שלום וברכה, מסכת חולין דף כ',
אנחנו מתחילים בדף יט עמוד ב',
שורה רביעית מלמטה.
המשנה אמרה שהמולק מן העורף מליקתו כשרה,
ואמר רש״י שבתהליך המליקה מן העורף הוא ראשית חתך מהבשר,
אחר כך מהמפרקת,
ולבסוף הגיע לסימנים, וזוהי מצוות מליקתו לכתחילה.
אמרי אמרו על כך בני רבי חייא,
מצוות מליקה מחזיר סימנים לאחורי העורף ומולק.
זאת אומרת,
באופן ידני הוא מעביר את סימני העוף שיהיו מלפני המפרקת,
ואז חותך את הסימנים לבדן.
ומביאה הגמרא שתי הבנות בדברי בני רבי חייא. הבנה ראשונה, איכא דאמרי,
יש אומרים שבני רבי חייא התכוונו לומר אף מחזיר.
זאת אומרת, מצוותו למלוק את השדרה והמפרקת כולה תחילה עד שמגיע לסימנים,
כפי שראינו במשנתנו,
ואם החזיר הסימנים ומלקן לבדן,
אף זוהי מצוות מליקה.
ואיכא דאמרי,
ויש אומרים הבנה שנייה בדברי בני רבי חייא,
שמחזיר דווקא, הם אמרו,
שזוהי צורת המליקה הנכונה,
אבל אם לא החזיר את הסימנים אלא חתך את השדרה ולאחר מכן חתך את הסימנים, הרי זו מליקה פסולה.
ואומרת הגמרא, ומסתברא, כמאן דאמר אף מחזיר.
מבאר רש״י, מסתבר לומר שהבנה הנכונה בדברי בני רבי חייא היא ההבנה שהבאנו ראשונה,
שגם באופן הזה שהוא מחזיר את הסימנים
לאחורי העוף יוצא ידי חובת מצוות מליקה.
ומבארת הגמרא,
ממאי,
מהיכן לנו לומר שכך מסתבר להבין בדבריהם?
מדקתני, מזה שכתוב במשנתנו,
השוחט מן העורף שחיטתו פסולה,
ואילו המולק מן העורף מליקתו כשרה.
עד לכאן הציטוט מהמשנה.
הפך דף ומדייק את הגמרא.
ואי סלקא דעתך, ואם עולה על דעתך לומר,
כפי ההבנה השנייה בדברי בני רבי חייא,
שמחזיר דווקא, הם אמרו,
דהיינו שהאופן היחיד לקיים את מצוות המליקה זה כאשר הוא מחזיר את הסימנים לצד העורף.
אז אם כך, מאי איריא?
מדוע מדובר במשנה דווקא על המולק,
שבאופן הזה שהחזיר את הסימנים מליקתו כשרה,
ואילו השוחט באופן הזה שחיטתו פסולה?
הרי אפילו שוחט נמי,
גם אם הוא שוחט באופן הזה, שחיטתו צריכה להיות כשרה,
שהרי באופן הזה אין שוני מהותי בין השחיטה מהעורף לשחיטה מהצדדים,
שאמרה המשנה שהשחיטה מהצדדים כשרה.
אלא לאו שמע מינה, בהכרח צריך להסיק מדברי משנתנו,
שההבנה הנכונה בדברי בני רבי חייא זה אף מחזיר ומתניתין בדלא אהדר.
ומשנתנו דיברה על מציאות של מליקה בלא החזרת הסימנים לאחורי העורף,
כך שאין ממשנתנו לא קושייה ולא סיוע לדברי בני רבי חייא.
אמר רבי ינאי,
יקבלו הרובין שהמילה רביא זה בארמית נער,
אז יקבלו הנערים בני רבי חייא את תשובתן
דהיינו דחייה לדבריהם מסוף המשנה דקתני,
נמצא שמה שכשר בשחיטה פסול במליקה,
ומה שכשר במליקה פסול בשחיטה.
סוף ציטוט.
ונשאלת השאלה,
משפט זה למעוטי מאי,
מה הוא בא למעט?
שהרי הוא ודאי לא בא לומר שעורף פסול בשחיטה וכשר למליקה,
וצוואר כשר לשחיטה ופסול במליקה,
שהרי את זה כבר אמרה המשנה במפורש.
אלא לאו למעוטי,
האם לא בא המשפט הראשון למעט מקרה של מחזיר סימנים לאחורי העורף,
דכשר בשחיטה ודלא כשר במליקה.
ואגב, כשבא תנא להשמיע לנו את הדיוק הזה,
אז הוא שנה גם את המשפט המקביל, שמה שכשר במליקה פסול בשחיטה.
דוחה את דברי רבי ינאי אמר רבה בר בר חנה,
שניתן לומר שלא זה הדיוק העולה מסוף דברי משנתנו,
אלא נקטה המשנה את המשפט שמה שכשר במליקה פסול בשחיטה,
כדי למיעוטי שן המחוברת וציפורן המחוברת,
שהן פסולות בשחיטה.
וכך צריך להסביר את דברי משנתנו,
שיש דבר הכשר במליקה,
כגון ציפורן מחוברת שהיא פסולה בשחיטה.
וכיוון שבאה המשנה להשמיע לנו דין ציפורן המחוברת,
אז הוא הדין גם לשן מחוברת,
הרי הטעם לפסול שחיטה מתבצעת בהם זהה, שזה משום שהן מחוברות לדבר חי.
ואגב ששנה תנא את המשפט הזה בסיפא,
אז הוא שנה גם את המשפט ההפוך לפני כן,
שמה שכשר בשחיטה פסול במליקה.
מקשה הגמרא על דברי רבא בר בר חנא,
הרי שן וציפורן בהדיא קתני להו.
המשנה בדף ט״ו אמרה במפורש,
חוץ ממגל קציר והמגירה והשיניים והציפורן.
והגמרא בדף י״ח הסבירה שהטעם ששחיטה בציפורן פסולה,
משום שמדובר על ציפורן המחוברת לדבר החי.
אלא משום קושייה זו נדחו דברי רבא בר בר חנה,
ומביאה הגמרא דחייה נוספת לקושייה של רבי ינאי על דבריהם של בני רבי חייא,
אמר רבי ירמיה,
שאמרה המשנה שמה שכשר בשחיטה פסול במליקה,
כי היא רצתה למיעוטי מוליך ומביא.
שבשחיטה כשרה ניתן להוליך ולהביא את הסכין על צוואר הבהמה,
מה שאין כן במליקה.
המצווה היא לנעוץ את הציפורן בכוח על העורף,
ועל ידי כך לבתק את הסימנים.
ואם הוא הוליך והביא את הציפורן לצדדים,
הרי זו מליקה פסולה, ואגב כך שנה התנא של המשנה גם את המשפט ההפוך,
שמה שכשר במליקה פסול בשחיטה.
מקשה הגמרא על דברי רבי ירמיה,
הניחא למאן דאמר,
זה מסתדר רק לשיטת האומר שאכן מוליך ומביא במליקה פסול,
אלא למאן דאמר,
לפי מי שאומר שמוליך ומביא במליקה כשר,
מאי איכא למימר.
כיצד יסבירו בני רבי חייא מה באה המשנה למעט,
עונה הגמרא,
שבהכרח צריך לומר שבני רבי חייא סברי לה כמאן דאמר כשיטת האומר שאכן מוליך ומביא במליקה פסול.
וממשיכה הגמרא,
אמר רב כהנא מצוות מליקה קוצץ ויורד וזוהי מצוותה.
ואומרת הגמרא שסבר רבי אבין למימר על דברי רב כהנא,
שרק מליקה שהיא באופן של קוצץ ויורד,
דהיינו בלא הולכה והבאה של הציפורן,
אם היא אכן מליקה כשרה,
אבל מליקה של מוליך ומביא את הציפורן היא לא מליקה כשרה.
ועל כך אמר ליה רבי ירמיה לרבי אבין,
שהיות שהתירה התורה מליקה על ידי דריסה,
אז כל שכן דמוליך ומביא במליקה יהיה כשר.
כי אין לחלק בין מליקה לשחיטה,
אלא להפך,
ככל שהמליקה תהיה יותר דומה לשחיטה,
כך עדיף.
ומליקה הפסולה זה רק דבר שאותו הפסוק אמר במפורש,
שלא ניתן לבצע כך מליקה,
כפי שממעט הפסוק,
שמליקה צריכה להיות דווקא בציפורן ולא בסכין,
ודווקא בעורף ולא בצוואר.
ואם כך,
ומאי,
למה התכוון רב כהנא כשהוא אמר זוהי מצוותה,
שלכאורה מדבריו משמע שרק באופן הזה המליקה כשרה?
על כך עונה רבי ירמיה,
אימא,
תאמר שהניסוח הנכון בדברי רב כהנא צריך להיות אף זוהי מצוותה.
ומביאה הגמרא מימרא נוספת,
שאמר רבי ירמיה שאמר שמואל כל הכשר בשחיטה כנגדו בעורף,
כשר במליקה.
ומבאר רש״י שהבינה הגמרא ששמואל לא דיבר על הלכות שחיטה,
אלא הוא דיבר בהכשר מקום השחיטה,
שכל מקום הראוי בצוואר לשחיטה ראוי למליקה לעומתו מאחוריו במול העורף.
והיות שדברי שמואל נאמרו במפורש במשנתנו,
אז מסתבר ששמואל רצה שנדייק מדבריו את הדין ההפוך,
המקום שפסול בשחיטה הוא גם פסול במליקה.
ועל כך שואלת הגמרא למעוטי מאי,
איזה אופן של מליקה הוא בא למעט, הרי פשוט שהוא לא בא למעט,
שלא ניתן למלוק למעלה מן הצוואר,
שהרי זה מקום העורף ממש,
ובמפורש כתוב בתורה ממול עורפו דהיינו ולא עורפו ממש.
אילימא, האם תאמר ששמואל בא למיעוטי עיקור סימנים,
שנעקרו סימני העוף ממקום החיבור שלהם בראש העוף,
ובא שמואל לומר שכיוון שאין אותו הצוואר כשר לשחיטה,
אז גם אין המקום שמול העורף כנגדו כשר למליקה.
אבל לא ניתן להסביר כך שהרי והא תני, כי שנה רמי בר יחזקאל את הברייתא הבאה שאומרת שאין כלל פסול של עיקור סימנים בעוף,
וכיוון שאותו צוואר שנעקרו ממנו הסימנים כשר לשחיטה,
אז ודאי שהמקום שכנגדו כשר למליקה.
אז מה בא שמואל בדבריו למעט?
ענה אמר על כך רב פפא ששמואל בא למיעוטי שלא ניתן למלוק את העוף מאחורי ראשו.
מקשה על כך הגמרא,
אבל מליקה מאחורי ראשו של העוף,
פשיטא שהיא לא מליקה כשרה,
שהרי ממול עורפו אמר רחמנא ולא בראשו.
מבארת הגמרא,
מא הכוונה ראשו שאמר רב פפא? הכוונה לשיפוי ראשו.
מבאר רש״י שמדובר שהמליקה התחילה מהמקום בו מתחיל הראש לשפע,
כגון דנקט משיפוי ראשו והגרים ואזל עד דמטא תתאי.
וכאשר הוא הגיע בפועל למקום הסימנים זה היה נגד מקום השחיטה,
ושם הוא גמר את רוב מליקתו.
ובא שמואל להשמיע לנו שכמו ששחיטה שהייתה מתחילה באותו המקום הייתה נפסלת,
כך נפסלת גם מליקה שהתחילה ממול אותו המקום.
וכדרב הונא אמר רב אסי, דאמר רב הונא אמר רב אסי,
הגרים שליש, דהיינו שחט שליש הקנה במקום שאינו מקום השחיטה,
ולאחר מכן ושחט שני שליש במקום הכשר לשחיטה,
שחיטה זו פסולה.
וממשיכה הגמרא,
אמר ליה רב אחא בריה, בנו, דרבא לרב אשי,
הא דתני, הברייתא ששנה רמי בר יחזקאל שאין עיקור סימנין בעוף,
לא אמרן שנשנתה הברייתא הזו,
אלא למאן דאמר לפי מי שסובר שאין שחיטה לעוף מן התורה,
אלא מדברי סופרים,
וזו דעת רבי אלעזר הקפר המובאת בדף כ״ח.
הפכנו דף,
אבל למאן דאמר לפי מי שסובר שזו דעת רבי שחלק על רבי אלעזר הקפר,
ואמר שלומדים מהפסוק וזבחת כאשר ציוויתיך,
שנצטווה משה על הלכות שחיטה בעל פה.
זאת אומרת שאף על פי שלא כתב משה במפורש בתורה על הוושט ועל הקנה ועל רוב אחד בעוף ועל רוב שניים בבהמה,
נמסרו הדברים למשה בעל פה,
דהיינו יש להם תוקף של הלכה למשה מסיני.
ואם כך,
לא מסתבר לחלק בין דיני שחיטה בעוף לדיני שחיטה בבהמה,
ולכן גם בעוף יש פסול של עיקור.
אמר ליה ,ענה, רב אשי לרב אחא, אדרבה, איפכא מסתברא.
הרי מסתבר לומר בדיוק להפך,
שלמאן דאמר שזה רבי שיש שחיטה לעוף מן התורה,
איכא למימר, לדבריו יש לומר,
דהכי אגמריה.
שכך לימד ריבונו של עולם את משה רבנו,
דאין פסול של עיקור סימנים בעוף,
ואפילו למאן דאמר לפי מי שסובר,
שלומדים בהיקש מזאת תורת הבהמה והעוף,
שעוף חייב שחיטה כבהמה,
היות שההיקש הזה נאמר בסיני,
אז ניתן לומר שריבונו של עולם אמר למשה בעל פה,
שלעניין פסול עיקור לא ליהוי עוף כבהמה.
אלא למאן דאמר, לפי מי שסובר שאין חיוב שחיטה לעוף מן התורה אלא החיוב הזה הוא רק מדברי סופרים,
מהיכא גמירי לה?
על היכן הסתמכו חכמים בתקנה זו לחייב שחיטה בעוף מבהמה?
אז אם כך מסתבר לומר שכולה מילתא כבהמה,
שאת כל דיני שחיטת עוף הם למדו מדיני שחיטה של בהמה,
ובכלל זה גם את פסול עיקור סימנים.
עד לכאן הבינה הגמרא שהברייתא ששנה רמי בר יחזקאל שאמרה אין עיקור סימנים בעוף,
הכוונה שאין פסול עיקור סימנים בשחיטת עוף.
אבל עכשיו מביאה הגמרא הבנה אחרת בדברי הברייתא.
אמר רבינא, כך אמר לי רבין בר חכם בשם קיסי,
הא דתני שהברייתא ששנה רמי בר יחזקאל אין עיקור סימנים בעוף,
לא אמרן שאין פסול עיקור סימנים בעוף אלא כאשר מדובר במליקה,
שכיוון שבמליקה פסול של דריסה וחלדה לא פוסלים בה,
אז ודאי שגם עיקור סימנים לא פוסל בה.
אבל בשחיטה של עופות יש פסול של עיקור סימנים.
מקשה על כך הגמרא?
והא אמר רבי ירמיה אמר שמואל, וראינו את דבריו בעמוד הקודם,
שכל מקום הכשר בצוואר העוף בשחיטה,
אז כנגדו בעורף של העוף המקום כשר במליקה.
וממילא נדייק מדבריו,
הא כל מקום שהוא פסול בשחיטה הוא פסול במליקה.
ואם כך, צוואר שנעקרו הסימנים ממקומם. היות שהוא פסול לשחיטה,
מסתבר שכנגדו הוא פסול במליקה.
וזה לא מסתדר עם הסברו של רבין בר קיסי לדברי הברייתא.
עונה הגמרא, ההוא פליגא.
אכן בהכרח צריך לומר שדברי רבי ירמיה בשם שמואל ודאי חולקים על הסבר הברייתא לפי רבין בר קיסי,
שרבי ירמיה סבר דאף לשחיטה אין עיקור,
ואילו רבין בר קיסי סבר שבשחיטה יש פסול של עיקור.
וממשיכה הגמרא, אמר זעירי,
אם נשברה מפרקת ורוב בשר עמה הבהמה נבלה.
ומבאר רש״י,
אם נשברה העצם של המפרקת,
וגם רוב הבשר שעל המפרקת מאחורי הצוואר נפסקה עימו,
הדין הוא שהבהמה נבלה והיא מטמאה מיד,
אף על פי שהיא עדיין מפרכסת,
משום שעל ידי כך מתה ממש היא.
ולכן,
גם שחיטה שלאחר השלב הזה לא מטהרת אותה מידי נבלה.
בהקשר לכך,
אמר רב חסדא,
אף אנן נמי תנינא.
שנינו משנה במסכת זבחים שתומכת בדברי זעירי,
שאמרה המשנה,
כהן שמלק עוף קדשים בסכין ולא בציפורן, העוף הזה הוא נבלה. והדין הוא שהאוכל נבלת עוף טהור מטמא בגדים אבית הבליעה.
דהיינו,
מטמא את הבגדים שהוא לבוש בהם בשעה שהוא בולע את נבלת העוף הטהור,
אבל הוא לא מטמא בגדים שהוא לבש קודם לכן,
משום שאין לנבלת עוף טהור טומאת מגע,
והוא גם לא מטמא בגדים שהוא לבש אחר כך כאשר נבלת העוף עדיין במעיו,
משום שאין נבלת עוף טהור מטמאת אלא טומאת בליעה זו לבדה.
והדבר נלמד בתורת כהנים על פרשת אחרי מות.
עד לכאן ציטוט המשנה ממסכת זבחים ומדייק רב חסדא.
ואי אמרת שכאשר נשברה מפרקת ורוב בשר עימה,
דין החיה שהיא טרפה הויא,
והיא לא מוגדרת כנבלה,
אז היות שמליקה בסכין זו ודאי אינה מליקה,
שהרי אמרה התורה שמליקה זה בציפורן ולא בסכין אז צריך לומר שמליקתה זו היא בעצם שחיטתה.
והרי זה כשובר מפרקתו וכאשר הוא מגיע לסימנים וחותכן בסכין הרי זה כשוחט את הטרפה.
והגמרא בדף קכח אומרת שטרפה ששחטה אינה מטמאה בטומאת נבלה.
אז אם כך תהני לה סכין לטהרה מידי נבלה.
הייתה צריכה שחיטת הסכין לטהר את העוף הזה מידי טומאת נבלה.
ומזה שאמרה המשנה שכאשר מלק בסכין מטמא בגדים
אבית הבליעה זה בהכרח משום שהמשנה סוברת כדעת זעירי
שכאשר נשברה המפרקת של העוף ורוב בשר עימה העוף אינו טרפה אלא נבלה.
אבל אמרי, אמרו לדחות את ההוכחה של רב חסדא מפני שניתן לומר
הטעם ששם במשנה במסכת זבחים הסיבה שהמולק בסכין הופך את העוף לנבלה זה משום דלאו שחיטה היא כלל.
ועוף שנשחט שלא כדין דינו שהוא נבלה ולכן אין מכאן הוכחה לדברי זעירי.
ומבארת הגמרא מאי טעמא שמליקה בסכין לא נחשבת לשחיטה כשרה?
מביאה על כך הגמרא שתי תשובות. תשובה ראשונה רב הונא אמר מפני שהוא מחליד.
מבאר רש״י שלאחר שנתפרקו פרקי העצם ננעץ הסכין תחת העצם ולפי שאין העצם מתפשט לכאן ולכאן כדרך שאר בית השחיטה כשחותכים אותו אלא העצם עומד במקומו אז כשחותך הסכין תחת העצם הויא לה חלדה.
ותוספות במקום אומר שלפי פירושו של רש״י צריך לומר שלא מדובר בסכין רחבה אלא בסכין דקה.
פירוש שני רבא אמר שמליקה בסכין לא נחשבת לשחיטה מפני שהוא דורס.
ומבאר רש״י שהוא דורס ממש ולא מוליך ומביא כפי שאמרנו בעמוד הקודם שקוצץ ויורד זוהי מצוות מליקה.
ומבררת הגמרא מדוע כל אחד לא אמר כשני.
מאן דאמר שזה רב הונא שהטעם מפני שהוא מחליד
מאי טעמא לא אמר כרבא מפני שהוא דורס.
עונה על כך הגמרא משום שרב הונא קסבר שמוליך ומביא במליקה כשר.
והמשנה נקטה לשון של מלק בסכין בסתם ולא הבחינה בין
מציאות של קצץ וירד לבין מציאות של מוליך ומביא.
ומאן דאמר ומי שאומר שזה רבא שמליקה בסכין אינה נחשבת כשחיטה מפני שהוא דורס, מאי טעמא לא אמר כדעת רב הונא שזה לא נחשב כשחיטה מפני שהוא מחליד.
אמר לך, יענה לך על כך רבא,
פסול חלדה היכי דמי,
באיזה אופן הוא מתבצע?
רק כאשר הסכין בבשר היא כחולדה הדרה בעיקרי בתים דמכסיא,
שהיא מכוסה ומוסתרת מהעין, מה שאין כן הכא.
כאן במליקה על ידי סכין זה לא נקרא פסול של חלדה שהרי הא מיגליא.
מבאר רש״י שאף על פי שאין העצם מתפשט כל כך לגלות בית השחיטה,
עם זאת הסכין עצמו נראה ומגולה כל זמן החיתוך.
אלא על דברי זעירי שאמר שחיה שנשברה המפרקת שלה ורוב הבשר שנמצא על המפרקת נפסק עמה דינה כנבלה,
אמר רבא, אי קשיא לי הא קשיא לי.
אם יש לי קושייה על דבריו, זה מה שקשה לי.
וכי אם היא מתה עומד ומולק?
שהרי כיוון שאמרת, זעירי, שהיא נבלה, זה אומר שהיא מתה.
והרי אמרה התורה שמליקה כשרה בקודשים וצריך לחתוך את הסימנים בתהליך המליקה.
אבל אם לאחר שהכהן דחף את האצבע שלו,
שבר את עצם המפרקת ואת רוב הבשר שעליה,
אז למה הוא עומד ומולק שוב את הסימנים?
שרק אם תאמר שלפני מליקת הסימנים העוף עדיין בגדר טרפה,
אז מובן שיש טעם במליקת הסימנים על ידי הכהן.
אבל לדברי זעירי שבשלב הזה היא כבר חשובה כמתה,
אז לשם מה עומד הכהן ומולק את הסימנים?
אמר ליה, הקשה אביי אל רבא על דבריו ותקשי לך עולת העוף.
הרי על אותו עיקרון יכלת להקשות על דברי הגמרא בדף הבא,
שאמרה ביחס לעולת העוף,
דבעיא שצריך למלוק את שני הסימנים שלו.
והרי עוף, לאחר שמלקו סימן אחד שלו, הוא ודאי מת.
אז היית צריך רבא לשאול, וכי מתה עומד ומולק?
והרי על ידי מליקת סימן אחד העוף ודאי כבר מת,
והיית רבא צריך לשאול,
מדוע אמרה התורה שמליקת הסימן השני מעכבת את מצוות המליקה?
וכי אמרה התורה שצריך למלוק עוף מת?
אמר ליה, ענה רבא לאביי,
התם, שם בעולת העוף שאמרה התורה שמליקת הסימן השני מעכבת,
זה אכן לא משום מליקה,
שהרי במליקת סימן אחד העוף כבר מת, ואין מליקה בעוף מת.
אלא חייבה התורה למלוק את הסימן השני כדי לקיים בה מצוות הבדלה.
כפי שתבהר הגמרא בעמוד הבא,
שלומדים מומלק והקטיר, מה הקטרה הראש בעצמו והגוף בעצמו,
אף במליקה הראש בעצמו והגוף בעצמו.
הקשה אביי על רבא,
אי הכי אם כך כדבריך שמליקת הסימן השני משום מצוות הבדלה,
אז עור נמי.
גם את העור היה צריך להבדיל כדי לחתוך את כל הראש.
ומדוע בברייתא בעמוד הבא נחלקו חכמים ורבי אלעזר ברבי שמעון,
האם צריך לפסוק את שני הסימנים לגמרי או מספיק לפסוק את רובם,
ומשמע שלדעת כולם את עור הצוואר לא צריך לפסוק?
ענה לו על כך רבא זה מפני שכל המעכב בשחיטה מעכב
בהבדלה וכל שאינו מעכב בשחיטה אינו מעכב בהבדלה.
ועור אינו מעכב בשחיטה שהרי אילו קודם השחיטה היה ניטל כל העור של העוף השחיטה כשרה מה שאין כן סימנים, השחיטה תלויה בהם ולכתחילה צריך שיהיו כולם ולכן הם מעכבים לגבי מצוות הבדלה.
ממשיך אביי ומקשה על דברי רבא והא מיעוט סימנים לרבנן
דלא מעכבי בשחיטה וכן מעכבי בהבדלה,
אלא משום קושייה זו מדייק רבא את דבריו,
אימא תאמר שכל שישנו בשחיטה,
דהיינו שאפשר לקיים בו מצוות שחיטה,
ובכלל זה גם מיעוט סימנים,
שאומנם הם לא מעכבים את השחיטה אבל ניתן לקיים בהם שחיטה,
אז הם ישנם גם בהבדלה,
ולכן סוברים חכמים שבעולת העוף כדי לקיים מצוות הבדלה צריך למלוק גם את הסימן השני.
לעומת זאת וכל שאינו בשחיטה,
כגון העור שמצוות שחיטה לא מתקיימת בו כלל,
הרי הוא אינו מעכב בהבדלה.
אז עד לכאן ראינו שרבא תירץ את קושיות אביי על קושייתו על זעירי.
הפכנו דף, ואם כך, מכל מקום קשיא.
אז עדיין קשה קושייתו של רבא על דברי זעירי,
שאם אתה אומר שחיה שנפסקתה מפרקתה ורוב הבשר שעליה היא נבלה,
אז מה טעם אמרה התורה שלאחר מליקת המפרקת של העוף צריך הכהן להמשיך ולמלוק את הסימנים?
ענה על כך אמר רבא,
אימא, לכן צריך לומר,
שאת המליקה, וכן הוא הכהן, עושה באופן הבא,
הוא חותך את השדרה והמפרקת של העוף בלא רוב הבשר שעליה,
כך שכאשר הוא מגיע לסימנים,
העוף עדיין לא מת,
וזה לא עומד בסתירה לדברי זעירי שאמר שבעל חי שנפסקה המפרקת שלו ורוב בשר שעליה מוגדר כמת.
ומספרת הגמרא כי סליק,
כאשר עשה רבי זירא עליה מבבל לארץ ישראל,
אשכחיה ומצא לרבי אמי דיתיב וקאמר לה להא שמעתא,
שהיה יושב ומלמד את דברי זעירי.
אמר ליה, שאל רב זירא את רבי אמי,
הואיל ולדברי זעירי,
עוף שנפסקה מפרקתו ורוב בשר שעליה מוגדר כעוף מת,
אז כל המליקות שאמרה התורה שצריך הכהן לחתוך את הסימנים,
וכי מה הטעם שכאשר העוף כבר מתה עומד הכהן ומולק את הסימנים?
רבי אמי, ששמע את שאלתו, השתומם כשעה חדא,
שתק והיה מחשב לשעה קלה מה יענה לרב זעירא.
ואז אמר ליה רבי אמי, לרב זעירא,
אימא תאמר שכך הוא הכהן עושה את המליקה,
הוא חותך את השדרה ואת המפרקת בלא רוב בשר.
ומביאה הגמרא סייעתא לדברי רבא ולדברי רבי אמי,
תניא נמי הכי,
כך גם שנינו.
בברייתא הבאה,
כיצד מולקין חטאת העוף? חותך שדרה ומפרקת בלא רוב בשר עד שמגיע לוושט או לקנה;
וכאשר הגיע לוושט או לקנה,
חותך סימן אחד או רובו,
ולאחר מליקת הסימן חותך ורוב בשר עמו.
ובחטאת העוף מספיק לחתוך סימן אחד,
מפני שכתוב בו ולא יבדיל.
אבל ובעולת העוף כן צריך להבדיל בין ראש העוף לגוף העוף,
ולכן הוא חותך שניים מהסימנים או רוב שניים מהסימנים.
עד לכאן דף כ'