מפני שהוא מחליד, מאי טעמא לא אמר מפני שהוא דורס?
לכאורה תגיד את הטעם של דורס, זה הטעם הכי טוב.
אומרת הגמרא, קסבר מוליך ומביא במליקה כשר. למדנו בדף הזה שיש דעה שאומרת שבמליקה אפשר לעשות מוליך ומביא.
זאת אומרת, אם כהן יכול ללכת עם האצבע שלו להוליך ולהביא.
יש דעה כזאת.
אז זה שאמר שהסיבה פה היא מצד החלדה, למה הוא לא אמר מצד דריסה? כי הוא סובר שלא חייבים לעשות דריסה, אפשר לעשות הולכה והבאה. לכן הוא נתן טעם של החלדה.
ומאן דאמר מפני שהוא מחליד, מאי טעמא לא אמר מפני שהוא דורס קסבר מוליך ומביא במליקה, סליחה הפוך, ומאן דאמר מפני שהוא דורס, מאי טעמא לא אמר מפני שהוא מחליד
זה שאמר דורס, למה אתה לא אומר החלדה?
זה גם טעם טוב.
אמר לך חלדה היכי דמי? כחולדה הדרה בעיקרי בתים דמכסיא,
הכא הא מיגליא. הוא טוען שזה בכלל לא נקרא החלדה.
למה?
כי החלדה זה שאתה מחביא את הסכין.
זאת אומרת, כמו שדיברתי, ההחלדה המקורית זה שאתה מכניס את הסכין בין, בין בין בתוך 
מאחורי הסימנים בתוך הבהמה, הסכין קטן
והוא מוחבא ואתה לא רואה אותו, זה נקרא החלדה. אבל בנדון דידן, כשהסכין רחב,
ואתה שוחט מאחוריו,
אתה רואה את הסכין.
הוא טוען, ככה רש"י מדגיש,
שנכון שאת בית השחיטה לא רואים אותו, את בית השחיטה לא רואים,
אבל הוא טוען שהחלדה החלדה זה לא לראות את הסכין.
וכאן אתה רואה כאן אתה רואה את הסכין.
ונכון שאתה לא רואה את בית השחיטה, אבל אתה רואה את הסכין.
לכן הוא הסביר שזה לא בעיה של החלדה,
אלא הוא הסביר שזו בעיה של דריסה.
אבל על כל פנים, אלו שני התירוצים. אחד אמר בגלל החלדה, אחד אמר בגלל דריסה, אבל על כל פנים, השחיטה היא לא טובה.
וזה הדחייה בעצם על על זעירי.
מה שכתוב במליקה, שאם מלקת אותה בסכין, הכהן מלק בסכין במקום באצבעו, אז הדין הוא שזה מטמא בגדים אבית הבליעה. זה לא בגלל המפרקת ששבר את המפרקת,
אלא זה מפני שהשחיטה היא לא כשרה.
אבל ראיה לזעירי אין.
אבל על כל פנים, רבותי, דברי זעירי נפסקו להלכה,
רק ראיה הגמרא אומרת שאין לו. אמר רבא, אי קשיא לי הא קשיא לי.
כלומר, אם יש לי לשאול משהו על הדין הזה של זעירי, זאת קושייה עצומה.
מה מה זעירי אמר?
שברגע שנשברה רוב מפרקת מפרקת ורוב בשר, זה נבלה.
טוב, קיבלנו את דבריו, כן, נפסק להלכה כזעירי. אפילו שניסינו להביא לו ראיה, דחינו,
אבל דבריו של זעירי נפסקו להלכה.
עכשיו, רבא מקשה קושייה צדדית.
מה?
וכי מתה עומד ומולק?
מה, אני לא מבין.
אם אתה טוען שבשבירת המפרקת
ובעקירת רוב הבשר
אתה עושה אותה נבלה,
אז מה התורה הקדושה ציוותה?
הרי התורה הקדושה ציוותה לעשות מליקה בעוף,
נכון? בעוף הרי לא עושים שחיטה, ובבית המקדש עושים רק מליקה.
אז אני שואל, איך יכול להיות
שואל רבא,
איך יכול להיות, אם אתה טוען
שבשבירת המפרקת ורוב בשר שאתה עוקר לעוף הוא כבר נקרא מת,
אז מה מה התורה מצווה אותי לעשות הלאה?
הרי התורה מצווה לא רק לשבור את המפרקת אלא גם לשחוט
את הסימנים, לשחוט למלוק את הסימנים.
עכשיו בעוף כידוע לכם, בעולת העוף זה שני סימנים. שצריך להבדיל, בעולת העוף זה שני סימנים צריך להבדיל
בחטאת העוף זה סימן אחד, ולא יבדיל.
אז הוא שואל, מה העניין להמשיך? מה, התורה מצווה אותך להמשיך בעוף מת?
עכשיו רש"י מסביר בהרחבה, רש"י אומר ככה.
מילא אם היית אומר לי שזה טרפה.
הרי מה הנידון? הנידון אם לשבור את המפרקת זה טרפה או נבלה.
עכשיו, אם תגיד שזה טרפה,
אז אני אגיד לך, לא לא קשה לי. למה התורה ציוותה להמשיך? אה, זה טרפה.
אז מה?
רש"י מסביר יפה, הרי גם בשחיטה, זה חלק מהתהליך. זאת אומרת, גם בשחיטה, תארו לעצמכם שחיטה. בא שוחט, שחט רוב שניים, זה זה כשר. עכשיו, תאר לך, הוא עצר בסימן האחד.
שוחט, שחט קדימה, רגיל, ועצר בסימן האחד. מה הדין של זה?
זה טרפה.
כאילו, קראת לסימן האחד, זה טרפה. בכל זאת, כשאתה לא שוהה, כשאתה עושה את כל התהליך ברצף,
זה כשר. זה מצוות התורה.
אז אני גם אסביר לך למה התורה ציוותה לעשות מליקה,
שבירת המפרקת עושה אותה טרפה.
אבל כשאתה מסיים עד הסוף, זו המצווה.
זה אם אני אסביר למאן דאמר טרפה.
אבל למאן דאמר נבלה, נבלה זה נחשב כמת.
אז ברגע שאתה שובר לה את המפרקת, אתה עושה אותה נבלה. אם אתה עושה אותה נבלה
מה טעם להמשיך?
זה הקושיה הגדולה שאומר רבא.
טוב,
ככה, אמר רבא, אי קשיא לי הא קשיא לי, וכי מתה עומד ומולק?
אמר ליה אביי, ותקשי לך עולת העוף, דבעיא שני סימנים, וכי מתה עומד ומולק?
הו, שואל רבא, על זה הדרך אני אשאל במליקת הסימנים ובעוף. הרי בעוף אמרנו, בעולת העוף, עולת העוף צריך לעשות שני סימנים,
גם ושט גם קנה.
עכשיו, הרי ידוע שבעוף,
עוף מספיק לו סימן אחד. למה? החיים שלו לא כל כך חזקים,
לא כמו בהמה מספיק סימן אחד וסימן אחד מספיק.
כן, וסימן אחד הוא שחיטה של סימן אחד זה כשר למהדרין לכתחילה.
עכשיו נשאלת השאלה,
וכי בסימן אחד, אחרי שעשית לה סימן אחד, מה הטעם,
יש עכשיו לעשות את הסימן השני.
גם תשאל, וכי מתה עומד ומולק?
הרי סימן אחד כבר נקרא שחוט.
אפילו ברוב אחד מספיק.
עשית סימן אחד, נקרא שחוט. מה העניין עכשיו להמשיך ולעשות את הסימן השני? אותה שאלה תשאל.
ככה שואל אביי את רבא.
עונה לו רבא, אמר ליה, התם כדי לקיים בה מצוות הבדלה. זה לא קשה.
זה לא בשביל המליקה עצמה, אלא בשביל מצוות ההבדלה. ידוע לכם, בעוף יש הבדל בין חטאת לעולה.
בחטאת התורה הזהירה ולא יבדיל, זאת אומרת, ישאיר לו סימן אחד.
הוא מולק רק סימן אחד, משאיר את הסימן השני שלם,
בשביל לא להבדיל,
כי בהזאה שהוא מזה, הוא צריך לעשות שהוא מחובר. אז התורה הזהירה, לא להבדיל, בחטאת העוף. אבל בעולת העוף יש מצוות הבדלה. זאת אומרת, יש מצווה להבדיל,
לא לנתק לגמרי, אלא לכרות את שתי הסימנים. זאת אומרת, שתי הסימנים, קנה ווושט,
זה נקרא מובדל. ברגע שאתה חותך אותה קנה ווושט, הוא נקרא מובדל, אפילו שהוא מחובר בעור.
אז הוא אומר, רבא,
מה שצריך להמשיך בסימן השני זה לא בגלל מצוות המליקה.
באמת, אחרי סימן אחד הוא נקרא כמת, אמת.
רק מה? נו, אז למה אתה עושה את השני?
בשביל מצוות הבדלה.
שואלת הגמרא אי הכי, עור נמי, אז אם בשביל מצוות הבדלה תבדיל גם את העור, דהיינו תקרא את זה לגמרי.
אז עונה רבא, כל המעכב בשחיטה מעכב בהבדלה, כל שאינו מעכב בשחיטה אינו מעכב בהבדלה.
זאת אומרת, הרי בשחיטה העור לא מעכב.
העור לא מעכב. העיקרון זה לשחוט שניים.
העור לא מעלה ולא מוריד.
אז גם במליקה זה לא מעלה ולא מוריד.
שואלת הגמרא, והא מיעוט סימנים לרבנן, דלא מעכבי בשחיטה ומעכבי בהבדלה.
הרי לרבנן לרבנן יש מחלוקת בהמשך.
נראה בין רבי אלעזר לרבנן האם צריך רוב שניים או שניים דווקא בעוף.
רבי אלעזר ברבי שמעון סובר שצריך רוב שניים,
והרבנן רוצים דווקא שניים,
שניים שלמים,
בעוף. יבדיל ולגמור את הסימנים לגמרי.
ועכשיו שואלת הגמרא, איך אתה אמרת לי כלל,
הכלל הזה לא מדויק, אמרת לי, כל המעכב בשחיטה מעכב בהבדלה.
לכאורה,
הרי בשחיטה כולם יודעים שמספיק רוב שניים, לא צריך את כל השניים.
רוב שניים זה מספיק.
אז איך יכול להיות מיעוט סימנים לרבנן, דלא מעכבי בשחיטה ומעכבי בהבדלה,
בעוף הם רוצים שתהיה הבדלה של כל השניים.
אז זה לא תואם לכלל שאמרת מקודם. מה אמרת?
כל המעכב בשחיטה מעכב בהבדלה, כל שאינו מעכב בשחיטה אינו מעכב בהבדלה. הרי מיעוט שניים,
מיעוט, אחרי שעשית רוב, נשאר רק מיעוט. זה לא מעכב בשחיטה, וזה מעכב בהבדלה.
אלא אימא, לכן הגמרא מתקנת, אלא אימא כל שישנו בשחיטה ישנו בהבדלה, וכל שאינו בשחיטה אינו בהבדלה. זאת אומרת, מה שיש עליו מצווה, על כל פנים,
בשחיטה נכון שצריך לעשות רוב שניים,
אבל מצווה לעשות הכל. מצווה להתחיל לעשות הכל.
אז היות שיש בזה מצווה, אז יש את זה גם בהבדלה,
לרבנן להוריד את שני הסימנים לגמרי.
אז כל שישנו,
איך הגמרא אומרת?
כל שישנו בשחיטה, הכוונה שמצווה לשוחטו,
אז ישנו בהבדלה, וכל שאינו בשחיטה אינו בהבדלה.
לכן לא קשה לי עד כאן, רבותי, זה תירוץ
של רבא על השאלה של אביי.
אביי שאל, אז תגיד גם בסימן השני מה אתה צריך אותו.
אז הוא ענה,
אני לא צריך אותו רק בשביל מצוות הבדלה.
מכל מקום קשיא.
טוב, אני ממשיך קצת בכ"א, שואלת הגמרא,
אבל סוף כל סוף קשיא, מה קשה? הקושיה העצומה של של רבא.
אם אתה אומר כזה זעירי שבשחיטת רוב מפרקת נידון כמת, מה התורה רוצה לעשות במליקה? באמת?
מתרצת הגמרא, אמר רבא, אימא: כן הוא עושה חותך שידרה ומפרקת בלא רוב בשר.
זאת אומרת, אין הכי נמי, מי אמר לך שהוא שוחט מפרקת מפרקת ורוב בשר?
הרי זעירי אמר את ההלכה שלו רק אם הוא שוחט מפרקת ורוב בשר איתו.
רוב בשר, דהיינו, רוב העורף מאחורה.
אז באמת באה השאלה אם הוא נחשב כמת,
אז מה העניין לעשות מצוות מליקה?
תשובה, מליקת העוף נעשית בצורה הזאת.
הוא שוחט את באצבע שלו, באצבע ימין, הוא לוקח ושוחט את המפרקת,
ולא עושה רוב בשר. אחר כך הוא עושה את זה.
ממילא ממילא המצווה של התורה להמשיך את זה. זה לא נקרא באמת, כל השאלה ירדה. השאלה הייתה, כי הבינה הגמרא שהוא עושה את המפרקת עם רוב בשר בהתחלה, ואחר כך הוא מולק את הסימנים.
ואז באה השאלה,
אתה מולק את הסימנים בשביל מה? הרי כבר הוא נידון כמת.
לכן אומר, רבא, כן הוא עושה.
חותך שדרה ומפרקת,
ולא רוב בשר,
אחר כך כשחותכים את הרוב בשר.
הרי הגמרא מחזקת את זה מכמה גרסאות, כי סליק רבי זירא, אשכחיה לרבי אמי דיתיב וקאמר לה להא שמעתתא.
הוא שמע את רבי אמי אומר את ההלכה הזאת של זעירי,
שאם בהמה נשברה לה מפרקת ורוב בשר עמה, היא נבלה ולא תועיל שחיטה.
אמר ליה, ואז הוא שאל את השאלה הזאת, וכי מתה עומד ומולק?
הוא שאל אותנו, אז אם ככה, אם היא נחשבת כמתה, אז למה צריך למלוק?
אותה שאלה של רבא,
אשתומם כשעה חדא, כן זה פסוק בדניאל אשתומם כשעה חדא
הוא חשב קצת ואמר ליה,
אימא, כך הוא עושה:
חותך שדרה ומפרקת בלא רוב בשר. אין הכי נמי
חותך חותך שידרה ומיפרקת בלא רוב בשר, הוא לא חותך את הרוב בשר עמו. כמו שתירץ רבא.
והגמרא אני אסיים את הדף שלנו. אני אסיים בברייתא, תניא נמי הכי
כיצד מולקין חטאת העוף.
עכשיו שימו לב להבדל בין חטאת לעולה.
בחטאת, הוא אומר כיצד מולקין חטאת העוף?
חותך שדרה ומפרקת בלא רוב בשר.
מדגישה המשנה, ולא רוב בשר.
עכשיו שימו לב, שדרה ומפרקת,
ולא רוב בשר, עד עד שמגיע לוושט או לקנה.
הגיע לוושט או לקנה, חותך סימן אחד, או רובו,
ורוב בשר עמו.
סימן אחד או רובו.
למה סימן אחד? כי זה חטאת, ובחטאת כתוב, לא יבדיל.
תורה מזהירה לא לקרוע את שתי הסימנים.
טוב, ובעולה, שבעולה אפשר להבדיל,
שניים או רוב שניים? בעולה שנים או רוב שנים.
זאת אומרת,
בעולה הוא עושה שניים, שני סימנים, או רוב שניים. אבל על כל פנים, מה ראינו בברייתא?
שבלי רוב בשר, יפה. את הרוב בשר אתה עושה אחר כך,
אז זה התשובה באמת כמו רבא,
ובאמת כמו שאמר רבא,
שמה כמו ששאמר זעירי, שמפרקת, זה נקרא נבלה.
אה, אם ככה, אז תשאל, בשביל מה לעשות את זה?
בשביל מה התורה ציוותה אותי על מליקה? אין הכי נמי, התורה ציוותה אותך על מליקה לפני רוב בשר.
אנחנו רק מסיים בשלוש שורות אחרונות, זה ביאור הברייתא, מני?
הברייתא הזאת היא תמוהה. מאי, אי רבנן הא אמרי שניים דווקא, אי רבי אלעזר ברבי שמעון האמר רוב שניים.
הרי לכאורה, שמתם לב, המשנה הזאת מצד אחד היא לא זה ולא זה. למה? כי אם זו שיטת רבנן, רבנן אומרים שצריך שניים בעוף, לא רוב שניים.
רבנן רוצים בדווקא שניים.
ושיטת רבי אלעזר ברבי שמעון זה רוב שניים דווקא.
הוא רוצה רוב שניים דווקא, ולא כי הוא רוצה שזה יישאר מחובר,
רוב שניים ולא שניים.
אז כאן התנא שלנו נתן את שתי האופציות. התנא אמר, שניים או רוב שניים?
זאת אומרת, תחליט כמו מי אתה. רבנן, רק שניים, ולא רוב שניים.
רבי אלעזר ברבי שמעון, דווקא רוב שניים ולא שניים, אז כמו מי אתה?
הוא אומר את זה כמו שתי תירוצים.
אימא: שנים לרבנן, רוב שנים לרבי אלעזר ברבי שמעון.
זאת אומרת,
התנא הוא מתכוון פה שתי שיטות, או שניים לרבנן,
או רוב שניים לרבי אלעזר ברבי שמעון. והנה, התנא כלל פה שתי שיטות.
ואיבעית אימא: הא והא רבי אלעזר ברבי שמעון, ומאי שנים שדומין לשנים?
זאת אומרת, זה רוב שניים,
רק הוא חתך את הרוב המכריע,
נשאר רק קצת מהסימן,
אז זה נקרא שניים רוב שדומים לשניים.
זה נראה כאילו הוא שחט את השניים השלמים,
אבל באמת הוא שחט רק רוב שניים.
טוב, ככה סידרנו את הברייתא שהיא כשיטה אחת, כרבי אלעזר ברבי שמעון.
אבל על כל פנים, רבותי, כל זה בא לתרץ את הקושייה על זעירי.
זעירי, הרי אמר שנשבר המפרקת זה נקרא נבלה.
אז שאל רבא, בשביל מה יש מצוות מליקה?
תשובת הגמרא, מצוות מליקה באמת זה בלי רוב בשר.
אחר כך הוא עושה את רוב הבשר, כמו שראינו בברייתא.