portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אימא תרוייהו דחמרא. אם כן, לכתוב קרא או הסך הסך,

וסבירא ליה כרבי יהודה דמתניתין. דתנן, רבי יהודה אומר. בלוג היה מנסך כל שמונה. ומפיק ראשון ומעייל שמיני. ומאי שנא ראשון דלא, דכי רמיזי מים בשני הוא דרמיזי. שמיני נמי, כי רמיזי מים בשביעי הוא דרמיזי. אלא. רבי יהושע היא, וניסוך המים כל שבעה הלכתא גמירי לה, דאמר רבי אמי אמר רבי יוחנן משום רבי נחוניא איש בקעת בית חורתן.

אלא. רבי יהושע דברייתא, האמר. משעת הנחתו. ותו, הא דתניא, רבי יהודה אומר משום בן בתירה. העובר לפני התיבה ביום טוב האחרון של חג האחרון מזכיר, הי בן בתירה? אילימא רבי יהודה בן בתירה הא אמר. בשני בחג הוא מזכיר. אמר רב נחמן בר יצחק. תהא ברבי יהושע בן בתירה, זמנין דקרי ליה בשמיה, וזימנין דקרי ליה בשמיה דאבא.

ויאמר אליהו התשבי מתשבי גלעד אל אחאב חי ה׳ אלהי ישראל אשר עמדתי לפניו אם יהיה השנים האלה טל ומטר כי אם לפי דברי, וכתיב. לך הראה אל אחאב ואתנה מטר על פני האדמה, ואילו טל לא קאמר ליה, מאי טעמא משום דלא מיעצר.

בארבע מיבעי ליה. אלא הכי קאמר. כשם שאי אפשר לעולם בלא רוחות כך אי אפשר לעולם בלא ישראל. אמר רבי חנינא. הלכך, בימות החמה. אמר משיב הרוח אין מחזירין אותו. אמר מוריד הגשם מחזירין אותו. בימות הגשמים. לא אמר משיב הרוח אין מחזירין אותו. לא אמר מוריד הגשם מחזירין אותו. ולא עוד,

אלא אפילו אמר מעביר הרוח ומפריח הטל אין מחזירין אותו. תנא. בעבים וברוחות לא חייבו חכמים להזכיר, ואם בא להזכיר מזכיר, מאי טעמא משום דלא מיעצרי. ולא מיעצרי? והתני רב יוסף. ועצר את השמים מן העבים ומן הרוחות. אתה אומר מן העבים ומן הרוחות, או אינו אלא מן המטר?

כשהוא אומר ולא יהיה מטר הרי מטר אמור, הא מה אני מקיים ועצר את השמים מן העבים ומן הרוחות. קשיא רוחות ארוחות, קשיא עבים אעבים. עבים אעבים לא קשיא. הא בחרפי, הא באפלי. רוחות ארוחות לא קשיא. הא ברוח מצויה, הא ברוח שאינה מצויה. רוח שאינה מצויה חזיא לבי דרי.

אפשר בנפוותא. תנא. העבים והרוחות שניות למטר. היכי דמי? אמר עולא, ואיתימא רב יהודה. דבתר מיטרא. למימרא דמעליותא היא? והכתיב. יתן ה׳ את מטר ארצך אבק ועפר, ואמר עולא ואיתימא רב יהודה. זיקא דבתר מטרא. לא קשיא. הא דאתא ניחא, הא דאתא רזיא.
מכלל דרישא, שקשורה לו מערב שבת. שמע מינה. תניא נמי הכי. חמור יוצא במרדעת בזמן שקשורה לו מערב שבת, ולא באוכף אף על פי שקשור לו מערב שבת. רבן שמעון בן גמליאל אומר. אף באוכף בזמן שקשור לו מערב שבת, ובלבד שלא יקשור לו מסריכן, ובלבד שלא יפשול לו רצועה תחת זנבו.

בעא מיניה רב אסי בר נתן מרבי חייא בר רב אשי. מהו ליתן מרדעת על גבי חמור בשבת? אמר ליה. מותר. אמר ליה. וכי מה בין זה לאוכף? אישתיק. איתיביה. אוכף שעל גבי חמור לא יטלטלנו בידו, אלא מוליכה ומביאה בחצר והוא נופל מאיליו. השתא ליטול אמרת לא, להניח מיבעיא?. אמר ליה רבי זירא.

כי סליק רבי זירא, אשכחיה לרבי בנימין בר יפת דיתיב וקאמר ליה משמיה דרבי יוחנן. נותנין מרדעת על גבי חמור בשבת. אמר ליה. יישר, וכן תרגמה אריוך בבבל. אריוך מנו שמואל. והא רב נמי אמרה? אלא שמעיה דהוה מסיים בה. ואין תולין טרסקל בשבת, אמר ליה. יישר, וכן תרגמה אריוך בבבל.

לא יצא הזב בכיס שלו, ולא עזים בכיס שבדדיהן, ולא פרה בחסום שבפיה, ולא סייחים בטרסקלין שבפיהם לרשות הרבים, ולא בהמה בסנדל שברגליה, ולא בקמיע אף על פי שהוא מומחה וזה חומר בבהמה מבאדם. אבל יוצא הוא באגד שעל גבי המכה, ובקשישין שעל גבי השבר,

ובשיליא המדולדלת בה, ופוקקין לה זוג בצוארה, ומטיילת עמו בחצר. קתני מיהת. ולא סייחין בטרסקלים שבפיהם לרשות הרבים. לרשות הרבים הוא דלא, הא בחצר שפיר דמי. מאי לאו, בגדולים ומשום תענוג?. לא, בקטנים ומשום צער. דיקא נמי, דקתני דומיא דקמיע. שמע מינה.

דרש רבא. הלכה כרבי אושעיא. אמר מר. לא יצא הזב בכיס שלו, ולא עזים בכיס שבדדיהן. והתניא. יוצאות עזים בכיס שבדדיהן. אמר רב יהודה, לא קשיא. הא דמיהדק, הא דלא מיהדק. רב יוסף אמר. תנאי שקלת מעלמא? תנאי היא, דתנן. העזים יוצאות צרורות, רבי יוסי אוסר בכלן חוץ מן הרחילות הכבונות, רבי יהודה אומר.

ונעשה לו נס ונפתחו לו דדין כשני דדי אשה והניק את בנו. אמר רב יוסף. בא וראה כמה גדול אדם זה שנעשה לו נס כזה. אמר ליה אביי. אדרבה כמה גרוע אדם זה שנשתנו לו סדרי בראשית. אמר רב יהודה. בא וראה כמה קשים מזונותיו של אדם, שנשתנו עליו סדרי בראשית. אמר רב נחמן. תדע, דמתרחיש ניסא ולא אברו מזוני.

תנו רבנן. מעשה באדם אחד שנשא אשה גידמת ולא הכיר בה עד יום מותה. אמר רב. בא וראה כמה צנועה אשה זו שלא הכיר בה בעלה. אמר לו רבי חייא. זו דרכה בכך. אלא. כמה צנוע אדם זה שלא הכיר באשתו. זכרים יוצאין לבובין. מאי לבובין? אמר רב הונא. תותרי.

מאי משמע דהאי לבובין לישנא דקרובי הוא דכתיב. לבבתני אחותי כלה. עולא אמר. עור שקושרין להם כנגד לבם כדי שלא יפלו עליהן זאבים. זאבים אזכרים נפלי, אנקיבות לא נפלי? משום דמסגו בריש עדרא. וזאבין בריש עדרא נפלי, בסוף עדרא לא נפלי? אלא. משום דשמיני. ובנקבות ליכא דשמינן? ותו, מי ידעי בין הני להני?

אלא משום דזקפי חוטמייהו ומסגו כי דוו. רב נחמן בר יצחק אמר. עור שקושרין להן תחת זכרותן כדי שלא יעלו על הנקבות. ממאי? מדקתני סיפא. והרחלים יוצאות שחוזות. מאי שחוזות שאוחזין האליה שלהן למעלה כדי שיעלו עליהן זכרים. רישא כדי שלא יעלו על הנקבות, וסיפא כדי שיעלו עליהן זכרים.
ומה זיתים וענבים דבני סחיטה נינהו, שלא לרצון ולא כלום, תותים ורמונים, דלאו בני סחיטה נינהו, לא כל שכן? לא. לרצון בסתמא, שלא לרצון דגלי אדעתיה, דאמר. לא ניחא לי. ואיבעית אימא. שאני סלי זיתים וענבים, כיון דלאיבוד קיימי, מעיקרא אפקורי מפקר להו. אשכחן רבי יהודה דמודי לרבנן בזיתים ובענבים.

רבנן דמודו ליה לרבי יהודה בשאר פירות מנלן? דתניא. סוחטין בפגעין ובפרישין ובעוזרדין, אבל לא ברמונים, ושל בית מנשיא בר מנחם היו סוחטין ברמונים. וממאי דרבנן היא, דילמא רבי יהודה היא?. ותהוי נמי רבי יהודה, אימר דשמעת ליה לרבי יהודה יצאו מעצמן, סוחטין לכתחילה מי שמעת ליה?.

אינו מקדש אלא דבר שכמוהו מקיימין. ואמר רבי חנינא. מאי טעמא דרבי אליעזר שכן בערביא מקיימין קוצי שדות לגמליהם. מידי איריא? דערביא אתרא, הכא בטלה דעתו אצל כל אדם. אלא היינו טעמא, כדרב חסדא. דאמר רב חסדא. תרדין שסחטן ונתנן במקוה פוסלין את המקוה בשינוי מראה. והא לאו בני סחיטה נינהו?

אמר אביי. רבי יעקב היא. דתניא, רבי יעקב אומר. מוחל הרי הוא כמשקה. ומה טעם אמרו מוחל היוצא בתחלה טהור לפי שאינו רוצה בקיומו. רבי שמעון אומר. מוחל אינו כמשקה. ומה טעם אמרו מוחל היוצא מעיקול בית הבד טמא לפי שאי אפשר לו בלא ציחצוחי שמן. מאי בינייהו?

איכא בינייהו דאתי בתר איצצתא. רבא אמר. משום דהוי דבר שאין עושין הימנו מקוה, ופוסל את המקוה בשינוי מראה. אמר רב יהודה אמר שמואל. סוחט אדם אשכול של ענבים לתוך הקדרה, אבל לא לתוך הקערה. אמר רב חסדא. מדברי רבינו נלמד. חולב אדם עז לתוך הקדרה, אבל לא לתוך הקערה.

אלמא קסבר משקה הבא לאוכל אוכל הוא. מתיב רמי בר חמא. זב שחולב את העז החלב טמא. ואי אמרת משקה הבא לאוכלין אוכל הוא, במאי איתכשר? כדאמר רבי יוחנן. בטיפה המלוכלכת על פי הדד, הכא
אי אמרת בשלמא זמנין מלא זמנין חסר משום הכי מחללינן.

אמר עולא. ידעי חברין בבלאי מאי טיבותא עבדינן בהדייהו. מאי טיבותא? עולא אמר. משום ירקיא. רבי אחא בר חנינא אמר. משום מתיא. מאי בינייהו? איכא בינייהו. יום הכפורים שחל להיות אחר השבת. מאן דאמר משום מתיא מעברינן. ומאן דאמר משום ירקיא, לאימת קא בעי להו לאורתא, לאורתא טרח ומייתי. ולמאן דאמר משום ירקיא, לעבריה משום מתיא.

מאיימין על העדים על החדש שנראה בזמנו לעברו, ואין מאיימין על העדים על החדש שלא נראה בזמנו לקדשו. איני?. והא שלח ליה רבי יהודה נשיאה לרבי אמי. הוו יודעין שכל ימיו של רבי יוחנן היה מלמדנו. מאיימין על העדים על החדש שלא נראה בזמנו לקדשו, אף על פי שלא ראוהו, יאמרו ראינו. אמר אביי, לא קשיא. הא בניסן ותשרי, הא בשאר ירחי. רבא אמר.

ידע מר האי מילתא דתניא בסוד העיבור. נולד קודם חצות או נולד אחר חצות? אמר ליה. לא. אמר ליה. מדהא לא ידע מר איכא מילי אחרנייתא דלא ידע מר. כי סליק רבי זירא, שלח להו. צריך שיהא לילה ויום מן החדש. וזו שאמר אבא אבוה דרבי שמלאי. מחשבין את תולדתו. נולד קודם חצות בידוע שנראה סמוך לשקיעת החמה.

כל ספיקא לקמיה שדינן. למימרא דחמיסר ושיתסר עבדינן, ארביסר לא עבדינן.
אמר. אתייקורי דמתייקרי בי. ולא עמדתי על מדותי דאמר רבא. כל המעביר על מדותיו מעבירין ממנו כל פשעיו, שנאמר. נושא עון ועובר על פשע. למי נושא עון למי שעובר על פשע. שאל רבי את רבי יהושע בן קרחה. במה הארכת ימים? אמר לו. קצת בחיי? אמר לו. רבי, תורה היא וללמוד אני צריך. אמר לו. מימי לא נסתכלתי בדמות אדם רשע. דאמר רבי יוחנן.

אל תקרי כסות, אלא כסיית עינים. הא והא גרמא ליה. רבא אמר, מהכא. שאת פני רשע לא טוב. בשעת פטירתו, אמר לו. רבי ברכני. אמר לו. יהי רצון שתגיע לחצי ימי. ולכולהו לא? אמר לו. הבאים אחריך בהמה ירעו?. אבוה בר איהי ומנימן בר איהי, חד אמר.

תיתי לי דלא אסתכלי בגוי, וחד אמר. תיתי לי דלא עבדי שותפות בהדי גוי. שאלו תלמידיו את רבי זירא. במה הארכת ימים? אמר להם. מימי לא הקפדתי בתוך ביתי, ולא צעדתי בפני מי שגדול ממני, ולא הרהרתי במבואות המטונפות, ולא הלכתי ארבע אמות בלא תורה ובלא תפילין, ולא ישנתי בבית המדרש לא שינת קבע ולא שינת עראי, ולא ששתי

בתקלת חבירי, ולא קראתי לחבירי (בחניכתו), ואמרי לה. (בחכינתו). מתני׳ ועוד אמר רבי יהודה. בית הכנסת שחרב אין מספידין בתוכו, ואין מפשילין בתוכו חבלים, ואין פורשין לתוכו מצודות, ואין שוטחין על גגו פירות, ואין עושין אותו קפנדריא,

ואין מטיילין בהם, ואין נכנסין בהן בחמה מפני החמה, ובגשמים מפני הגשמים. ואין מספידין בהן הספד של יחיד. אבל קורין בהן, ושונין בהן, ומספידין בהן הספד של רבים, אמר רבי יהודה. אימתי בישובן, אבל בחורבנן מניחין אותן ועולין בהן עשבים, ולא יתלוש מפני עגמת נפש. עשבים מאן דכר שמייהו?

חסורי מיחסרא והכי קתני. ומכבדין אותן ומרביצין אותן כדי שלא יעלו בהן עשבים. אמר רבי יהודה. אימתי בישובן, אבל בחורבנן מניחין אותן לעלות. עלו בהן עשבים לא יתלוש, מפני עגמת נפש. אמר רב אסי. בתי כנסיות שבבבל, על תנאי הן עשויין. ואף על פי כן, אין נוהגין בהן קלות ראש. ומאי ניהו חשבונות.

הוו קיימי ושאלי שאילתא מרבא, אתא זילחא דמיטרא, עיילי לבי כנישתא אמרי. האי דעיילינן לבי כנישתא לאו משום מיטרא, אלא משום דשמעתא בעיא צילותא כיומא דאסתנא. אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי. אי אצטריך ליה לאיניש למיקרי גברא מבי כנישתא, מאי? אמר ליה. אי צורבא מרבנן הוא לימא הלכתא, ואי תנא הוא לימא מתניתין,

ההוא דהוה תני הלכתא סיפרא וסיפרי ותוספתא ושכיב, אתו ואמרו ליה לרב נחמן. ליספדיה מר. אמר. היכי נספדיה? הי צנא דמלי סיפרי דחסר?. תא חזי מה בין תקיפי דארעא דישראל לחסידי דבבל. תנן התם. ודאשתמש בתגא חלף. תני ריש לקיש. זה המשתמש במי ששונה הלכות כתרה של תורה.

תנית? תנינא ארבעה סידרי משנה. אמר ליה. פסלת לך ארבעה טורי וטענת בר לקיש אכתפך?. שדי בר לקישא במיא. אמר ליה. ניחא לי דאשמעיה למר. אי הכי, גמור מיני הא מלתא דאמר רבי זירא. בנות ישראל הן החמירו על עצמן שאפילו רואות טיפת דם כחרדל יושבות עליו שבעה
דתניא, רבי יוסי אומר. תבן ואין עתיד לפנותו הרי הוא כסתם עפר, ובטל. עפר ועתיד לפנותו הרי הוא כסתם תבן, ולא בטיל. אלא אמר רב אסי. מאן תנא עירובין רבי יוסי היא. רב הונא בריה דרב יהושע אמר. טומאה אשבת קרמית?. הנח איסור שבת, דאפילו ארנקי נמי מבטל איניש. רב אשי אמר. בית אחריץ קא רמית?.

בשלמא חריץ למיטיימיה קאי. אלא בית, למיטיימיה קאי? נתן עליו נסר שרוחב ארבעה. אמר רבא. לא שנו אלא שנתן לרחבו, אבל לארכו אפילו כל שהוא נמי, שהרי מיעטו מארבעה. וכן שתי גזוזטראות זו כנגד זו. אמר רבא.

הא דאמרת זו כנגד זו אין, זו שלא כנגד זו לא, וזו למעלה מזו נמי, לא אמרן אלא שיש בין זה לזה שלשה טפחים, אבל אין בין זה לזה שלשה גזוזטרא עקומה היא. מתני׳ מתבן שבין שתי חצירות גבוה עשרה טפחים מערבין שנים, ואין מערבין אחד. אלו מאכילין מכאן, ואלו מאכילין מכאן.

נתמעט התבן מעשרה טפחים, מערבין אחד, ואין מערבין שנים. גמ׳ אמר רב הונא. ובלבד שלא יתן לתוך קופתו ויאכיל. ולאוקמי שרי? והאמר רב הונא אמר רבי חנינא. מעמיד אדם את בהמתו על גבי עשבים בשבת. ואין מעמיד אדם את בהמתו על גבי מוקצה בשבת. דקאים לה באפה ואזלה ואכלה.

ולא יתן לתוך קופתו תבן? והתניא. בית שבין שתי חצירות ומילאהו תבן מערבין שנים ואין מערבין אחד. זה נותן לתוך קופתו ויאכיל, וזה נותן לתוך קופתו ויאכיל. נתמעט התבן מעשרה טפחים שניהם אסורים. כיצד הוא עושה? נועל את ביתו ומבטל את רשותו, הוא אסור וחבירו מותר.

אפילו תימא בבית עשרה ותבן שבעה ומשהו, דכל פחות משלשה כלבוד דמי. בשלמא לאביי, היינו דקתני מעשרה, אלא לרב הונא בריה דרב יהושע מאי מעשרה? מתורת עשרה. שניהן אסורין. שמע מינה דיורין הבאין בשבת אסורין? דלמא דאימעט מאתמול.

וכן אתה אומר בגוב של תבן שבין שני תחומי שבת. פשיטא. לא צריכא לרבי עקיבא דאמר. תחומין דאורייתא, מהו דתימא. ליגזור דלמא אתי לאיחלופי, קא משמע לן. מתני׳ כיצד משתתפין במבוי? מניח את החבית, ואומר. הרי זו לכל בני מבוי, ומזכה להן על ידי בנו ובתו הגדולים, ועל ידי עבדו ושפחתו העברים,

אידך המקדש, אם טעם מלא לוגמיו יצא, ואם לאו לא יצא. אמר רב חביבא. הא נמי סבי דפומבדיתא אמרינהו, דאמר רב יהודה אמר שמואל. עושין מדורה לחיה בשבת. סבור מינה. לחיה אין, לחולה לא. בימות הגשמים אין, בימות החמה לא. איתמר, אמר רב חייא בר אבין אמר שמואל.

הקיז דם ונצטנן עושין לו מדורה בשבת, ואפילו בתקופת תמוז. אמר אמימר. הא נמי סבי דפומבדיתא אמרינהו, דאיתמר. איזו היא אשירה סתם? אמר רב. כל שכומרין שומרין אותה ואין טועמין מפירותיה.
מסת מלמד שאדם מביא חובתו מן החולין. ומנין שאם רצה לערב מערב תלמוד לומר. כאשר יברכך ה׳ אלהיך. תניא כוותיה דחזקיה. מסת מלמד שאדם מביא חובתו מן החולין, בית שמאי אומרים. יום ראשון מן החולין, מכאן ואילך מן המעשר. ובית הלל אומרים. אכילה ראשונה מן החולין, מכאן ואילך מן המעשר. ושאר כל ימות הפסח,

נכסים מרובים ואוכלין מועטין מביא עולות מרובות ושלמים מועטין. זה וזה מועט על זה נאמר. מעה כסף, שתי כסף. זה וזה מרובים על זה נאמר. איש כמתנת ידו כברכת ה׳ אלהיך אשר נתן לך. גמ׳ שלמים מרובים. מהיכא מייתי? הא לית ליה. אמר רב חסדא. טופל ומביא פר גדול. אמר ליה רב ששת. הרי אמרו טופלין בהמה לבהמה.
דהא לרבי יוסי נמי, אף בגמר דבריו אדם נתפס אית ליה. אלא. אלשמו ושלא לשמו מאי? תא שמע. הפסח ששחטו שלא לשמו, וקבל והלך וזרק שלא לשמו. היכי דמי? אי נימא כדקתני, למה לי עד דמחשב לכולהו? מקמייתא איפסיל ליה. אלא לאו, הכי קתני. הפסח ששחטו שלא לשמו,

אי נמי שחטו לשמו וקבל והלך וזרק שלא לשמו. אי נמי שחטו וקבל והלך לשמו, וזרק שלא לשמו. דהויא לה שתי עבודות. אימא סיפא. לשמו ושלא לשמו, היכי דמי? אי נימא בשתי עבודות היינו רישא. אלא לאו, בעבודה אחת ורבי יוסי היא, דאמר. אף בגמר דבריו אדם נתפס. לא, לעולם בשתי עבודות,

תא שמע. שחטו שלא לאוכליו, ושלא למנויו, לערלים ולטמאין פסול. הכא פשיטא בעבודה אחת, ומדסיפא בעבודה אחת רישא נמי בעבודה אחת. מידי איריא?. הא כדאיתא והא כדאיתא. סיפא בעבודה אחת, רישא אי בעבודה אחת, אי בשתי עבודות. תא שמע. לאוכליו ושלא לאוכליו כשר. היכי דמי?

אי נימא בשתי עבודות, וטעמא דחשיב בזריקה, דאין מחשבת אוכלין בזריקה הא בעבודה אחת, כגון בשחיטה דמהניא ביה מחשבת אוכלין פסול, והא קיימא לן מקצת אוכלין לא פסלא. אלא לאו. בעבודה אחת, ומדסיפא בעבודה אחת רישא נמי בעבודה אחת. מידי איריא?. הא כדאיתא והא כדאיתא.

סיפא בעבודה אחת, ורישא או בעבודה אחת, או בשתי עבודות. איבעיא להו. פסח ששחטו בשאר ימות השנה לשמו ושלא לשמו, מהו? מי אתי שלא לשמו ומפיק ליה מידי לשמו ומכשיר ליה, או לא? כי אתא רב דימי אמר, אמריתא לשמעתא קמיה דרבי ירמיה. הואיל ולשמו מכשירו בזמנו,

ושלא לשמו מכשירו שלא בזמנו. מה לשמו המכשירו בזמנו אין מוציאו מידי שלא לשמו, אף שלא לשמו המכשירו שלא בזמנו אין מוציאו מידי לשמו, ופסול. ואמר לי. לא. אם אמרת בשלא לשמו שכן נוהג בכל הזבחים, תאמר בלשמו שכן אינו נוהג בכל הזבחים אלא בפסח בלבד. מאי הוי עלה?

דילמא שאני היכא דאמר מהיכא דלא אמר. דהא לאוכליו ושלא לאוכליו כשר, וכל היכא דשחיט ליה שלא לאוכליו לחודיה פסול, ואמאי? הא סתמא לאוכליו קאי. אלא שאני היכא דאמר מהיכא דלא אמר. הכי נמי, שאני היכא דאמר מהיכא דלא אמר. אמר ליה. מידי איריא?
תניא, רבי שמעון בן יוחי אומר. בוא וראה כמה חביבין ישראל לפני הקדוש ברוך הוא, שבכל מקום שגלו שכינה עמהן. גלו למצרים שכינה עמהן, שנאמר. הנגלה נגליתי לבית אביך בהיותם במצרים וגו׳. גלו לבבל שכינה עמהן, שנאמר. למענכם שלחתי בבלה. ואף כשהן עתידין ליגאל שכינה עמהן, שנאמר. ושב ה׳ אלהיך את שבותך.

ואהי להם למקדש מעט, אמר רבי יצחק. אלו בתי כנסיות ובתי מדרשות שבבבל. ורבי אלעזר אמר. זה בית רבינו שבבבל. דרש רבא, מאי דכתיב. ה׳ מעון אתה היית לנו, אלו בתי כנסיות ובתי מדרשות. אמר אביי. מריש הואי גריסנא בביתא ומצלינא בבי כנישתא,

כיון דשמעית להא דקאמר דוד. ה׳ אהבתי מעון ביתך, הואי גריסנא בבי כנישתא. תניא, רבי אלעזר הקפר אומר. עתידין בתי כנסיות ובתי מדרשות שבבבל שיקבעו בארץ ישראל, שנאמר. כי כתבור בהרים וככרמל בים יבא, והלא דברים קל וחומר. ומה תבור וכרמל שלא באו אלא לפי שעה ללמוד תורה, נקבעים בארץ ישראל,

שנאמר. ובבא עם הארץ לפני ה׳ במועדים הבא דרך שער צפון להשתחוות יצא דרך שער נגב. עלו בו עשבים לא יתלוש, מפני עגמת נפש. והתניא. אינו תולש ומאכיל, אבל תולש ומניח. כי תנן נמי מתניתין תולש ומאכיל תנן. תנו רבנן. בית הקברות, אין נוהגין בהן קלות ראש. אין מרעין בהן בהמה, ואין מוליכין בהן אמת המים,

ואין מלקטין בהן עשבים. ואם ליקט שורפן במקומן, מפני כבוד מתים. אהייא? אילימא אסיפא כיון ששורפן במקומן מאי כבוד מתים איכא? אלא ארישא. מתני׳ ראש חדש אדר שחל להיות בשבת, קורין בפרשת שקלים. חל להיות בתוך השבת מקדימין לשעבר, ומפסיקין לשבת אחרת. בשניה זכור.

אלא על השקלים מנלן? אמר רבי טבי אמר רבי יאשיה, דאמר קרא. זאת עולת חודש בחדשו, אמרה תורה. חדש והבא קרבן מתרומה חדשה. וכיון דבניסן בעי אקרובי מתרומה חדשה, קדמינן וקרינן באחד באדר, כי היכי דליתו שקלים למקדש. כמאן דלא כרבן שמעון בן גמליאל. דאי רבן שמעון בן גמליאל, האמר שתי שבתות, דתניא.

אלא למאן דאמר לסדר הפטרות הוא חוזר, ופרשתא דיומא קרינן, מאי שני? שני, דאילו ראשי חדשים קרו שיתא בעניינא דיומא וחד קרי בדראש חודש, ואילו האידנא קרו תלתא בעניינא דיומא, וארבעה קרו בדראש חודש. מיתיבי. ראש חדש אדר שחל להיות בשבת קורין בפרשת שקלים, ומפטירין ביהוידע הכהן.

בשלמא למאן דאמר כי תשא, היינו דמפטירין ביהוידע הכהן דדמי ליה, דכתיב. כסף נפשות ערכו, אלא למאן דאמר את קרבני לחמי, מי דמי? דמי, כדרבי טבי. מיתיבי. חל להיות בפרשה הסמוכה לה, בין מלפניה ובין מלאחריה קורין אותה וכופלין אותה.

אין לבני מערבא דמסקי לדאורייתא בתלת שנין. תניא כוותיה דשמואל. ראש חדש אדר שחל להיות בשבת, קורין כי תשא ומפטירין ביהוידע הכהן. אמר רבי יצחק נפחא. ראש חדש אדר שחל להיות בשבת מוציאין שלש תורות, וקורין בהן אחד בעניינו של יום, ואחד בשל ראש חדש, ואחד בכי תשא. ואמר רבי יצחק נפחא.
תנאי היא, ואנא דאמרי כי האי תנא דאמר שמונה. תנו רבנן. ארבעה משמרות עלו מן הגולה, ואלו הן. ידעיה, חרים, פשחור, ואימר. עמדו נביאים שביניהם, וחלקום והעמידום על עשרים וארבעה, בללום ונתנום בקלפי.

ואנשי מעמד מתכנסין לבית הכנסת, ויושבין ארבע תעניות. בשני בשבת, בשלישי, ברביעי, ובחמישי. בשני על יורדי הים. בשלישי על הולכי מדברות. ברביעי על אסכרא שלא תיפול על התינוקות. בחמישי על עוברות ומיניקות. עוברות שלא יפילו, מיניקות שיניקו את בניהם. ובערב שבת לא היו מתענין מפני כבוד השבת, קל וחומר בשבת עצמה. באחד בשבת מאי טעמא לא?

אמר רבי יוחנן. מפני הנוצרים. רבי שמואל בר נחמני אמר. מפני שהוא שלישי ליצירה. ריש לקיש אמר. מפני נשמה יתירה, דאמר ריש לקיש. נשמה יתירה ניתנה בו באדם בערב שבת, במוצאי שבת נוטלין אותה ממנו, שנאמר. שבת וינפש. כיון ששבת וי אבדה נפש. ביום הראשון בראשית ויהי רקיע. תנא. בראשית בשנים, יהי רקיע באחד. בשלמא יהי רקיע באחד תלתא פסוקי הוו.

גזירה משום הנכנסין וגזרה משום היוצאין. מיתיבי. פרשה של ששה פסוקים קורין אותה בשנים, ושל חמשה ביחיד. ואם הראשון קורא שלשה, השני קורא שנים מפרשה זו ואחד מפרשה אחרת. ויש אומרים. שלשה, לפי שאין מתחילין בפרשה פחות משלשה פסוקין. למאן דאמר דולג לידלוג, ולמאן דאמר פוסק
ומה אני מקיים (לפני ה׳ תמיד) שלא יהא שולחן בלא לחם. דבר שמצותו בלילה כשר כל הלילה. לאתויי מאי? לאתויי אכילת פסחים, ודלא כרבי אלעזר בן עזריה. דתניא. ואכלו את הבשר בלילה הזה, אמר רבי אלעזר בן עזריה. נאמר כאן בלילה הזה ונאמר להלן ועברתי בארץ מצרים בלילה הזה,

בראשי חדשים ובחולו של מועד קורין ארבעה. אין פוחתין מהן, ואין מוסיפין עליהן, ואין מפטירין בנביא. הפותח והחותם בתורה מברך לפניה ולאחריה. זה הכלל. כל שיש בו מוסף ואינו יום טוב קורין ארבעה, ביום טוב חמשה, ביום הכפורים ששה, בשבת שבעה. אין פוחתין מהן, אבל מוסיפין עליהן, ומפטירין בנביא. הפותח והחותם בתורה מברך לפניה ולאחריה.

רבי יוחנן אמר. אין ישיבה אלא לשון עכבה, שנאמר. ותשבו בקדש ימים רבים. רבא אמר. רכות מעומד, וקשות מיושב. קראה אחד, קראוה שנים יצאו וכו׳. תנא. מה שאין כן בתורה. תנו רבנן. בתורה אחד קורא ואחד מתרגם, ובלבד שלא יהא אחד קורא ושנים מתרגמין.

ובנביא אחד קורא ושנים מתרגמין, ובלבד שלא יהו שנים קורין ושנים מתרגמין. ובהלל ובמגילה אפילו עשרה קורין ועשרה מתרגמין. מאי טעמא? כיון דחביבה יהבי דעתייהו ושמעי. מקום שנהגו לברך יברך. אמר אביי. לא שנו אלא לאחריה, אבל לפניה מצוה לברך. דאמר רב יהודה אמר שמואל.

אביי אמר מהכא. והוא עבר לפניהם. ואיבעית אימא, מהכא. ויעבר מלכם לפניהם וה׳ בראשם. לפניה מאי מברך? רב ששת מקטרזיא איקלע לקמיה דרב אשי ובריך מנ‎ח. לאחריה מאי מברך?

הני שלשה, כנגד מי? אמר רב אסי. כנגד תורה נביאים וכתובים. רבא אמר. כנגד כהנים לוים וישראלים. אלא הא דתני רב שימי. אין פוחתין מעשרה פסוקין בבית הכנסת, וידבר עולה מן המנין. הני עשרה כנגד מי? אמר רבי יהושע בן לוי. כנגד עשרה בטלנין שבבית הכנסת.

ויאמר דבראשית. הני תשעה הוו. בראשית נמי מאמר הוא, דכתיב. בדבר ה׳ שמים נעשו וברוח פיו כל צבאם. אמר רבא, ראשון שקרא ארבעה משובח, שני שקרא ארבעה משובח, שלישי שקרא ארבעה משובח. ראשון שקרא ארבעה משובח דתנן. בשלש קופות של שלש סאין שבהן תורמין את הלשכה, והיה כתוב עליהן אב‎ג,

לידע איזו מהן נתרמה ראשון, להקריב ממנה ראשון שמצוה בראשון. אמצעי שקרא ארבעה משובח דתניא. אל מול פני המנורה יאירו, מלמד שמצדד פניהם כלפי נר מערבי, ונר מערבי כלפי שכינה. ואמר רבי יוחנן. מכאן שאמצעי משובח. ואחרון שקרא ארבעה משובח משום מעלין בקדש ולא מורידין.

היוצאין.
דאורייתא.

דתניא. ספק משקין ליטמא טמא. לטמא אחרים טהור, דברי רבי מאיר. וכן היה רבי אלעזר אומר כדבריו. רבי יהודה אומר. לכל טמא. רבי יוסי ורבי שמעון אומרים. לאוכלין טמאין, לכלים טהורין. וסבר רבי אלעזר. משקין אית להו טומאה בעולם? והתניא, רבי אלעזר אומר. אין טומאה למשקין כל עיקר.

קשיא. גופא, רב אמר. דכן ממש. ושמואל אמר. דכן מלטמא טומאת אחרים, אבל טומאת עצמן יש להן. רב אמר דכן ממש, קסבר טומאת משקין דרבנן, וכי גזרו רבנן במשקין דעלמא, ובמשקין בית מטבחיא לא גזור. ושמואל אמר. דכן מלטמא טומאת אחרים, אבל טומאת עצמן יש להן.

וכי לא גזור רבנן לטמויי אחרים, אבל טומאת עצמן יש להן. אמר ליה רב הונא בר חיננא לבריה. כי עיילת לקמיה דרב פפא, רמי ליה. מי אמר שמואל דכן מלטמא טומאת אחרים, אבל טומאת עצמן יש להן? קרי כאן. והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל. אמר רב שישא בריה דרב אידי. מידי דהוה ארביעי בקדש.

מתקיף לה רב אשי. רביעי בקדש לא איקרי טמא, האי איקרי טמא. קשיא. תא שמע. וכל משקה אשר ישתה בכל כלי יטמא. מאי יטמא הכשיר. הכשיר מרישא דקרא שמעת ליה, מכל האכל אשר יאכל וגו׳. חד בתלושין, וחד במחוברין. וצריכי, דאי אשמעינן בתלושין משום דאחשבינהו, אבל מחוברין אימא לא.

ואי תנא מחוברין משום דקיימי בדוכתייהו חשיבי, אבל תלושין אימא לא, צריכי. תא שמע. אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור. מאי יהיה טהור מטומאתו. ותלושין מי מכשירין? והאמר רבי יוסי ברבי חנינא. משקין בית מטבחיא לא דיין שהן דכן, אלא שאין מכשירין.
אלא שהכפרים מקדימין ליום הכניסה.

חכמים הקילו על הכפרים להיות מקדימין ליום הכניסה, כדי שיספקו מים ומזון לאחיהם שבכרכים. אנן הכי קאמרינן. מכדי כולהו אנשי כנסת הגדולה תקנינהו, דאי סלקא דעתך אנשי כנסת הגדולה ארבעה עשר וחמשה עשר תקון אתו רבנן ועקרי תקנתא דתקינו אנשי כנסת הגדולה?

והתנן. אין בית דין יכול לבטל דברי בית דין חבירו אלא אם כן גדול ממנו בחכמה ובמנין. אלא פשיטא כולהו אנשי כנסת הגדולה תקינו. היכא רמיזא? אמר רב שמן בר אבא אמר רבי יוחנן, אמר קרא. לקיים את ימי הפורים האלה בזמניהם, זמנים הרבה תקנו להם. האי מיבעיא ליה לגופיה. אם כן לימא קרא זמן,

אבל חכמים אומרים. אין קורין אותה אלא בזמנה. מיתיבי, אמר רבי יהודה. אימתי בזמן שהשנים כתיקנן וישראל שרויין על אדמתן, אבל בזמן הזה, הואיל ומסתכלין בה אין קורין אותה אלא בזמנה. רבי יהודה אליבא דמאן? אילימא אליבא דרבי עקיבא אפילו בזמן הזה איתא להאי תקנתא. אלא לאו, אליבא דרבנן,

מקום שנכנסין בשני ובחמישי מיהא קרינן, ואפילו בזמן הזה. ומוקים לה לברייתא כרבי יוסי בר יהודה. ומשום דקשיא ליה דרבי יהודה אדרבי יהודה מוקים לה לברייתא כרבי יוסי בר יהודה?. רב אשי שמיע ליה דאיכא דתני לה כרבי יהודה ואיכא דתני לה כרבי יוסי בר יהודה, ומדקשיא ליה דרבי יהודה אדרבי יהודה, אמר. מאן דתני לה כרבי יהודה לאו דווקא,

אמר רבא, דאמר קרא. על כן היהודים הפרזים היושבים בערי הפרזות וגו׳. מדפרזים בארבעה עשר מוקפין בחמשה עשר. ואימא. פרזים בארבעה עשר, מוקפין כלל כלל לא. ולאו ישראל נינהו? ועוד. מהודו ועד כוש כתיב. ואימא.

מתניתין דלא כי האי תנא. דתניא, רבי יהושע בן קרחה אומר. כרכין המוקפין חומה מימות אחשורוש קורין בחמשה עשר. מאי טעמא דרבי יהושע בן קרחה? כי שושן. מה שושן מוקפת חומה מימות אחשורוש וקורין בחמשה עשר אף כל שמוקפת חומה מימות אחשורוש קורין בחמשה עשר. ותנא דידן, מאי טעמא? יליף פרזי פרזי. כתיב הכא.

על כן היהודים הפרזים, וכתיב התם. לבד מערי הפרזי הרבה מאד. מה להלן מוקפת חומה מימות יהושע בן נון, אף כאן מוקפת חומה מימות יהושע בן נון. בשלמא רבי יהושע בן קרחה לא אמר כתנא דידן דלית ליה פרזי פרזי, אלא תנא דידן מאי טעמא לא אמר כרבי יהושע בן קרחה? מאי טעמא?. דהא אית ליה פרזי פרזי. הכי קאמר.

אלא שושן, דעבדא כמאן? לא כפרזים ולא כמוקפין. אמר רבא, ואמרי לה כדי. שאני שושן הואיל ונעשה בה נס. בשלמא לתנא דידן, היינו דכתיב. מדינה ומדינה ועיר ועיר. מדינה ומדינה לחלק בין מוקפין חומה מימות יהושע בן נון למוקפת חומה מימות אחשורוש. עיר ועיר נמי, לחלק בין שושן לשאר עיירות.

אלא לרבי יהושע בן קרחה, בשלמא מדינה ומדינה לחלק בין שושן לשאר עיירות, אלא עיר ועיר למאי אתא? אמר לך רבי יהושע בן קרחה. ולתנא דידן מי ניחא? כיון דאית ליה פרזי פרזי מדינה ומדינה למה לי? אלא קרא לדרשה הוא דאתא, וכדרבי יהושע בן לוי הוא דאתא. דאמר רבי יהושע בן לוי. כרך, וכל הסמוך לו, וכל הנראה עמו נידון
תנא התם קאי דקתני. מזכירים גבורות גשמים בתחיית המתים, ושואלין בברכת השנים, והבדלה בחונן הדעת. וקתני. מאימתי מזכירים גבורות גשמים. וליתני התם. מאי שנא דשבקיה עד הכא?. אלא, תנא מראש השנה סליק, דתנן. ובחג נידונין על המים. ואיידי דתנא ובחג נידונים על המים, תנא מאימתי מזכירין גבורות גשמים.

ואלו הן. מפתח של גשמים, מפתח של חיה, ומפתח של תחיית המתים. מפתח של גשמים דכתיב. יפתח ה׳ לך את אוצרו הטוב את השמים לתת מטר ארצך בעתו. מפתח של חיה מנין דכתיב. ויזכר אלהים את רחל וישמע אליה אלהים ויפתח את רחמה.

בשני בחג הוא מזכיר. מאי טעמא דרבי יהודה בן בתירה? דתניא, רבי יהודה בן בתירה אומר. נאמר בשני ונסכיהם, ונאמר בששי ונסכיה, ונאמר בשביעי כמשפטם, הרי מם יוד מם, הרי כאן מים מכאן רמז לניסוך המים מן התורה. ומאי שנא בשני דנקט, דכי רמיזי להו בקרא בשני הוא דרמיזי, הלכך בשני מדכרינן.

שנאמר בששי. ונסכיה, בשני ניסוכין הכתוב מדבר אחד ניסוך המים, ואחד ניסוך היין. אימא תרוייהו דחמרא. סבר לה כרבי יהודה בן בתירה, דאמר. רמיזי מיא. אי סבר לה כרבי יהודה בן בתירה נימא כוותיה. קסבר רבי עקיבא. כי כתיב ניסוך יתירא בששי הוא דכתיב.