portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
תחילתן זדון וסופן שגגה פטורין, עד שתהא תחילתן וסופן שגגה. גמ׳ הא נחה חייב? והלא נזכר, ותנן. כל חייבי חטאות אינן חייבין עד שתהא תחלתן וסופן שגגה?. אמר רב כהנא. סיפא אתאן ללכתא ומתנא. לכתא ומתנא אוגדו בידו הוא. כגון שנתכוין לעשות חבורה.

רבא אמר חייב, ואפילו לרבנן דאמרי יש ידיעה לחצי שיעור, התם הוא דבידו, אבל הכא דאין בידו לא. ובמאי? אי במעביר הרי בידו. ואלא בזורק. אמר רבה. זרק ונחה בפי הכלב או בפי הכבשן חייב. והאנן תנן. קלטה אחר או קלטה הכלב או שנשרפה פטור.

התם דלא מכוין, הכא דקא מכוין. אמר רב ביבי בר אביי, אף אנן נמי תנינא. יש אוכל אכילה אחת וחייב עליה ארבע חטאות ואשם אחד. הטמא שאכל חלב, והוא נותר מן המוקדשין, ביום הכפורים. רבי מאיר אומר. אף אם היתה שבת והוציאו [בפיו] חייב. אמרו לו. אינו מן השם. ואמאי? הא אין דרך הוצאה בכך.

כל העושה מלאכה, ומלאכתו מתקיימת בשבת חייב. וכן רבן שמעון בן גמליאל אומר. אף המכה בקורנס על הסדן בשעת מלאכה חייב, מפני שהוא כמתקן מלאכה. גמ׳ כל שהוא למאי חזיא? אמר רבי ירמיה. שכן עני חופר גומא להצניע בה פרוטותיו. דכוותה גבי משכן, שכן תופרי יריעות חופרין גומא להצניע בה מחטיהן. אביי אמר.

כיון דמשתכי לא עבדי הכי. אלא, שכן עני עושה פיטפוטי כירה קטנה לשפות עליה קדירה קטנה. דכוותה גבי משכן, מבשלי סמנין לצבוע יריעות שחסרה מלאכתן, עושין פיטפוטי כירה קטנה לשפות עליה יורה קטנה. רב אחא בר יעקב אמר. אין עניות במקום עשירות. אלא, שכן בעל הבית שיש לו נקב בבירתו וסותמו,

דכוותה גבי משכן, שכן קרש שנפלה בו דרנא מטיף לתוכה אבר וסותמו. אמר שמואל. המצדד את האבן חייב. מיתיבי, אחד נותן את האבן ואחד נותן את הטיט הנותן את הטיט חייב. וליטעמיך, אימא סיפא, רבי יוסי אומר. ואפילו העלה והניח על גבי דימוס של אבנים חייב. אלא תלתא בנייני הוו.

תתא, מציעאה, ועילאה. תתא בעי צדודי ועפרא. מציעא בעי נמי טינא. עילאה בהנחה בעלמא. והמסתת. מסתת משום מאי מיחייב? רב אמר. משום בונה, ושמואל אמר. משום מכה בפטיש. העושה נקב בלול של תרנגולים, רב אמר. משום בונה, ושמואל אמר. משום מכה בפטיש.

אבל שופתא בקופינא דמרא דאין דרך בנין בכך אימא מודה ליה לשמואל. ואי אשמעינן בהא, בהא קאמר שמואל, אבל בהנך תרתי אימא מודה ליה לרב, צריכא. בעא מיניה רב נתן בר אושעיא מרבי יוחנן. מסתת משום מאי מיחייב? אחוי ליה בידיה משום מכה בפטיש. והאנן תנן. המסתת והמכה בפטיש. אימא. המסתת המכה
טומנין בגיזי צמר ואין מטלטלין אותן. כיצד הוא עושה? נוטל את הכיסוי, והן נופלות.

מגרר אדם גלדי צואה וגלדי מכה שעל בשרו בשביל צערו, אם בשביל ליפות אסור. ואינהו כמאן סברוה? כי הא דתניא. רוחץ אדם פניו ידיו ורגליו בכל יום בשביל קונו, משום שנאמר. כל פעל ה׳ למענהו. רבי אלעזר בן עזריה אומר. קופה, מטה על צדה ונוטל, שמא יטול וכו׳.

אמר ליה רב מרדכי לרבא, מתיב רב קטינא תיובתא. הטומן לפת וצנונות תחת הגפן, אם היה מקצת עליו מגולים אינו חושש לא משום כלאים, ולא משום שביעית, ולא משום מעשר, וניטלין בשבת. תיובתא.

מתני׳
אמרת. מבעוד יום אף על פי שהחזיק, ולא מיבעיא כי לא החזיק. אדרבה, כי לא החזיק לא אסר. אמר רב פפא. אימא. אף על פי שלא החזיק. והא אף על פי שהחזיק קתני? הכי קאמר. אף על פי שלא החזיק מבעוד יום אלא משחשיכה, כיון דהוה ליה להחזיק מבעוד יום אוסר.

משחשיכה, אף על פי שלא החזיק ישראל אחר אינו אוסר. אף על פי שלא החזיק ישראל אחר, ולא מיבעיא כי החזיק?. אדרבה, כי החזיק אסר. אמר רב פפא, אימא. אף על פי שהחזיק. והא אף על פי שלא החזיק קתני. הכי קאמר. אף על פי שהחזיק משחשיכה,

כיון דלא הוה ליה להחזיק מבעוד יום אינו אוסר. קתני מיהת רישא אוסר, אמאי אוסר? ניבטל. מאי אוסר דקתני עד שיבטל. רבי יוחנן אמר. מתניתין, מני? בית שמאי היא, דאמרי. אין ביטול רשות בשבת. דתנן. מאימתי נותנין רשות? בית שמאי אומרים. מבעוד יום, ובית הלל אומרים. משתחשך. אמר עולא.

רבי שמעון אומר, אחד זה ואחד זה אין צריכין לערב. ואפילו לזה ביין ולזה בשמן. אמר רבה. הכא במאי עסקינן בחצר שבין שני מבואות,
במאי קא מיפלגי? במכמר בשרא קמיפלגי. רבי ישמעאל סבר. חיישינן למכמר בשרא. ורבי עקיבא סבר. לא חיישינן למכמר בשרא. אי לא חיישינן, ניעבדיה בשש ומחצה? קא סבר. מוספין קודמין לבזיכין. עביד להו למוספין בשש, ובזיכין בשבע, ועביד ליה לתמיד בשבע ומחצה.

מתקיף לה רבה בר עולא. מידי כסידרו בחול כך סידרו בשבת בערב הפסח, דברי רבי ישמעאל קתני?. כך סידרו בשבת סתמא קתני? אלא אמר רבה בר עולא, הכי קתני. כסידרו בחול דעלמא כך סידרו בשבת דעלמא, דברי רבי ישמעאל. רבי עקיבא אומר. כסידרו בערב הפסח דעלמא כך סידרו בשבת דעלמא.

בשלמא לאביי ניחא, אלא לרבא קשיא. אמר לך רבא. לא תימא כחל בשני בשבת, אלא אימא. כשני בשבת דעלמא. מיתיבי. חל להיות בשבת כסידרו כל השנה כולה, דברי רבי ישמעאל. רבי עקיבא אומר. כסידרו בערב הפסח דעלמא. בשלמא לרבא ניחא, אלא לאביי קשיא.
מכלל דאיתא לחברתה. והאי עליה מיבעי ליה לגופיה. תרי עליה כתיבי. סידור שני גזירי עצים קודם לדישון מזבח הפנימי. אף על גב דהכא כתיב בבקר בבקר, והכא כתיב בבקר בבקר, אפילו הכי מכשיר עדיף. מכשיר מאי ניהו שני גזירי עצים, והא אמרת שני גזירי עצים למערכה גדולה אזלי.

אמר רבי ירמיה. שום עצים. רבינא אמר. הואיל והתחיל במערכה, גומר. רב אשי אמר. אי לא משכח עצים למערכה שניה מי לא מעייל ממערכה גדולה?. ודישון מזבח הפנימי קודם להטבת חמש נרות. מאי טעמא? אמר אביי. גמרא גמירנא, סברא לא ידענא. ורבא אמר. כריש לקיש. דאמר ריש לקיש.

אין מעבירין על המצות, וכי עייל להיכל במזבח פגע ברישא. דתניא. שלחן בצפון משוך מן הכותל שתי אמות ומחצה, ומנורה בדרום משוכה מן הכותל שתי אמות ומחצה. מזבח ממוצע ועומד באמצע ומשוך כלפי חוץ קימעא. ונוקמיה, להדייהו?

שדינהו להכא. חד שדייה להטבת חמש נרות דליקדמיה לדם התמיד, וחד שדייה לדם התמיד דנקדמיה להטבת שתי נרות. חד שדייה להטבת חמש נרות, דליקדמיה לדם התמיד דהכא תלתא והכא תרי. וחד שדייה לדם התמיד דנקדמיה להטבת שתי נרות. אף על גב דהכא תרי והכא תרי מכפר עדיף.

אמר ליה רב פפא לאביי, ואימא. חד שדייה לדישון מזבח הפנימי, דנקדמיה לדם התמיד דהכא תלתא והכא תרי. וחד שדייה לדם התמיד, דנקדום להטבת חמש נרות דאף על גב דהכא תרי והכא תרי, מכפר עדיף. אם כן אפסוקי במאי מפסקת להו?

מכלל דאיתה לחברתה. מאי שנא דעביד הטבת חמש נרות ברישא? נעביד הטבת שתי נרות ברישא. כיון דאתחיל בהו עביד רובא. ונעביד שית. אמר קרא. בהיטיבו את הנרות יקטירנה, ואין נרות פחותות משתים. והטבת שתי נרות קודמת לקטורת, דאמר קרא. בהיטיבו את הנרות, והדר יקטירנה.
המחלל את השבת בדבר שחייבין על שגגתו חטאת חייבין על זדונו סקילה. הא אין חייבין על שגגתו חטאת אין חייבין על זדונו סקילה. מי קתני הא אין חייבין כו׳? הכי קאמר. דבר שחייבין על שגגתו חטאת חייבין על זדונו סקילה. ויש דבר שאין חייבין על שגגתו חטאת וחייבין על זדונו סקילה, ומאי ניהו? מחמר.

ומאי אף על פי שמשתברין מהו דתימא להפסד מועט נמי חששו, קא משמע לן. תניא, רבי שמעון בן יוחי אומר. היתה בהמתו טעונה שליף של תבואה מניח ראשו תחתיה, ומסלקו לצד אחר, והוא נופל מאליו. חמורו של רבן גמליאל היתה טעונה דבש ולא רצה לפורקה עד מוצאי שבת, למוצאי שבת מתה.

שלש בידי אדם ואחת באילן כשרה, ועולין לה ביום טוב. ואי דכפייה לאילן אמאי עולין לה ביום טוב? ואלא מאי, צדדין אסורין? סוף סוף אמאי עולין לה ביום טוב? אלא. התם בגואזא פרסכנא, דאילן גופיה דופן בעלמא הוא דשוויה. דיקא נמי דקתני. זה הכלל, כל שאילו ינטל האילן ויכולה לעמוד עולין לה ביום טוב. שמע מינה.
ואתא שמעון ופייסיה בזוזי דינא הוא דאתו בני ראובן ואמרי ליה לשמעון. אנן, מטלטלי שבק אבון גבך, ומטלטלי דיתמי לבעל חוב לא משתעבדי. ואמר רבא. אי פיקח שמעון מגבי להו ארעא, והדר גבי לה מינייהו. דאמר רב נחמן. יתומים שגבו קרקע בחובת אביהם בעל חוב חוזר וגובה אותה מהן. אי אמרת בשלמא למפרע הוא גובה,

מנין לנושה בחבירו מנה וחבירו בחבירו, שמוציאין מזה ונותנין לזה? תלמוד לומר. ונתן לאשר אשם לו. תנן. גוי שהלוה את ישראל על חמצו אחר הפסח מותר בהנאה. אי אמרת בשלמא למפרע הוא גובה אמטו להכי מותר בהנאה. אלא אי אמרת מכאן ולהבא הוא גובה, אמאי מותר בהנאה?

גוי שהרהין פת פורני אצל ישראל אינו עובר, ואם אמר לו הגעתיך עובר. מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא? אלא לאו, שמע מינה. שאני היכא דאמר ליה מעכשיו להיכא דלא אמר ליה מעכשיו. שמע מינה. תנו רבנן. חנות של ישראל ומלאי של ישראל,
דאי אשמעינן כל שהוא הוה אמינא משום דאיתיה בעיניה, אבל על ידי תערובות לא. קא משמע לן כל שיש בו. ואי אשמעינן כל שיש בו הוה אמינא כל שיש בו חמשת המינים אין, אבל אורז ודוחן לא, משום דעל ידי תערובת. אבל איתיה בעיניה נימא אפילו אורז ודוחן נמי מברכין עליו בורא מיני מזונות.

קא משמע לן כל שהוא מחמשת המינים הוא דמברכין עליו בורא מיני מזונות, לאפוקי אורז ודוחן, דאפילו איתיה בעיניה לא מברכינן בורא מיני מזונות. ואורז ודוחן לא מברכינן בורא מיני מזונות? והתניא. הביאו לפניו פת אורז ופת דוחן מברך עליו תחלה וסוף כמעשה קדרה. וגבי מעשה קדרה תניא. בתחלה מברך עליו בורא מיני מזונות,

ואילו הכא בתחלה מברך עליו שהכל נהיה בדברו, ולבסוף בורא נפשות רבות וחסרונן על כל מה שבראת. ואורז לאו מעשה קדרה הוא? והתניא, אלו הן מעשה קדרה. חילקא, טרגיס, סולת, זריז, וערסן, ואורז. הא מני רבי יוחנן בן נורי היא. דתניא. רבי יוחנן בן נורי אומר. אורז מין דגן הוא,

אילימא רבי יוחנן בן נורי היא דאמר אורז מין דגן הוא, המוציא לחם מן הארץ ושלש ברכות בעי ברוכי. אלא לאו, רבנן היא, ותיובתא דרב ושמואל. תיובתא. אמר מר. הכוסס את החטה מברך עליה בורא פרי האדמה. והתניא בורא מיני זרעים. לא קשיא.

אמר מר, הכוסס את האורז מברך עליו בורא פרי האדמה. טחנו אפאו ובשלו, אף על פי שהפרוסות קיימות, בתחלה מברך עליו בורא מיני מזונות, ולבסוף ברכה אחת מעין שלש. והתניא לבסוף ולא כלום. אמר רב ששת. לא קשיא. הא רבן גמליאל, והא רבנן. דתניא, זה הכלל. כל שהוא משבעת המינים,

רבן גמליאל אומר שלש ברכות, וחכמים אומרים ברכה אחת מעין שלש. ומעשה ברבן גמליאל והזקנים שהיו מסובין בעלייה ביריחו, והביאו לפניהם כותבות ואכלו, ונתן רבן גמליאל רשות לרבי עקיבא לברך. קפץ וברך רבי עקיבא ברכה אחת מעין שלש. אמר ליה רבן גמליאל. עקיבא, עד מתי אתה מכניס ראשך בין המחלוקת. אמר לו. רבינו,

אף על פי שאתה אומר כן וחבריך אומרים כן, למדתנו רבינו יחיד ורבים הלכה כרבים. רבי יהודה אומר משמו. כל שהוא משבעת המינים ולא מין דגן הוא, או מין דגן ולא עשאו פת רבן גמליאל אומר שלש ברכות, וחכמים אומרים ברכה אחת.

מברך בורא מיני מזונות. מאי טעמא? דסמידא עיקר. דמחוזא, דלא מפשי ביה קמחא, מברך עליו שהכל נהיה בדברו. מאי טעמא? דובשא עיקר. והדר אמר רבא. אידי ואידי, בורא מיני מזונות. דרב ושמואל דאמרי תרוייהו. כל שיש בו מחמשת המינים מברכין עליו בורא מיני מזונות. אמר רב יוסף.

מאי טרוקנין? אמר אביי. כובא דארעא. ואמר אביי. טריתא פטורה מן החלה. מאי טריתא? איכא דאמרי גביל מרתח, ואיכא דאמרי נהמא דהנדקא, ואיכא דאמרי לחם העשוי לכותח.
ואיכא חד דהוי ארבעה, דודאי כי קא מרוח בההוא קא מרוח. אמר רב חייא בר רב אשי אמר רב. מערבין בבשר חי. אמר רב שימי בר חייא. מערבין בביצים חיות. וכמה? אמר רב נחמן בר יצחק. אחת. סיני אמר. שתים. הנודר מן המזון, מותר במים כו׳.

דרב ושמואל דאמרי תרוייהו. אין מברכין בורא מיני מזונות אלא על חמשת המינין בלבד. ולא אותביניה חדא זימנא? לימא תיהוי תיובתייהו נמי מהא. אמר רב הונא. באומר כל הזן עלי. מים ומלח הוא דלא זייני, הא כל מילי זייני. והאמר רבה בר בר חנה. כי הוה אזילנא בתריה דרבי יוחנן למיכל פירי דגינוסר,

והוה אכיל להו לכולהון, ואמר. שבועתא דלא טעים לי זיונא. אימא. מזונא. אמר רב הונא אמר רב. שבועה שלא אוכל ככר זו מערבין לו בה. ככר זו עלי אין מערבין לו בה. מיתיבי. הנודר מן הככר מערבין לו בה. מאי לאו, דאמר עלי? לא, דאמר זו.

אבל. אמרו להן. כשם שמערבין לגדול ביום הכפורים, כן מערבין לנזיר ביין ולישראל בתרומה. ובית שמאי. התם איכא סעודה הראויה מבעוד יום, הכא ליכא סעודה הראויה מבעוד יום. כמאן? דלא כחנניה. דתניא, חנניה אומר. כל עצמן של בית שמאי לא היו מודים בעירוב עד שיוציא מטתו וכל כלי תשמישיו לשם. כמאן אזלא הא דתניא.

עירב בשחורים לא יצא בלבנים, בלבנים לא יצא בשחורים. כמאן? אמר רב נחמן בר יצחק. חנניה היא, ואליבא דבית שמאי. ולחנניה, בשחורים הוא דלא יצא, הא בלבנים יצא? האמר עד שיוציא מטתו וכלי תשמישיו לשם. הכי קאמר. עירב בלבנים והוצרך לשחורים, אף בלבנים לא יצא. כמאן? אמר רב נחמן בר יצחק. חנניה היא, ואליבא דבית שמאי.

סומכוס אומר בחולין. ואילו לנזיר ביין לא פליג, מאי טעמא אפשר דמתשיל אנזירותיה. אי הכי, תרומה נמי אפשר דמיתשיל עילויה? אי מתשיל עלה הדרא לטיבלא. וליפרוש עלה ממקום אחר? לא נחשדו חבירים לתרום שלא מן המוקף. ולפרוש עלה מיניה וביה. דלית בה שיעורא.

אלא, סומכוס סבר לה כרבנן דאמרי. כל דבר שהוא משום שבות גזרו עליו בין השמשות. כמאן אזלא הא דתנן. יש שאמרו הכל לפי מה שהוא אדם. מלא קומצו מנחה, ומלא חפניו קטרת, והשותה מלא לוגמיו ביום הכפורים, ובמזון שתי סעודות לעירוב. כמאן? אמר רבי זירא. סומכוס היא, דאמר. מאי דחזי ליה בעינן. לימא פליגא אדרבי שמעון בן אלעזר, דתניא, רבי שמעון בן אלעזר אומר.

מערבין לחולה ולזקן כדי מזונו, ולרעבתן בסעודה בינונית של כל אדם. תרגומא, אחולה וזקן. אבל רעבתן, בטלה דעתו אצל כל אדם. ולכהן בבית הפרס. דאמר רב יהודה אמר שמואל. מנפח אדם בית הפרס והולך. רבי יהודה בר אמי משמיה דרב יהודה אמר. בית הפרס שנידש טהור. רבי יהודה אומר. אף בית הקברות.
רבי אליעזר ברבי שמעון אומר. שני אילים הם, אחד האמור כאן, ואחד האמור בחומש הפקודים. אפילו תימא רבי אליעזר ברבי שמעון. התם חד לחובת היום, וחד למוספין. לאפוקי עצרת, דתרוייהו חובת היום נינהו. ואימא ראש השנה, דפרישת שבעה ליום אחד הוא. אמר רבי אבהו. דנין פר ואיל שלו מפר ואיל שלו.

לאפוקי עצרת וראש השנה, דציבור נינהו. הניחא למאן דאמר קח לך משלך, עשה לך משלך, אלא למאן דאמר משל צבור, מאי איכא למימר? דתניא. קח לך משלך, ועשה לך משלך, ויקחו אליך משל צבור, דברי רבי יאשיה. רבי יונתן אומר. בין קח לך, בין ויקחו אליך משל צבור,

אילימא תחלה בכהן גדול היינו קמייתא. אלא, עבודה תחלה במקום מעבודה תחלה במקום. כי אתא רב דימי, אמר. רבי יוחנן מתני חדא, רבי יהושע בן לוי מתני תרתי. רבי יוחנן מתני חדא. לעשות לכפר אלו מעשה יום הכפורים. ויהושע בן לוי מתני תרתי. לעשות אלו מעשה פרה, לכפר אלו מעשה יום הכפורים. רבי יוחנן מתני חדא?

לעשות אלו מעשה פרה, לכפר אלו מעשה יום הכפורים. אמר ליה ריש לקיש לרבי יוחנן. מהיכא קא ילפת לה ממלואים, אי מה מלואים כל הכתוב בהן מעכב בהן, אף הכא נמי כל הכתוב בהן מעכב בהן. וכי תימא הכי נמי, והתנן. ומתקינין לו כהן אחר, ולא קתני מפרישין. וכי תימא. מאי מתקינין מפרישין,
דרסה או שטרפה בכותל, או שרצצתה בהמה ומפרכסת, ושהתה מעת לעת ושחטה כשרה. אמר רבי אלעזר בר ינאי משום רבי אלעזר בן אנטיגנוס. צריכה בדיקה. בעא מיניה רבי ירמיה מרבי זירא. מהו לשחטה ביום טוב? מי מחזקינן רעותא ביום טוב, או לא? אמר ליה, תנינא.

אנן מפני שצריך לחסמן מתנינן לה. תניא. אחד מביא את האור, ואחד מביא את העצים, ואחד שופת את הקדרה, ואחד מביא את המים, ואחד נותן בתוכו תבלין, ואחד מגיס כולן חייבין. והתניא. אחרון חייב וכולן פטורין. לא קשיא. הא דאייתי אור מעיקרא, הא דאייתי אור לבסוף.

אף אנן נמי תנינא, ועוד אמר רבי אליעזר. עומד אדם על המוקצה ערב שבת בשביעית וכו׳. טעמא דשביעית דלאו בר עשורי הוא, הא בשאר שני שבוע הכי נמי דאסור, מאי טעמא לאו משום דשבת קבעה? לא, שאני התם, כיון דאמר. מכאן אני אוכל למחר קבע
מקום שנהגו לכפול יכפול, לפשוט יפשוט, לברך יברך, הכל כמנהג המדינה. גמ׳ תנו רבנן. באמת אמרו בן מברך לאביו. ועבד מברך לרבו, ואשה מברכת לבעלה, אבל אמרו חכמים. תבא מאירה לאדם שאשתו ובניו מברכין לו. אמר רבא. הלכתא גיברתא איכא למשמע ממנהגא דהלילא. הוא אומר. הללויה, והן אומרים. הללויה מכאן שמצוה לענות הללויה.

אלא ברוך הבא בשם ה׳, בהדדי. אמר ליה רב ספרא. משה, שפיר קאמרת?. אלא התם והכא אסוקי מילתא היא, ולית לן בה. אמר רבא. לא לימא איניש יהא שמיה רבא והדר מברך, אלא יהא שמיה רבא מברך בהדדי. אמר ליה רב ספרא. משה, שפיר קאמרת?. אלא, התם והכא אסוקי מילתא הוא, ולית לן בה.
לא תקום ולא תטור? ההוא, בממון הוא דכתיב, דתניא. איזו היא נקימה ואיזו היא נטירה? נקימה אמר לו. השאילני מגלך, אמר לו. לאו. למחר אמר לו הוא. השאילני קרדומך,

עושין מאהבה ושמחין ביסורין, עליהן הכתוב אומר. ואוהביו כצאת השמש בגבורתו. לעולם דנקיט ליה בליביה. והאמר רבא. כל המעביר על מדותיו מעבירין לו על כל פשעיו. דמפייסו ליה ומפייס. ומה הן מוציאין אחת או שתים וכו׳. השתא שתים מוציאין, אחת מבעיא? אמר רב חסדא, לא קשיא. כאן בבריא, כאן בחולה.

אחינו בית ישראל שמעו. הרי הוא אומר כי ימצא חלל באדמה ... ויצאו זקניך ושופטיך. אנו, על מי להביא עגלה ערופה? על העיר, או על העזרות? געו כל העם בבכיה. בא אביו של תינוק ומצאו כשהוא מפרפר. אמר. הרי הוא כפרתכם, ועדיין בני מפרפר, ולא נטמאה סכין.

שמע מינה שפיכות דמים הוא דזל, וטהרת כלים כדקיימא קיימא. תנו רבנן. ופשט ... ולבש בגדים אחרים והוציא את הדשן, שומעני כדרך יום הכפורים, שפושט בגדי קודש ולובש בגדי חול, תלמוד לומר. ופשט את בגדיו ולבש בגדים אחרים, מקיש בגדים שלובש לבגדים שפושט, מה להלן בגדי קודש,

מדו בד, מדו כמדתו. מכנסי בד, לכדתניא. מנין שלא יהא דבר קודם למכנסים, שנאמר. ומכנסי בד ילבש על בשרו. וריש לקיש? מדו כמדתו מדאפקיה רחמנא בלשון מדו. שלא יהא דבר קודם למכנסים מעל בשרו נפקא.
תניא, אמר רבי יוסי. בוא וראה שלא כמדת הקדוש ברוך הוא מדת בשר ודם. מדת בשר ודם. מקניט את חבירו יורד עמו לחייו. אבל הקדוש ברוך הוא אינו כן. קלל את הנחש, עולה לגג מזונותיו עמו, יורד למטה מזונותיו עמו. קלל את כנען, אוכל מה שרבו אוכל ושותה מה שרבו שותה. קלל את האשה הכל רצין אחריה. קלל את האדמה הכל ניזונין הימנה.

כזרע גד לבן (וטעמו). אמר רבי אסי. עגול כגידא ולבן כמרגלית. (תניא נמי הכי. ) גד שדומה לזרע פשתן בגבעולין. אחרים אומרים. גד שדומה להגדה שמושכת לבו של אדם כמים. תניא אידך. גד שמגיד להם לישראל אי בן תשעה לראשון ואי בן שבעה לאחרון. לבן שמלבין עונותיהן של ישראל. תניא, רבי יוסי אומר.

כשם שהנביא היה מגיד להם לישראל מה שבחורין ומה שבסדקין, כך המן מגיד להם לישראל מה שבחורין ומה שבסדקין. כיצד? שנים שבאו לפני משה לדין, זה אומר. עבדי גנבת, וזה אומר. אתה מכרתו לי. אמר להם משה. לבוקר משפט. למחר, אם נמצא עומרו בבית רבו ראשון בידוע שזה גנבו. אם נמצא עומרו בבית רבו שני בידוע שזה מכרו לו.

וכן איש ואשה שבאו לפני משה לדין, זה אומר היא סרחה עלי, והיא אומרת הוא סרח עלי. אמר להם משה. לבקר משפט. למחר, אם נמצא עומרה בבית בעלה בידוע שהיא סרחה עליו, נמצא עומרה בבית אביה בידוע שהוא סרח עליה. כתיב. וברדת הטל על המחנה לילה ירד המן עליו, וכתיב. ויצא העם ולקטו, וכתיב. שטו העם ולקטו,

הא כיצד? צדיקים, ירד על פתח בתיהם. בינונים, יצאו ולקטו. רשעים, שטו ולקטו. כתיב לחם, וכתיב עוגות, וכתיב וטחנו, הא כיצד? צדיקים לחם, בינונים עוגות, רשעים טחנו בריחים. או דכו במדוכה, אמר רבי יהודה אמר רב, ואיתימא רבי חמא ברבי חנינא. מלמד שירד להם לישראל עם המן תכשיטי נשים,

דבר שנידוך במדוכה. ובשלו בפרור, אמר רבי חמא. מלמד שירד להם לישראל עם המן ציקי קדירה. והם הביאו אליו עוד נדבה בבקר בבקר, מאי בבקר בבקר? אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן. מדבר שירד להם בבקר בבקר. מלמד שירדו להם לישראל אבנים טובות ומרגליות עם המן. והנשיאים הביאו את אבני השהם, תנא. נשיאים ממש.

וכן הוא אומר. נשיאים ורוח וגשם אין. והיה טעמו כטעם לשד השמן. אמר רבי אבהו. מה שד זה תינוק טועם בה כמה טעמים, אף המן, כל זמן שישראל אוכלין אותו מוצאין בו כמה טעמים. איכא דאמרי. לשד ממש. מה שד זה מתהפך לכמה גוונין אף המן מתהפך לכמה טעמים.

מלמד שנצטוה משה על הושט ועל הקנה, על רוב אחד בעוף, ועל רוב שנים בבהמה. אלא מה תלמוד לומר שטוח מלמד שירד להם משטיחין משטיחין. כתיב לחם, וכתיב שמן, וכתיב דבש. אמר רבי יוסי ברבי חנינא. לנערים לחם, לזקנים שמן, לתינוקות דבש. כתיב. שליו וקרינן סליו? אמר רבי חנינא.

רבי יוחנן אמר. דבר שנבלע במאתים וארבעים ושמונה אברים. מחוספס טובא הוי. אמר רב נחמן בר יצחק. מחספס כתיב. תנו רבנן. לחם אבירים אכל איש, לחם שמלאכי השרת אוכלין אותו, דברי רבי עקיבא. וכשנאמרו דברים לפני רבי ישמעאל, אמר להם. צאו ואמרו לו לעקיבא. עקיבא טעית. וכי מלאכי השרת אוכלין לחם?

אלא, מה אני מקיים אבירים לחם שנבלע במאתים וארבעים ושמונה אברים. אלא מה אני מקיים. ויתד תהיה לך על אזניך (ויצאת שמה חוץ), דברים שתגרי אומות העולם מוכרין אותן להם. רבי אלעזר בן פרטא אומר. אף דברים שתגרי אומות העולם מוכרין להן מן מפיגן. אלא מה אני מקיים ויתד תהיה לך על אזניך לאחר שסרחו אמר הקדוש ברוך הוא.

לחם אבירים אכל איש זה יהושע שירד לו מן כנגד כל ישראל. כתיב הכא איש, וכתיב התם. קח לך את יהושע בן נון איש אשר רוח בו. ואימא משה, דכתיב. והאיש משה ענו מאד? דנין איש מאיש, ואין דנין איש מוהאיש. שאלו
בין דקה ובין גסה. רבי יהודה מתיר בחרובין לדקה. גמ׳ אמר רב הונא. הן הן פקיעין, הן הן כיפין. פקיעין תרי, כיפין תלתא, זירין דארזי. והכי קאמר. מתירין פקיעי עמיר לפני בהמה, ומפספסין. והוא הדין לכיפין, אבל לא את הזירין לא לפספס ולא להתיר. אמר רב חסדא. מאי טעמא דרב הונא קא סבר למטרח באוכלא טרחינן,

אמר לך רב הונא. לא, שחת דומיא דחרובין. מה חרובין דאקושי, אף שחת דאקושי. היכי משכחת לה? בעילי זוטרי. תא שמע. רבי יהודה מתיר בחרובין לדקה. לדקה אין, לגסה לא. אי אמרת בשלמא תנא קמא סבר. מיטרח באוכלא לא טרחינן, שוויי משוינן, היינו דקא אמר רבי יהודה חרובין לדקה נמי שוויי אוכלא הוא.

אלא אי אמרת תנא קמא סבר שוויי אוכלא לא משוינן, מיטרח באוכלא טרחינן רבי יהודה מתיר בחרובין לדקה, כל שכן לגסה. מי סברת דקה דקה ממש? מאי דקה גסה, ומאי קרי לה דקה דדייקא באוכלא. הא מדקתני רישא. בין דקה ובין גסה, מכלל דרבי יהודה דקה דקה ממש קאמר. קשיא.

תא שמע. מחתכין את הדלועין לפני הבהמה ואת הנבלה לפני הכלבים. מאי לאו, דלועין דומיא דנבלה. מה נבלה דרכיכא, אף דלועין דרכיכי, אלמא טרחינן באוכלא, ותיובתא דרב יהודה. אמר לך רב יהודה.

לא, נבלה דומיא דדלועין. מה דלועין דאשוני, אף נבלה דאשונא. והיכי משכחת לה? בבשר פילי. אי נמי, בגורייאתא זוטרי. תא שמע, דתני רב חנן מנהרדעא. מפרכין תבן ואספסתא ומערבין. אלמא טרחינן באוכלא. תבן בתיבנא סריא, אספסתא בעילי זוטרי.

מתני׳ אין אובסין את הגמל ולא דורסין, אבל מלעיטין. ואין מאמירין את העגלים, אבל מלעיטין. ומהלקטין לתרנגולין, ונותנין מים למורסן, אבל לא גובלין. ואין נותנין מים לפני דבורים ולפני יונים שבשובך, אבל נותנין לפני אווזין ותרנגולין, ולפני יוני הרדיסיות.

ודקא קשיא לך יוני שובך ויוני עלייה למישדא קמייהו נמי לא? הני מזונותן עליך, והני אין מזונותן עליך. כדתניא. נותנין מזונות לפני כלב, ואין נותנין מזונות לפני חזיר. ומה הפרש בין זה לזה? זה מזונותיו עליך, וזה אין מזונותיו עליך. אמר רב אשי. מתניתין נמי דיקא, אין נותנין מים לפני דבורים ולפני יונים שבשובך,

אמר רב מרי. משח אודניה, וחוטרא אבתריה. הני מילי בדברא, אבל במתא לא, דאתי למסרך. אמר רב פפא. לית דעני מכלבא, ולית דעתיר מחזירא. תניא כוותיה דרב יהודה. איזו היא המראה, ואיזו היא הלעטה? המראה מרביצה ופוקס את פיה ומאכילה כרשינין ומים בבת אחת.

לא סלקא דעתא, דתניא בהדיא. אין נותנין מים
והלא כבר נאמר. ונתן את הקטורת על האש לפני ה׳. אם כן, מה תלמוד לומר. כי בענן אראה על הכפורת מלמד שנותן בה מעלה עשן. ומניין שנותן בה מעלה עשן? שנאמר. וכסה ענן הקטורת את הכפורת. הא לא נתן בה מעלה עשן, או שחיסר אחת מכל סמניה חייב מיתה. ותיפוק ליה דקא מעייל ביאה ריקנית. אמר רב ששת.

הכא במאי עסקינן, כגון ששגג בביאה, והזיד בהקטרה. רב אשי אמר. אפילו תימא הזיד בזו ובזו, וכגון דעייל שתי הקטרות, אחת שלימה ואחת חסירה. אביאה לא מיחייב דהא עייל ליה שלימה, אהקטרה מיחייב, דקא מקטר קטורת חסירה. אמר מר. ומניין שנותן בה מעלה עשן, תלמוד לומר. וכסה. קרא לקרא?

לא יעדי עביד שולטן מדבית יהודה, ולא יהיו עמך ישראל צריכין לפרנסה זה מזה, ולא תכנס לפניך תפלת עוברי דרכים. רבי חנינא בן דוסא הוה קא אזיל באורחא. שדא מטרא עליה, אמר. רבונו של עולם. כל העולם כולו בנחת, וחנינא בצער. פסק מיטרא. כי אתא לביתיה, אמר. רבונו של עולם. כל העולם כולו בצער, וחנינא בנחת. אתא מיטרא.

אמר רב יוסף. מאי אהניא ליה צלותיה דכהן גדול לגבי רבי חנינא בן דוסא. תנו רבנן. מעשה בכהן גדול אחד שהאריך בתפלתו, ונמנו אחיו הכהנים ליכנס אחריו. התחילו הם נכנסין והוא יוצא. אמרו לו. מפני מה הארכת בתפלתך? אמר להם. קשה בעיניכם שהתפללתי עליכם ועל בית המקדש שלא יחרב?

נכנס למקום שנכנס, ועמד במקום שעמד, והזה ממנו אחת למעלה ושבע למטה. ולא היה מתכוון להזות לא למעלה ולא למטה אלא כמצליף. וכך היה מונה. אחת, אחת ואחת, אחת ושתים, אחת ושלש, אחת וארבע, אחת וחמש, אחת ושש, אחת ושבע. יצא והניחו על כן הזהב שבהיכל. הביאו לו את השעיר, שחטו, וקבל במזרק את דמו, נכנס למקום שנכנס, ועמד במקום שעמד,

גמ׳ משנגנז לא קתני, אלא משניטל. תנן כמאן דאמר ארון גלה לבבל. דתניא, רבי אליעזר אומר. ארון גלה לבבל, שנאמר. ולתשובת השנה שלח המלך נבוכדנאצר ויביאהו בבלה עם כלי חמדת בית ה׳. רבי שמעון בן יוחאי אומר.

וכי מאחר שרבי אליעזר מלמדנו פעם ראשונה ושניה. ארון גלה לבבל, ראשונה הא דאמרן. ויביאהו בבלה עם כלי חמדת בית ה׳, שניה מאי היא? דכתיב. ויצא מבת ציון כל הדרה. מאי. כל הדרה חדרה. אתה, מאי אתה אומר? אמר לו, שאני אומר. ארון במקומו נגנז, שנאמר. ויאריכו הבדים וגו׳.
וכל הנדחה מפני השעה שעה נדחת מפניו. מדרבה ורב יוסף. דרב יוסף סיני ורבה עוקר הרים, אצטריכא להו שעתא. שלחו להתם.

מאי דכתיב יענך ה׳ ביום צרה ישגבך שם אלהי יעקב, אלהי יעקב ולא אלהי אברהם ויצחק? מכאן לבעל הקורה שיכנס בעביה של קורה. ואמר רבי אבין הלוי. כל הנהנה מסעודה שתלמיד חכם שרוי בתוכה, כאילו נהנה מזיו שכינה, שנאמר. ויבא אהרן וכל זקני ישראל לאכל לחם עם חתן משה לפני האלהים,

ואמר רבי אבין הלוי. הנפטר מן המת אל יאמר לו לך לשלום, אלא לך בשלום, שנאמר. ואתה תבוא אל אבתיך בשלום. אמר רבי לוי בר חייא. היוצא מבית הכנסת ונכנס לבית המדרש ועוסק בתורה זוכה ומקבל פני שכינה, שנאמר ילכו מחיל אל חיל יראה אל אלהים בציון.
הכי קאמר. ואם קדם והגביה ראשונה קודם הנחת שנייה נעשית ראשונה כמי שנקלטה או שנשרפה, ופטור. ואמר רבא. הוציא חצי גרוגרת והניחה, וחזר והוציא חצי גרוגרת והעבירה דרך עליה חייב. ואמאי? הא לא נח. כגון שהעבירה תוך שלשה.

והאמר רבא. תוך שלשה לרבנן צריך הנחה על גבי משהו. לא קשיא. כאן בזורק, כאן במעביר. תנו רבנן. הוציא חצי גרוגרת וחזר והוציא חצי גרוגרת, בהעלם אחד חייב, בשתי העלמות פטור. רבי יוסי אומר. בהעלם אחד לרשות אחת חייב, לשתי רשויות פטור. אמר רבה. והוא שיש חיוב חטאת ביניהם. אבל כרמלית לא.

אם לקשט בשתי עינים. תרגמה הילל בריה דרבי שמואל בר נחמני. כי תניא ההיא בעירניות. דבק כדי ליתן בראש השפשף. תנא. כדי ליתן בראש שפשף שבראש קנה של ציידין. זפת וגפרית כדי לעשות כו׳. תנא. כדי לעשות נקב קטן.

וכי אדם עושה מעותיו אנפרות?. אלא אמר רב כהנא. שנתות. כדתנן. שנתות היו בהין עד כאן לפר, עד כאן לאיל, עד כאן לכבש. ואיבעית אימא. מאי אנדיפא אפותא. וכי הא דההוא בר גליל [דאיקלע לבבל], דאמרו ליה. קום דרוש לנא במעשה מרכבה. אמר להו. אדרוש לכו כדדרש רבי נחמיה לחבריה.

ואם היה עבה או מרוסס כדי לבשל בו ביצה קלה שבביצים, טרופה ונתונה באילפס. גמ׳ על מלא כף סיד. תנא. כדי ליתן על פי כף של סיידין. מאן תנא דחול מעלי ליה לסיד? אמר רב חסדא. רבי יהודה היא, דתניא. לא יסוד אדם את ביתו בסיד, אלא אם כן עירב בו תבן או חול. רבי יהודה אומר. תבן מותר, חול אסור מפני שהוא טרכסיד.