portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
תלמוד לומר. אך (שמח) חלק. מאי טעמא? לאו משום דאין לו במה ישמח. לא, כדתני טעמא. מה ראית לרבות לילי יום טוב האחרון ולהוציא לילי יום טוב ראשון? מרבה אני לילי יום טוב האחרון שיש שמחה לפניו, ומוציא אני לילי יום טוב ראשון שאין שמחה לפניו. מתיב רב יוסף. חגיגת ארבעה עשר יוצא בה משום שמחה,

אמר רב הונא בריה דרב יהודה. משמחו בשעירי הרגלים. אמר רבא, שתי תשובות בדבר. חדא, דשעירי הרגלים חי נאכלין צלי אין נאכלין, ושמחה בחי ליכא. ועוד, כהנים אוכלין וישראל במה שמחים? אלא אמר רב פפא. משמחו בכסות נקיה ויין ישן. כי אתא רבין אמר רבי אלעזר.

תלמוד לומר אך חלק. מאי טעמא? לאו משום דאין לו במה ישמח. לא, כדתניא. מה ראית לרבות לילי יום טוב האחרון ולהוציא לילי יום טוב הראשון? מרבה אני לילי יום טוב האחרון שיש שמחה לפניו, ומוציא אני לילי יום טוב הראשון שאין שמחה לפניו. אמר רב כהנא. מנין לאימורי חגיגת חמשה עשר שנפסלין בלינה?

לימד על חגיגת ארבעה עשר שנאכלת לשני ימים ולילה אחד. או אינו אלא ליום ולילה? כשהוא אומר. ביום הראשון לבקר הרי בקר שני אמור. או אינו אלא בקר ראשון, ומה אני מקיים חגיגה הנאכלת לשני ימים ולילה אחד חוץ מזו, כשהוא אומר בו.

טעמא דכתיב ביום הראשון לבקר, דמאי בקר בקר שני. הא כל היכא דכתיב בקר סתמא בקר ראשון, ואף על גב דלא כתב ביה ראשית. מתני׳ הפסח ששחטו שלא לשמו בשבת חייב עליו חטאת. ושאר כל הזבחים ששחטן לשם פסח, אם אינן ראויין חייב, ואם ראויין הן רבי אליעזר מחייב חטאת, ורבי יהושע פוטר.
אקרינן זיתים יהיו לך בכל גבולך וגו׳. לאביי אמר ליה מרישיה, לרבא אמר ליה מסיפיה. אקרינן וראו כל עמי הארץ וגו׳. לאביי אמר ליה. נפק לך שמא דריש מתיבתא הוית, אימתך נפלת בעלמא. לרבא אמר ליה. בדיינא דמלכא אתבר, ומתפסת בגנבי,

חזן חביתא דנפל לבירא. לאביי אמר ליה. מתבעי עסקך, כדאמר נפל פתא בבירא ולא אשתכח. לרבא אמר ליה. פסיד עסקך ושדית ליה לבירא. אמרי ליה. חזינן בר חמרא דקאי אאיסדן ונוער. לאביי אמר ליה. מלכא הוית, וקאי אמורא עלך. לרבא אמר ליה. פטר חמור גהיט מתפילך. אמר ליה. לדידי חזי לי ואיתיה.

אמר ליה. ואו דפטר חמור ודאי גהיט מתפילך. לסוף אזל רבא לחודיה לגביה. אמר ליה. חזאי דשא ברייתא דנפל. אמר ליה. אשתך שכבא. אמר ליה. חזאי ככי ושני דנתור. אמר ליה. בנך ובנתך שכבן. אמר ליה. חזאי תרתי יוני דפרחן. אמר ליה. תרי נשי מגרשת. אמר ליה. חזאי תרי גרגלידי דלפתא.

אמר ליה. חזאי אפדנא דאביי דנפל וכסיין אבקיה. אמר ליה. אביי שכיב ומתיבתיה אתיא לגבך. אמר ליה. חזאי אפדנא דידי דנפל, ואתו כולי עלמא שקול לבינתא לבינתא. אמר ליה. שמעתתך מבדרן בעלמא. אמר ליה. חזאי דאבקע רישי ונתר מוקרי. אמר ליה. אודרא מבי סדיא נפיק. אמר ליה. אקריון הללא מצראה בחלמא.

אמר ליה. ניסי מתרחשי לך. הוה קא אזיל בהדיה בארבא. אמר. בהדי גברא דמתרחיש ליה ניסא למה לי. בהדי דקא סליק נפל סיפרא מיניה. אשכחיה רבא וחזא דהוה כתיב ביה כל החלומות הולכין אחר הפה. אמר. רשע, בדידך קיימא, וצערתן כולי האי. כולהו מחילנא לך, בר מברתיה דרב חסדא.

יהא רעוא דלמסר ההוא גברא לידי דמלכותא דלא מרחמו עליה. אמר. מאי אעביד? גמירי דקללת חכם, אפילו בחנם היא באה, וכל שכן רבא דבדינא קא לייט. אמר. איקום ואגלי, דאמר מר. גלות מכפרת עון. קם גלי לבי רומאי. אזל יתיב אפתחא דריש טורזינא דמלכא. ריש טורזינא חזא חלמא. אמר ליה.

חזאי חלמא דעייל מחטא באצבעתי. אמר ליה. הב לי זוזא, ולא יהב ליה. לא אמר ליה ולא מידי. אמר ליה. חזאי דנפל תכלא בתרתין אצבעתי. אמר ליה. הב לי זוזא, ולא יהב ליה, ולא אמר ליה. אמר ליה. חזאי דנפל תכלא בכולה ידא. אמר ליה. נפל תכלא בכולהו שיראי. שמעי בי מלכא, ואתיוה לריש טורזינא קא קטלי ליה. אמר להו. אנא אמאי?

ראיתי שאני משקה שמן לזיתים. אמר ליה. בא על אמו. אמר ליה. חזאי דקטיף לי כוכבא. אמר ליה. בר ישראל גנבת. אמר ליה. חזאי דבלעתיה לכוכבא. אמר ליה. בר ישראל זבנתיה ואכלת לדמיה. אמר ליה. חזאי עיני דנשקן אהדדי. אמר ליה. בא על אחותו. אמר ליה. חזאי דנשקי סיהרא. אמר ליה. בא על אשת ישראל.

באר מים חיים. רבא אמר. חיים ממש. אמר רבי חנן שלש שלומות הן. נהר, צפור, וקדרה. נהר דכתיב. הנני נטה אליה כנהר שלום. צפור דכתיב. כצפרים עפות כן יגן ה׳ צבאות וגו׳. קדרה דכתיב. ה׳ תשפת שלום לנו.

קודם שיקדמנו פסוק אחר כהקיר ביר מימיה. הרואה קנה בחלום, ישכים ויאמר קנה רצוץ לא ישבור, קודם שיקדמנו פסוק אחר הנה בטחת לך על משענת הקנה הרצוץ. תנו רבנן. הרואה קנה בחלום יצפה לחכמה, שנאמר. קנה חכמה. קנים יצפה לבינה, שנאמר. ובכל קנינך קנה בינה. אמר רבי זירא.

הרואה חתול בחלום באתרא דקרו ליה שונרא נעשית לו שירה נאה. שינרא נעשה לו שינוי רע. הרואה ענבים בחלום, לבנות, בין בזמנן, ובין שלא בזמנן יפות. שחורות בזמנן יפות. שלא בזמנן רעות. הרואה סוס לבן בחלום, בין בנחת, בין ברדוף יפה לו. אדום, בנחת יפה, ברדוף קשה.
מכל מקום קשו קראי אהדדי, כתיב. מלאות לבבל, וכתיב. לחרבות ירושלם.

דבני מאתיה כל אימת דבעי מפייס להו. ומאן דאמר טיפש היה דאיבעי ליה לקרובי בני מאתיה ברישא, דאי מרדו ביה הנך, הני הוו קיימי בהדיה. שאלו תלמידיו את רבי שמעון בן יוחאי. מפני מה נתחייבו שונאיהן של ישראל שבאותו הדור כליה? אמר להם. אמרו אתם. אמרו לו. מפני שנהנו מסעודתו של אותו רשע.

וכן הוא אומר. אבני נזר מתנוססות על אדמתו. ודר וסוחרת, רב אמר. דרי דרי. ושמואל אמר. אבן טובה יש בכרכי הים ודרה שמה, הושיבה באמצע סעודה ומאירה להם כצהרים. דבי רבי ישמעאל תנא. שקרא דרור לכל בעלי סחורה. והשקות בכלי זהב וכלים מכלים שונים.

רבנן. יודעי העתים שיודעין לעבר שנים ולקבוע חדשים. אמר להו. דיינוה לי. אמרו. היכי נעביד? נימא ליה. קטלה, למחר פסיק ליה חמריה ובעי לה מינן. נימא ליה. שבקה קא מזלזלה במלכותא, אמרו לו. מיום שחרב בית המקדש וגלינו מארצנו, ניטלה עצה ממנו ואין אנו יודעין לדון דיני נפשות.

זיל לגבי עמון ומואב דיתבי בדוכתייהו כחמרא דיתיב על דורדייה. וטעמא אמרו ליה, דכתיב. שאנן מואב מנעוריו ושוקט הוא אל שמריו ולא הורק מכלי אל כלי ובגולה לא הלך על כן עמד טעמו בו וריחו לא נמר, מיד. והקרוב אליו כרשנא שתר אדמתא תרשיש. אמר רבי לוי. כל פסוק זה על שום קרבנות נאמר.

אמרי. מאי האי דשדיר לן להיות כל איש שורר בביתו? פשיטא, אפילו קרחה בביתיה פרדשכא ליהוי. ויפקד המלך פקידים. אמר רבי, מאי דכתיב. כל ערום יעשה בדעת וכסיל יפרש אולת כל ערום יעשה בדעת זה דוד, דכתיב. ויאמרו לו עבדיו יבקשו לאדני המלך נערה בתולה.

בן יאיר בן שהאיר עיניהם של ישראל בתפלתו. בן שמעי בן ששמע אל תפלתו. בן קיש שהקיש על שערי רחמים ונפתחו לו. קרי ליה יהודי אלמא מיהודה קאתי, וקרי ליה ימיני אלמא מבנימין קאתי. אמר רב נחמן. מרדכי מוכתר בנימוסו היה. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יהושע בן לוי. אביו מבנימין, ואמו מיהודה.

משפחת יהודה אומרת. אנא גרמי דמתיליד מרדכי, דלא קטליה דוד לשמעי בן גרא. ומשפחת בנימין אמרה. מינאי קאתי. רבא אמר. כנסת ישראל אמרה לאידך גיסא. ראו מה עשה לי יהודי ומה שילם לי ימיני. מה עשה לי יהודי דלא קטליה דוד לשמעי, דאתיליד מיניה מרדכי דמיקני ביה המן. ומה שילם לי ימיני דלא קטליה שאול לאגג,
אמר אביי. כל שנשתנה שמו קודם מתן תורה, ובאתה תורה והקפידה עליו בידוע שיש לו שם לווי. והני לא נשתנה שמייהו קודם מתן תורה כלל. רבא אמר. הני מרריתא סתמא שמייהו, והאי דקרי להו מרריתא דאגמא משום דמשתכח באגמא. אמר רב חסדא. איגד בחד לא שמיה אגד. שלש שמיה אגד. שנים מחלוקת רבי יוסי ורבנן.

דתנן. מצות אזוב, שלשה קלחים ובהן שלשה גבעולין. רבי יוסי אומר. מצות אזוב שלשה גבעולין, ושיריו שנים, וגרדומיו כל שהוא. קא סלקא דעתין מדשיריו שנים, תחילתו נמי שנים, והאי דקתני שלשה למצוה. ומדרבי יוסי שלשה למצוה, לרבנן שלשה לעכב.

מאי טעמא כיון דלכי יבשי פרכי ונפלי, כמאן דליתנהו דמי. ואמר רבי אבא אמר רב הונא. הבוצר לגת אין לו ידות. ורב מנשיא בר גדא אמר רב הונא. הקוצר לסכך אין לו ידות. מאן דאמר קוצר, כל שכן בוצר דלא ניחא ליה, דלא נימצייה לחמריה. מאן דאמר בוצר שאין לו ידות, אבל קוצר יש לו ידות דניחא ליה דליסכך בהו, כי היכי דלא ליבדרן.

לרבי אבא ודאי תנאי היא. לרב מנשיא בר גדא מי לימא תנאי היא? אמר לך רב מנשיא. דכולי עלמא סברי הקוצר סכך אין לו ידות.
עשאן כעבין חייבין, כלמודין פטורים. אמר ליה אביי לרב יוסף. האי כובא דארעא מאי מברכין עלויה? אמר ליה. מי סברת נהמא הוא?. גובלא בעלמא הוא ומברכין עלויה בורא מיני מזונות. מר זוטרא קבע סעודתיה עלויה, וברך עלויה המוציא לחם מן הארץ, ושלש ברכות. אמר מר בר רב אשי.

ושוין שבוחשין את השתות בשבת ושותין זיתום המצרי. ואי סלקא דעתך לרפואה קא מכוין, רפואה בשבת מי שרי?. אמר ליה אביי. ואת לא תסברא? והא תנן. כל האוכלין אוכל אדם לרפואה בשבת, וכל המשקין שותה. אלא מה אית לך למימר גברא לאכילה קא מכוין, הכי נמי גברא לאכילה קא מכוין.

קא משמע לן כיון דאית ליה הנאה מיניה בעי ברוכי. שעל הפת הוא אומר המוציא וכו׳. תנו רבנן. מה הוא אומר? המוציא לחם מן הארץ. רבי נחמיה אומר. מוציא לחם מן הארץ. אמר רבא. במוציא כולי עלמא לא פליגי דאפיק משמע, דכתיב. אל מוציאם ממצרים. כי פליגי בהמוציא,

רבנן סברי המוציא דאפיק משמע, דכתיב. המוציא לך מים מצור החלמיש. ורבי נחמיה סבר המוציא דמפיק משמע, שנאמר. המוציא אתכם מתחת סבלות מצרים. ורבנן? ההוא הכי קאמר להו קודשא בריך הוא לישראל. כד מפיקנא לכו, עבידנא לכו מלתא כי היכי דידעיתו דאנא הוא דאפיקית יתכון ממצרים,

שלקות מברכין עליהם שהכל נהיה בדברו. אמר רב נחמן בר יצחק. קבע עולא לשבשתיה כרבי בנימין בר יפת. תהי בה רבי זירא. וכי מה ענין רבי בנימין בר יפת אצל רבי חייא בר אבא? רבי חייא בר אבא דייק וגמר שמעתא מרבי יוחנן רביה, ורבי בנימין בר יפת לא דייק. ועוד, רבי חייא בר אבא כל תלתין יומין מהדר תלמודיה קמיה דרבי יוחנן רביה,

דההוא תורמסא דשלקי ליה שבע זמנין בקדרה ואכלי ליה בקנוח סעודה, אתו ושאלו לרבי יוחנן, ואמר להו. מברכין עלויה בורא פרי האדמה. ועוד, אמר רבי חייא בר אבא. אני ראיתי את רבי יוחנן שאכל זית מליח, וברך עליו תחלה וסוף. אי אמרת בשלמא שלקות במילתייהו קיימי בתחלה מברך עליו בורא פרי העץ,
וגזר דין שלהם נחתם כל אחד ואחד בזמנו. בפסח על התבואה, בעצרת על פירות האילן, בחג נידונין על המים. ואדם נידון בראש השנה, וגזר דין שלו נחתם ביום הכפורים. רבי יוסי אומר. אדם נידון בכל יום, שנאמר. ותפקדנו לבקרים. רבי נתן אומר. אדם נידון בכל שעה, שנאמר. לרגעים תבחננו. וכי תימא. לעולם רבי יהודה היא, וכי קתני מתניתין אגזר דין,

כדקאמר טעמיה. ותפקדנו לבקרים. אנן הכי קאמרינן. מאי טעמא לא אמר כרבי נתן? בחינה עיוני בעלמא היא. פקידה נמי עיוני בעלמא היא?. אלא אמר רב חסדא. טעמיה דרבי יוסי מהכא. לעשות משפט עבדו ומשפט עמו ישראל דבר יום ביומו. ואמר רב חסדא. מלך וצבור מלך נכנס תחלה לדין, שנאמר. לעשות משפט עבדו ומשפט עמו ישראל. מאי טעמא?

איבעית אימא. לאו אורח ארעא למיתב מלכא אבראי. ואיבעית אימא. מקמי דליפוש חרון אף. אמר רב יוסף. כמאן מצלינן האידנא אקצירי ואמריעי, כמאן כרבי יוסי. ואיבעית אימא. לעולם כרבנן, וכדרבי יצחק. דאמר רבי יצחק. יפה צעקה לאדם בין קודם גזר דין בין לאחר גזר דין. תניא, אמר רבי יהודה משום רבי עקיבא.

תקעו לפני בשופר של איל, כדי שאזכור לכם עקידת יצחק בן אברהם, ומעלה אני עליכם כאילו עקדתם עצמכם לפני. ואמר רבי יצחק. למה תוקעין בראש השנה? למה תוקעין?. רחמנא אמר תקעו. אלא. למה מריעין? מריעין?. רחמנא אמר זכרון תרועה. אלא. למה תוקעין ומריעין כשהן יושבין,

שינוי מעשה, דכתיב. וירא האלהים את מעשיהם, וכתיב. וינחם האלהים על הרעה אשר דבר לעשות להם ולא עשה. ויש אומרים. אף שינוי מקום, דכתיב. ויאמר ה׳
גמ׳ תנן התם. האוכל תרומה בשוגג משלם קרן וחומש,

אחד האוכל ואחד השותה ואחד הסך, אחד תרומה טמאה ואחד תרומה טהורה משלם חומש וחומשא דחומשא. איבעיא להו. כשהוא משלם, לפי מדה משלם או לפי דמים משלם? כל היכא דמעיקרא שויא ארבעה זוזי ולבסוף שויא זוזא לא תיבעי לך, דודאי כדמעיקרא משלם לפי דמים,

דלא גרע מגזלן. דתנן. כל הגזלנין משלמין כשעת הגזלה, כי תיבעי לך דמעיקרא שויא זוזא ולבסוף שויא ארבעה, מאי? לפי מדה משלם, דאמר ליה. גריוא אכל גריוא משלם. או דילמא לפי דמים משלם. בזוזא אכל בזוזא משלם. אמר רב יוסף, תא שמע. אכל גרוגרות ושילם לו תמרים תבא עליו ברכה.

אי אמרת בשלמא לפי מדה משלם אמטו להכי תבא עליו ברכה, דאכיל גריוא דגרוגרות דשויא זוזא, וקא יהיב גריוא דתמרים דשויא ארבעה. אלא אי אמרת לפי דמים משלם אמאי תבא עליו ברכה? בזוזא אכל בזוזא קא משלם. אמר אביי. לעולם לפי דמים משלם, ואמאי תבא עליו ברכה? דאכל מידי דלא קפיץ עליה זביניה, וקא משלם מידי דקפיץ עליה זביניה.

תנן. האוכל תרומת חמץ בפסח, בשוגג משלם קרן וחומש. אי אמרת בשלמא לפי מדה משלם שפיר. אלא אי אמרת לפי דמים משלם, חמץ בפסח בר דמים הוא? אין, הא מני רבי יוסי הגלילי היא, דאמר חמץ בפסח מותר בהנאה. אי הכי, אימא סיפא. במזיד פטור מן התשלומין ומדמי עצים, אי רבי יוסי הגלילי,

אמאי פטור מן התשלומין ומדמי עצים?. סבר לה כרבי נחוניא בן הקנה. דתניא. רבי נחוניא בן הקנה היה עושה את יום הכפורים כשבת לתשלומין וכו׳. כתנאי. האוכל תרומת חמץ בפסח פטור מן התשלומין ומדמי עצים, דברי רבי עקיבא. רבי יוחנן בן נורי מחייב.

אמר לו רבי עקיבא לרבי יוחנן בן נורי. וכי מה הנאה יש לו בה? אמר לו רבי יוחנן בן נורי לרבי עקיבא. ומה הנאה יש לאוכל תרומה טמאה בשאר כל ימות השנה, שמשלם. אמר לו. לא. אם אמרת בתרומה טמאה בשאר ימות השנה, שאף על פי שאין לו בה היתר אכילה, יש לו בה היתר הסקה,
והאמר רב שמואל בר יהודה אמר רבי אבא אמר רב הונא אמר רב. המעביר חפץ ארבע אמות ברשות הרבים מקורה, פטור לפי שאינו דומה לדגלי מדבר. אלא אמר רבי זירא. הא מני? אחרים היא. דתניא. אחרים אומרים. עמד במקומו וקבל חייב, עקר ממקומו וקבל פטור. עמד במקומו וקבל חייב, הא בעינן הנחה על גבי מקום ארבעה וליכא.

והא ידו קתני? תני טרסקל שבידו. התינח טרסקל ברשות היחיד, אלא טרסקל שברשות הרבים רשות היחיד הוא. לימא דלא כרבי יוסי ברבי יהודה. דתניא, רבי יוסי ברבי יהודה אומר. נעץ קנה ברשות הרבים ובראשו טרסקל, זרק ונח על גביו חייב. דאי כרבי יוסי ברבי יהודה, פשט בעל הבית את ידו לחוץ ונתן לתוך ידו של עני אמאי חייב?

אמר רבא. איכפל תנא לאשמעינן כל הני?. אלא אמר רבא. ידו של אדם חשובה לו כארבעה על ארבעה. וכן כי אתא רבין, אמר רבי יוחנן. ידו של אדם חשובה לו כארבעה על ארבעה. אמר רבי אבין אמר רבי אילעאי אמר רבי יוחנן. זרק חפץ ונח בתוך ידו של חבירו חייב. מאי קא משמע לן? ידו של אדם חשובה לו כארבעה על ארבעה? והא אמרה רבי יוחנן חדא זימנא?

מהו דתימא הני מילי, היכא דאחשבה הוא לידיה. אבל היכא דלא אחשבה הוא לידיה אימא לא. קא משמע לן. אמר רבי אבין אמר רבי אילעאי אמר רבי יוחנן. עמד במקומו וקיבל חייב. עקר ממקומו וקיבל פטור. תניא נמי הכי, אחרים אומרים. עמד במקומו וקיבל חייב. עקר ממקומו וקיבל פטור. בעי רבי יוחנן.

לא תימא קיבל אלא קלט. והא בעינן עקירה מעל גבי מקום ארבעה, וליכא. אמר רבי חייא בריה דרב הונא. כגון שקלט מעל גבי הכותל. על גבי כותל נמי, והא לא נח. כדאמר רבא בכותל משופע, הכא נמי בכותל משופע. והיכא איתמר דרבא אהא דתנן.

היה קורא בספר על האיסקופה ונתגלגל הספר מידו גוללו אצלו. היה קורא בראש הגג ונתגלגל הספר מידו, עד שלא הגיע לעשרה טפחים גוללו אצלו. משהגיע לעשרה טפחים הופכו על הכתב. והוינן בה. אמאי הופכו על הכתב? הא לא נח. ואמר רבא. בכותל משופע. אימור דאמר רבא בספר,
בשלמא בבא דרישא, פטור ומותר לא קתני. אלא בבא דסיפא, דפטור אבל אסור קשיא. מי איכא בכולי שבת פטור ומותר?.

הטעינו חבירו אוכלין ומשקין, והוציאן לחוץ, מהו? עקירת גופו כעקירת חפץ ממקומו דמי, ומיחייב, או דילמא לא? אמר ליה. חייב, ואינו דומה לידו. מאי טעמא? גופו נייח, ידו לא נייח. אמר ליה רבי חייא לרב. בר פחתי. לא אמינא לך, כי קאי רבי בהא מסכתא לא תשייליה במסכתא אחריתי, דילמא לאו אדעתיה.

ידו של אדם, מהו שתעשה ככרמלית? מי קנסוה רבנן לאהדורי לגביה, או לא? תא שמע. היתה ידו מלאה פירות והוציאה לחוץ, תני חדא אסור להחזירה, ותני אידך מותר להחזירה. מאי לאו בהא קמיפלגי? דמר סבר ככרמלית דמיא, ומר סבר לאו ככרמלית דמיא?. לא, דכולי עלמא ככרמלית דמיא, ולא קשיא. כאן, למטה מעשרה.

כאן, למעלה מעשרה. ואיבעית אימא. אידי ואידי למטה מעשרה ולאו ככרמלית דמיא, ולא קשיא. כאן מבעוד יום, כאן משחשיכה. מבעוד יום לא קנסוה רבנן, משחשיכה קנסוה רבנן. אדרבה, איפכא מסתברא. מבעוד יום, דאי שדי ליה לא אתי לידי חיוב חטאת ליקנסוה רבנן. משחשיכה, דאי שדי ליה אתי בהו לידי חיוב חטאת לא ליקנסוה רבנן.
אי הכי, קטרת ונרות נמי נקדמו לפסח. יאוחר דבר שנאמר בו בערב ובין הערבים, לדבר שלא נאמר בו אלא בין הערבים בלבד. שאני התם דמיעט רחמנא אתו. דתניא. מערב ועד בקר תן לה מדתה שתהא דולקת מערב עד בוקר.

ומאי ניהו? קטרת. סלקא דעתך אמינא הואיל וכתיב ובהעלות אהרן את הנרות בין הערבים יקטירנה, אימא. נדליק נרות ברישא והדר נקטיר קטורת, מיעט רחמנא אותו. אלא, בין הערבים יקטירנה למה לי? הכי קאמר רחמנא. בעידן דמדלקת נרות תהא מקטרא קטרת.

ופסח, ומחוסר כפורים בערב הפסח שטובל שנית ואוכל את פסחו לערב. רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקא אומר. אף מחוסר כפורים בשאר ימות השנה, שטובל ואוכל בקדשים לערב. בשלמא לתנא קמא, יבא עשה דפסח שיש בו כרת, וידחה עשה דהשלמה שאין בו כרת.

אפילו תימא בחטאת בהמה, מעלה ומלינה בראשו של מזבח. והאיכא אשם. בשלמא לרב פפא היינו דמלין לה, אלא לרב חסדא מאי איכא למימר? אמרי. שקרב אשמו. והאיכא עולה. וכי תימא. עולה לא מעכבא, והתניא, רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקא אומר.

דתניא. יכול יהו כהנים רשאין בחזה ושוק קודם הקטרת אמורין, תלמוד לומר. והקטיר הכהן את החלב המזבחה, והדר. והיה החזה לאהרן ולבניו. וכמה דכהנים לא אכלי בשר בעלים לא מתכפרי, דתניא. ואכלו אותם אשר כפר בהם, מלמד שהכהנים אוכלים ובעלים מתכפרין. אמר ליה.

כתיב לא ילין לבקר זבח חג הפסח לבקר הוא דלא ילין, הא כל הלילה ילין. והכתיב. עולת שבת בשבתו ולא עולת חול בשבת, ולא עולת חול ביום טוב. אמר ליה. כבר רמייה ניהליה רב אבא בר חייא לרבי אבהו, ושני ליה. הכא בארבעה עשר שחל להיות בשבת עסקינן, דחלבי שבת קריבין ביום טוב.
אבל לאחר פסח אימא לא, קא משמע לן. מיתיבי. הסופגנין והדובשנין והאיסקריטין אדם ממלא כריסו מהן ובלבד שיאכל (אכילת) כזית מצה באחרונה. באחרונה אין, בראשונה לא. לא מיבעיא קאמר. לא מיבעיא בראשונה דקאכיל לתיאבון, אבל באחרונה דאתי למיכלה אכילה גסה אימא לא, קא משמע לן. אמר רבא. מצה בזמן הזה דאורייתא, ומרור דרבנן.

ומאי שנא מרור, דכתיב. על מצות ומרורים, בזמן דאיכא פסח יש מרור, ובזמן דליכא פסח ליכא מרור. מצה נמי, הא כתיב. על מצות ומרורים. מצה מיהדר הדר ביה קרא. בערב תאכלו מצות. ורב אחא בר יעקב אמר. אחד זה ואחד זה דרבנן. אלא הכתיב. בערב תאכלו מצות. ההיא מיבעי ליה לטמא ושהיה בדרך רחוקה,

דסלקא דעתך אמינא כיון דפסח לא אכלי מצה ומרור נמי לא ניכול, קא משמע לן. ורבא אמר לך. טמא ושהיה בדרך רחוקה לא צריך קרא, דלא גרעי מערל ובן נכר. דתניא. כל ערל לא יאכל בו בו אינו אוכל, אבל אוכל במצה ומרור. ואידך? כתיב בהאי וכתיב בהאי, וצריכי. תניא כוותיה דרבא.

מנמנמנא, ותנן. נתנמנמו יאכלו, נרדמו לא יאכלו. הפסח אחר חצות מטמא את הידים וכו׳. אלמא מחצות הוה ליה נותר. מאן תנא? אמר רב יוסף. רבי אלעזר בן עזריה הוא, דתניא. ואכלו את הבשר בלילה הזה, רבי אלעזר בן עזריה אומר. נאמר כאן בלילה הזה, ונאמר להלן ועברתי בארץ מצרים בלילה הזה. מה להלן עד חצות, אף כאן עד חצות.

אמר לו רבי עקיבא. והלא נאמר חפזון עד שעת חפזון. אם כן, מה תלמוד לומר בלילה? יכול יהא נאכל כקדשים ביום תלמוד לומר. בלילה, בלילה הוא נאכל, ואינו נאכל ביום. ורבי עקיבא, האי הזה מאי עביד ליה? מיבעי ליה למעוטי לילה אחר הוא דאתא. סלקא דעתך אמינא. הואיל ופסח קדשים קלים, ושלמים קדשים קלים מה שלמים נאכלים לשני ימים ולילה אחד,
הלכה מכלל דפליגי, מאן פליג עליה רבנן. דתניא. חצר ניתרת בפס אחד. רבי אומר. בשני פסין. אמר רבי אסי אמר רבי יוחנן. חצר צריכה שני פסין. אמר ליה רבי זירא לרבי אסי. מי אמר רבי יוחנן הכי? והא את הוא דאמרת משמיה דרבי יוחנן. פסי חצר צריכין שיהא בהן ארבעה.

אמר ליה. לשון ים קאמרת, קל הוא שהקלו חכמים במים. כדבעא מיניה רבי טבלא מרב. מחיצה תלויה, מהו שתתיר בחורבה? אמר ליה. אין מחיצה תלויה מתרת אלא במים, קל הוא שהקלו חכמים במים. מכל מקום קשיא. כי אתו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע מבי רב פירשוה. מרוח אחת בארבעה, משתי רוחות משהו לכאן ומשהו לכאן.

וכי תימא מאי ברוב דופן בדופן שבעה, דבארבעה הוה ליה רוב דופן, למה לי ארבעה? בשלשה ומשהו סגי. דהא אמר רב אחלי ואיתימא רב יחיאל. עד ארבעה. איבעית אימא. כאן בחצר, כאן במבוי, ואיבעית אימא. דרב אחלי גופיה תנאי היא. תנו רבנן. לשון ים הנכנס לחצר אין ממלאין הימנו בשבת

והא נפרצה חצר במלואה למקום האסור לה. הכא במאי עסקינן דאית ליה גידודי. אמר רב יהודה. מבוי שלא נשתתפו בו, הכשירו בלחי, הזורק לתוכו חייב, הכשירו בקורה הזורק לתוכו פטור. מתקיף לה רב ששת. טעמא דלא נשתתפו בו, הא נשתתפו בו אפילו הכשירו בקורה נמי חייב?.

אלמא קסבר. לחי משום מחיצה וקורה משום היכר. וכן אמר רבה. לחי משום מחיצה וקורה משום היכר. ורבא אמר. אחד זה ואחד זה משום היכר. איתיביה רבי יעקב בר אבא לרבא. הזורק למבוי, יש לו לחי חייב, אין לו לחי פטור. הכי קאמר. אינו צריך אלא לחי, הזורק לתוכו חייב,

ליהוי האי לחי כפס משהו, ונשתרי. אישתמיטתיה הא דאמר רבי אסי אמר רבי יוחנן. פסי חצר צריכין שיהא בהן ארבעה. אמר רב נחמן. נקטינן, איזהו מבוי שניתר בלחי וקורה כל שארכו יתר על רחבו ובתים וחצרות פתוחים לתוכו, ואיזו היא חצר שאינה ניתרת בלחי וקורה אלא בפס ארבעה כל שמרובעת.

מרובעת אין, עגולה לא?. הכי קאמר. אי ארכה יתר על רחבה הוה ליה מבוי, ומבוי בלחי וקורה סגיא, ואי לא הוה לה חצר. וכמה? סבר שמואל למימר. עד דאיכא פי שנים ברחבה. אמר ליה רב, הכי אמר חביבי. אפילו משהו.
לא שנו אלא בסמוכה, אבל במופלגת עליונה מותרת. ורב לטעמיה, דאמר רב. אין אדם אוסר על חבירו דרך אויר. אמר רבה אמר רבי חייא, ורב יוסף אמר רבי אושעיא. יש גזל בשבת. וחורבה מחזיר לבעלים. הא גופא קשיא. אמרת יש גזל בשבת אלמא קניא,

וחורבה מחזיר לבעלים אלמא לא קניא. הכי קאמר. יש דין גזל בשבת, כיצד דחורבה מחזיר לבעלים. אמר רבה, ומותבינן אשמעתין. וכן שתי גזוזטראות זו למעלה מזו וכו׳. ואי אמרת יש דין גזל בשבת, אמאי אסורות? אמר רב ששת.

חצר שאין בה ארבע אמות על ארבע אמות אין שופכין לתוכה מים בשבת. בשלמא לרבה ניחא, אלא לרבי זירא קשיא. אמר לך רבי זירא. הא מני רבנן היא, ומתניתין רבי אליעזר בן יעקב היא. ומאי דוחקיה דרבי זירא לאוקמה למתניתין כרבי אליעזר בן יעקב? אמר רבא. מתניתין קשיתיה, מאי איריא דתני חצר שהיא פחותה,

שרבי אליעזר בן יעקב אומר. ביב הקמור ארבע אמות ברשות הרבים שופכין לתוכו מים בשבת. רבי אליעזר בן יעקב אומר. ביב הקמור. מתניתין דלא כחנניא. דתניא, חנניא אומר. אפילו גג מאה אמה לא ישפוך, לפי שאין הגג עשוי לבלוע, אלא לקלח. תנא. במה דברים אמורים בימות החמה,
ובית הלל אומרים. חמין ותבשיל. והך חזרה דאמרי לך, לאו דברי הכל היא, אלא מחלוקת בית שמאי ובית הלל, שבית שמאי אומרים. נוטלין ולא מחזירין. ובית הלל אומרים. אף מחזירין. תא שמע, דאמר רבי חלבו אמר רב חמא בר גוריא אמר רב. לא שנו אלא על גבה, אבל לתוכה אסור. אי אמרת בשלמא להחזיר תנן היינו דשני בין תוכה לעל גבה.

אלא אי אמרת לשהות תנן, מה לי תוכה מה לי על גבה? מי סברת רבי חלבו ארישא קאי? אסיפא קאי. ובית הלל אומרים אף מחזירין ואמר רבי חלבו אמר רב חמא בר גוריא אמר רב. לא שנו אלא על גבה, אבל תוכה אסור. תא שמע. שתי כירות המתאימות, אחת גרופה וקטומה, ואחת שאינה גרופה ואינה קטומה.

משהין על גבי גרופה וקטומה ואין משהין על שאינה גרופה ואינה קטומה. ומה הן משהין? בית שמאי אומרים. ולא כלום. ובית הלל אומרים. חמין, אבל לא תבשיל. עקר דברי הכל לא יחזיר, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר בית שמאי אומרים. חמין, אבל לא תבשיל. ובית הלל אומרים. חמין ותבשיל. בית שמאי אומרים. נוטלין, אבל לא מחזירין.

ובית הלל אומרים. אף מחזירין. אי אמרת בשלמא לשהות תנן, מתניתין מני רבי יהודה היא. אלא אי אמרת להחזיר תנן, מתניתין מני? לא רבי יהודה ולא רבי מאיר. אי רבי מאיר קשיא לבית שמאי בחדא, ולבית הלל בתרתי. אי רבי יהודה, קשיא גרופה וקטומה.

ונוטלין ממנה ומחזירין לה. שמע מינה לסמוך נמי, קטמה אין, לא קטמה לא. ולטעמיך, נוטלין ממנה דקתני, קטמה אין, לא קטמה לא?. אלא תנא נוטלין משום מחזירין, הכא נמי תנא סומכין משום מקיימין. הכי השתא?. התם נוטלין ומחזירין בחד מקום הוא, תנא נוטלין משום מחזירין. אלא הכא סומכין בחד מקום הוא ומקיימין בחד מקום הוא.

בסורא משהו, דהא רב נחמן בר יצחק מרי דעובדא הוה, ומשהו ליה ואכיל. אמר רב אשי. קאימנא קמיה דרב הונא ושהין ליה כסא דהרסנא ואכל, ולא ידענא אי משום דקסבר מצטמק ויפה לו מותר, אי משום דכיון דאית ביה מיחא מצטמק ורע לו הוא. אמר רב נחמן.

מצטמק ויפה לו אסור, מצטמק ורע לו מותר. כללא דמלתא. כל דאית ביה מיחא מצטמק ורע לו, לבר מתבשיל דליפתא דאף על גב דאית ביה מיחא מצטמק ויפה לו הוא. והני מילי דאית ביה בשרא, אבל לית ביה בשרא מצטמק ורע לו הוא. וכי אית ביה בשרא נמי לא אמרן אלא דלא קבעי לה לאורחין,

אבל קבעי לה לאורחין מצטמק ורע לו. לפדא דייסא ותמרי מצטמק ורע להן.
חמשה חבורות ששבתו בטרקלין אחד, בית שמאי אומרים. עירוב לכל חבורה וחבורה, ובית הלל אומרים. עירוב אחד לכולן. ומודים בזמן שמקצתן שרויין בחדרים או בעליות, שהן צריכין עירוב לכל חבורה וחבורה. גמ׳ אמר רב נחמן. מחלוקת במסיפס, אבל במחיצה עשרה דברי הכל עירוב לכל חבורה וחבורה.

אבל מחיצות המגיעות לתקרה דברי הכל צריכין עירוב לכל חבורה וחבורה. מיתיבי, אמר רבי יהודה הסבר. לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על מחיצות המגיעות לתקרה שצריכין עירוב לכל חבורה וחבורה. על מה נחלקו על מחיצות שאין מגיעות לתקרה,

שבית שמאי אומרים. עירוב לכל חבורה וחבורה, ובית הלל אומרים. עירוב אחד לכולן. למאן דאמר במחיצות המגיעות לתקרה מחלוקת תיובתא, ולמאן דאמר במחיצות שאין מגיעות לתקרה מחלוקת סייעתא. להך לישנא דאמר רב נחמן. מחלוקת במסיפס תיובתא. להך לישנא דאמר רב נחמן. אף במסיפס מחלוקת, לימא תהוי תיובתא?

אמר לך רב נחמן. פליגי במחיצה, והוא הדין במסיפס. והאי דקא מיפלגי במחיצה להודיעך כחן דבית הלל. וליפלגי במסיפס להודיעך כחן דבית שמאי. כח דהיתרא עדיף. אמר רב נחמן אמר רב. הלכה כרבי יהודה הסבר. אמר רב נחמן בר יצחק. מתניתין נמי דיקא, דקתני.

כמאן אזלא הא דתניא. חמשה שגבו את עירובן, כשמוליכין את עירובן למקום אחר עירוב אחד לכולן, כמאן? דלא כחד. מתני׳ האחין שהיו אוכלין על שלחן אביהם וישנים בבתיהם צריכין עירוב לכל אחד ואחד. לפיכך, אם שכח אחד מהם ולא עירב מבטל את רשותו.

אימתי, בזמן שמוליכין עירובן במקום אחר. אבל אם היה עירוב בא אצלן, או שאין עמהן דיורין בחצר אינן צריכין לערב. גמ׳ שמע מינה מקום לינה גורם. אמר רב יהודה אמר רב. במקבלי פרס שנו. תנו רבנן.

ובא מעשה לפני חכמים, ואמרו. אינו אוסר אלא בית דירה בלבד. בית דירה סלקא דעתך? אלא אימא. מקום דירה. מאי מקום
נעשה כמי שניטלה התיומת ופסול. רבי יהודה אומר. תניא, רבי יהודה אומר משום רבי טרפון. כפות תמרים כפות, אם היה פרוד יכפתנו. אמר ליה רבינא לרב אשי. ממאי דהאי כפות תמרים דלולבא הוא? אימא חרותא. בעינא כפות וליכא. ואימא אופתא. כפות מכלל דאיכא פרוד, והאי כפות ועומד לעולם. ואימא כופרא?

הלכה כרבי טרפון. מתני׳ הדס הגזול והיבש פסול. של אשרה ושל עיר הנדחת פסול. נקטם ראשו, נפרצו עליו, או שהיו ענביו מרובות מעליו פסול. ואם מיעטן כשר, ואין ממעטין ביום טוב. גמ׳ תנו רבנן. ענף עץ עבות שענפיו חופין את עצו. ואי זה הוא? הוי אומר זה הדס. ואימא זיתא. בעינן עבות, וליכא.

ואימא דולבא. בעינן ענפיו חופין את עצו, וליכא. ואימא הירדוף. אמר אביי. דרכיה דרכי נועם, וליכא. רבא אמר, מהכא. האמת והשלום אהבו. תנו רבנן. קלוע כמין קליעה ודומה לשלשלת, זהו הדס. רבי אליעזר בן יעקב אומר. ענף עץ עבות עץ שטעם עצו ופריו שוה, הוי אומר זה הדס. תנא. עץ עבות כשר, ושאינו עבות פסול. היכי דמי עבות?