portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
דהואי נמי הזאה במלואים. אלא לדידך דילפת מסיני, הזאה בסיני מי הואי? אמר ליה. ולטעמיך מי ניחא? במלואים דם, הכא מים.

כך מפרישין כהן השורף את הפרה ללשכה שעל פני הבירה צפונה מזרחה. ואחד זה ואחד זה מזין עליו כל שבעה מכל חטאות שהיו שם. ואם תאמר. במלואים דם, הכא מים, אמרת. נכנסו מים תחת דם. ואומר כאשר עשה ביום הזה צוה ה׳ לעשות לכפר עליכם. לעשות אלו מעשה פרה, לכפר אלו מעשה יום הכפורים.

והאי בזאת מיבעי ליה לגופיה, בפר בן בקר לחטאת ואיל לעולה. אמרי. אי לקרבן לחודיה, לימא קרא בזה או באלה, מאי בזאת שמעת מינה תרתי. מאי ואומר? וכי תימא. יום הכפורים קמא הוא דבעי פרישה, כדאשכחן במלואים אבל ביום הכפורים דעלמא לא. אי נמי. כהן גדול קמא הוא דבעי פרישה, אבל כהן גדול בעלמא לא,

תא שמע. כאשר עשה וכו׳. תניא כוותיה דריש לקיש. משה עלה בענן, ונתכסה בענן, ונתקדש בענן, כדי לקבל תורה לישראל בקדושה, שנאמר. וישכון כבוד ה׳ על הר סיני זה היה מעשה אחר עשרת הדברות, שהיו תחלה לארבעים יום, דברי רבי יוסי הגלילי. רבי עקיבא אומר. וישכון כבוד ה׳ מראש חודש.

ויכסהו הענן, להר. ויקרא אל משה משה וכל ישראל עומדין, ולא בא הכתוב אלא לחלק כבוד למשה. רבי נתן אומר. לא בא הכתוב אלא למרק אכילה ושתיה שבמעיו, לשומו כמלאכי השרת. רבי מתיא בן חרש אומר. לא בא הכתוב אלא לאיים עליו,

ורבי עקיבא סבר לה כרבי יוסי, דאמר. בשבעה בחדש ניתנה תורה לישראל. בשלמא לרבי עקיבא, היינו דמשכחת לה בשבעה עשר בתמוז נשתברו הלוחות. עשרין וארבעה דסיון, ושיתסר דתמוז, מלו להו ארבעין יומין דהוה בהר, ובשבסר בתמוז נחית ואתא ותברינהו ללוחות.

ואמרי לה אמר רבי זריקא. רבי אלעזר רמי, כתיב. ולא יכול משה לבא אל אהל מועד כי שכן עליו הענן, וכתיב. ויבא משה בתוך הענן. מלמד שתפסו הקדוש ברוך הוא למשה והביאו בענן. דבי רבי ישמעאל תנא. נאמר כאן בתוך, ונאמר להלן בתוך ויבואו בני ישראל בתוך הים.

מכלל דתרווייהו סבירא להו מלואים כל הכתוב בהן מעכב בהן. דאיתמר. מלואים, רבי יוחנן ורבי חנינא, חד אמר. כל הכתוב בהן מעכב בהן, וחד אמר. דבר המעכב לדורות מעכב בהן, שאין מעכב לדורות אין מעכב בהן. תסתיים דרבי יוחנן הוא דאמר כל הכתוב בהן מעכב בהן. מדקאמר ליה רבי שמעון בן לקיש לרבי יוחנן. אי מה מלואים
ואומרים. פלוני זה שפירש מן הצבור אל יראה בנחמת צבור. תניא אידך. בזמן שהצבור שרוי בצער, אל יאמר אדם. אלך לביתי, ואוכל ואשתה, ושלום עליך נפשי. ואם עושה כן עליו הכתוב אומר. והנה ששון ושמחה הרג בקר ושחט צאן אכל בשר ושתות יין אכול ושתו כי מחר נמות,

כי מפני הרעה נאסף הצדיק. אלא, יצער אדם עם הצבור, שכן מצינו במשה רבינו שציער עצמו עם הצבור, שנאמר. וידי משה כבדים ויקחו אבן וישימו תחתיו וישב עליה, וכי לא היה לו למשה כר אחד או כסת אחת לישב עליה? אלא כך אמר משה. הואיל וישראל שרויין בצער אף אני אהיה עמהם בצער.

כשם שנפרעין מן הרשעים לעולם הבא אפילו על עבירה קלה שעושין, כך נפרעין מן הצדיקים בעולם הזה על עבירה קלה שעושין. ואין עול, כשם שמשלמין שכר לצדיקים לעולם הבא אפילו על מצוה קלה שעושין, כך משלמין שכר לרשעים בעולם הזה אפילו על מצוה קלה שעושין.

צדיק וישר הוא, אמרו. בשעת פטירתו של אדם לבית עולמו כל מעשיו נפרטין לפניו, ואומרים לו. כך וכך עשית במקום פלוני ביום פלוני, והוא אומר. הן, ואומרים לו. חתום. וחותם. שנאמר. ביד כל אדם יחתום. ולא עוד, אלא שמצדיק עליו את הדין, ואומר להם. יפה דנתוני, לקיים מה שנאמר למען תצדק בדברך.

והאמר רבי אלעזר. לעולם ימוד אדם עצמו כאילו קדוש שרוי בתוך מעיו, שנאמר. בקרבך קדוש ולא אבוא בעיר. לא קשיא. הא דמצי לצעורי נפשיה, הא דלא מצי לצעורי נפשיה. ריש לקיש אמר. נקרא חסיד, שנאמר. גמל נפשו איש חסד ועכר שארו וגו׳.

מתענין לשעות או אין מתענין לשעות? לא הוה בידיה. קנקנין של נכרים, אסורין או מותרין? לא הוה בידיה. במה שימש משה כל שבעת ימי המלואים? לא הוה בידיה. אזל ושאיל בי מדרשא. אמרו ליה, הלכתא. מתענין לשעות, ומתפללין תפלת תענית, והלכתא. קנקנין של נכרים, לאחר שנים עשר חדש מותרין. במה שימש משה כל שבעת ימי המלואים בחלוק לבן.
אתרוג בת ששית שנכנסה לשביעית לעולם ששית. כי אתא רבין אמר רבי יוחנן. אתרוג בת ששית שנכנסה לשביעית, אפילו כזית ונעשית ככר חייבין עליה משום טבל. תנו רבנן. אילן שחנטו פירותיו קודם חמשה עשר בשבט מתעשר לשנה שעברה, אחר חמשה עשר בשבט מתעשר לשנה הבאה. אמר רבי נחמיה. במה דברים אמורים באילן שעושה שתי בריכות בשנה.

שבקת רבנן ועבדת כרבי נחמיה?. ולימא ליה. קאמינא לך נהגו, ואת אמרת לי איסורא?. דאמר ליה. במקום איסורא, כי נהגו שבקינן להו?. ולימא ליה. כי אמינא לך אנא מעשר חרובין דרבנן, ואת אמרת לי שביעית דאורייתא?. אלא אמר רבי אבא הכהן. תמיהני אם השיבה ריש לקיש לתשובה זו. אם השיבה? הא אותבה. אלא אימא. אם קיבלה רבי יוחנן, אם לא קיבלה.

מתני׳
ואמר רב. הלכה כרבי שמעון, והוא שלא עירבו. אבל עירבו, גזרינן דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחצר. ושמואל אמר. בין עירבו ובין לא עירבו. וכן אמר רבי יוחנן. הלכה כרבי שמעון, בין עירבו ובין לא עירבו. אלמא. לא גזרינן דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחצר,

אמר ליה רבי אלעזר בר בי רב. אמר שמואל הכי?. אמר ליה. אין, אמר ליה. אחוי לי אושפיזיה, אחוי ליה. אתא לקמיה דשמואל, אמר ליה. אמר מר הכי? אמר ליה. אין. והא מר הוא דאמר. אין לנו בעירובין אלא כלשון משנתינו, שהמבוי לחצירות כחצר לבתים. אישתיק. קבלה מיניה, או לא קבלה מיניה?

תא שמע, דההוא מבואה דהוה דייר ביה איבות בר איהי, עבד ליה לחייא, ושרא ליה שמואל, אתא רב ענן שדיה. אמר. מבואה דדיירנא ביה ואתינא משמיה דמר שמואל, ניתי רב ענן בר רב נישדייה
שבכל הלילות אין אנו חייבין לטבל אפילו פעם אחת, הלילה הזה שתי פעמים. מתקיף לה רב ספרא. חיובא לדרדקי?. אלא אמר רב ספרא, הכי קתני. אין אנו מטבילין אפילו פעם אחת, הלילה הזה שתי פעמים. מתחיל בגנות ומסיים בשבח. מאי בגנות? רב אמר. מתחלה עובדי עבודה זרה היו אבותינו. ושמואל אמר. עבדים היינו.

עבדא דמפיק ליה מריה לחירות, ויהיב ליה כספא ודהבא, מאי בעי למימר ליה? אמר ליה. בעי לאודויי ולשבוחי, אמר ליה. פטרתן מלומר מה נשתנה. פתח ואמר עבדים היינו. מתני׳ רבן גמליאל היה אומר. כל שלא אמר שלשה דברים אלו בפסח לא יצא ידי חובתו, ואלו הן. פסח, מצה, ומרור.

שנאמר. וימררו את חייהם וגו׳. בכל דור ודור חייב אדם לראות את עצמו כאילו הוא יצא ממצרים, שנאמר. והגדת לבנך ביום ההוא לאמר בעבור זה עשה ה׳ לי בצאתי ממצרים. לפיכך אנחנו חייבים להודות, להלל, לשבח, לפאר, לרומם,

אמר רבא. מצה צריך להגביה, ומרור צריך להגביה. בשר אין צריך להגביה. ולא עוד, אלא שנראה כאוכל קדשים בחוץ. אמר רב אחא בר יעקב. סומא פטור מלומר הגדה. כתיב הכא. בעבור זה, וכתיב התם. בננו זה. מה להלן פרט לסומא, אף כאן פרט לסומין. איני?
רבי אמי דעבד לגרמיה הוא דעבד. אלא הכי אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. לא שנו אלא לגשמים, אבל לשאר מיני פורענויות מתענין והולכין עד שיענו מן השמים. תניא נמי הכי. כשאמרו שלש וכשאמרו שבע לא אמרו אלא לגשמים, אבל לשאר מיני פורענויות מתענין והולכין עד שיענו. לימא תיהוי תיובתיה דרבי אמי. אמר לך רבי אמי.

בשומע תפלה. בשני מטין עם חשיכה ובחמישי כל היום מפני כבוד השבת. איבעיא להו, היכי קתני. בשני מטין עם חשיכה, ובחמישי כל היום מפני כבוד השבת, או דילמא. בשני מטין, ובחמישי פותחין כל היום כולו? תא שמע, דתניא. בשני מטין עד הערב, ובחמישי פותחין כל היום כולו מפני כבוד השבת.

והן מתעטפין ויושבין כאבלים וכמנודין, כבני אדם הנזופין למקום, עד שירחמו עליהם מן השמים. אמר רבי אלעזר. אין אדם חשוב רשאי ליפול על פניו, אלא אם כן נענה כיהושע בן נון, שנאמר. ויאמר ה׳ אל יהושע קם לך למה זה אתה נפל על פניך. ואמר רבי אלעזר. אין אדם חשוב רשאי לחגור שק

אלא אם כן נענה כיהורם בן אחאב, שנאמר. ויהי כשמע המלך את דברי האשה ויקרע את בגדיו והוא עבר על החמה וירא העם והנה השק על בשרו וגו׳. ואמר רבי אלעזר. לא הכל בקריעה ולא הכל בנפילה. משה ואהרון בנפילה, יהושע וכלב בקריעה.
הכל קורעין עליו, והכל חולצין עליו, והכל מברין עליו ברחבה. לא צריכא, דלאו חכם הוא. ואי אדם כשר הוא חיובי מיחייב למיקרע. דתניא. מפני מה בניו ובנותיו של אדם מתים כשהן קטנים כדי שיבכה ויתאבל על אדם כשר. יבכה ויתאבל?. ערבונא קא שקיל מיניה?. אלא. מפני שלא בכה והתאבל על אדם כשר.

שכל הבוכה ומתאבל על אדם כשר מוחלין לו על כל עונותיו בשביל כבוד שעשה לו. דלאו אדם כשר הוא. אי דקאי התם בשעת יציאת נשמה חיובי מיחייב. דתניא, רבי שמעון בן אלעזר אומר. העומד על המת בשעת יציאת נשמה חייב לקרוע. למה זה דומה לספר תורה שנשרף, שחייב לקרוע.

לא
וכל כלי עור וכל מעשה עזים וגו׳ תתחטאו לרבות הקילקלי ואת החבק. יכול שאני מרבה את החבלים ואת המשיחות? ודין הוא. טימא בשרץ, וטימא במת. מה כשטימא בשרץ לא טימא אלא טווי ואריג, אף כשטימא במת לא טימא אלא טווי ואריג.

הן אם היקל בטומאת שרץ שהיא קלה, נקיל בטומאת המת שהיא חמורה?. תלמוד לומר בגד ועור בגד ועור לגזירה שוה. נאמר בגד ועור בשרץ ונאמר בגד ועור במת. מה בגד ועור האמור בשרץ לא טימא אלא טווי ואריג, אף בגד ועור האמור במת לא טימא אלא טווי ואריג. ומה בגד ועור האמור במת טמא כל מעשה עזים,

והא אפיקתיה לקילקלי וחבק? הני מילי מקמי דתיתי גזירה שוה, השתא דאתיא גזירה שוה אייתר ליה. ואין לי אלא בשרץ, בטומאת מת מניין? ודין הוא. טימא במת וטימא בשרץ. מה כשטימא בשרץ עשה דבר הבא מזנב הסוס ומזנב הפרה כמעשה עזים, אף כשטימא במת עשה דבר הבא מזנב הסוס ומזנב הפרה כמעשה עזים.

דאי לאו מופנה, איכא למיפרך. מה לשרץ שכן מטמא בכעדשה?. לאיי אפנויי מופני. מכדי שרץ איתקש לשכבת זרע, דכתיב. איש אשר תצא ממנו שכבת זרע, וסמיך ליה. איש אשר יגע בכל שרץ, וכתיב ביה בשכבת זרע. וכל בגד וכל עור אשר יהיה עליו שכבת זרע בגד ועור דכתב רחמנא בשרץ למה לי? שמע מינה לאפנויי. ואכתי מופנה מצד אחד הוא.

אמר רב. כל שאסרו חכמים לצאת בו לרשות הרבים, אסור לצאת בו לחצר חוץ מכבול ופאה נכרית. רבי ענני בר ששון משמיה דרבי ישמעאל אמר. הכל ככבול. תנן. בכבול ובפאה נכרית לחצר. בשלמא לרב ניחא, אלא לרבי ענני בר ששון קשיא. רבי ענני בר ששון משמיה דמאן קאמר ליה? משמיה דרבי ישמעאל בר יוסי,

רבי ישמעאל בר יוסי תנא הוא ופליג. ורב, מאי שנא הני? אמר עולא. כדי שלא תתגנה על בעלה. כדתניא. והדוה בנדתה זקנים הראשונים אמרו שלא תכחול ולא תפקוס ולא תתקשט בבגדי צבעונין, עד שבא רבי עקיבא ולימד. אם כן אתה מגנה על בעלה, ונמצא בעלה מגרשה.
מי איכא מידי דעד האידנא לא אותביניה, והשתא מותבינן ליה? מתקיף לה רב אשי. מאי קושיא? מידי דהוה אאכילה ושתיה, דעד האידנא לא אוכליניה ולא אשקיניה, השתא אוכליניה ואשקיניה. אלא, אי קשיא הא קשיא, דתנן. דרגש אינו צריך לכפותו אלא זוקפו. ואי ערסא דגדא, אמאי אינו צריך לכפותו? הא תנן. הכופה מטתו,

לא מטתו בלבד הוא כופה, אלא כל מטות שיש לו בתוך ביתו כופה. ומאי קשיא? מידי דהוה אמטה המיוחדת לכלים. דתניא. אם היתה מטה המיוחדת לכלים אינו צריך לכפותה. אלא, אי קשיא הא קשיא. רבן שמעון בן גמליאל אומר. דרגש, מתיר קרביטיו והוא נופל מאיליו. ואי סלקא דעתך ערסא דגדא, מאי קרביטין אית ליה?
רבי יוחנן אמר. כיון ששגג בכרת, אף על פי שהזיד בלאו. וריש לקיש אמר עד שישגוג בלאו וכרת. אמר רבא. מאי טעמא דרבי שמעון בן לקיש אמר קרא. אשר לא תעשינה בשגגה ואשם עד שישגוג בלאו וכרת שבה. ורבי יוחנן, האי קרא דרבי שמעון בן לקיש מאי עביד ליה? מיבעי ליה לכדתניא. מעם הארץ פרט למשומד.

שאין חייבין עליה קרבן עד שישגוג בלאו שבה. הכל מודים, מאן רבי יוחנן. פשיטא, כי קאמר רבי יוחנן, היכא דאיכא כרת, אבל הכא דליכא כרת לא. סלקא דעתך אמינא, הואיל וחייב קרבן חידוש הוא, דבכל התורה כולה לא אשכחן לאו דמייתי עליה קרבן,

ואמר אביי. הכל מודים בתרומה שאין חייבין עליה חומש עד שישגוג בלאו שבה. הכל מודים מאן? רבי יוחנן. פשיטא. כי אמר רבי יוחנן היכא דאיכא כרת, היכא דליכא כרת לא. מהו דתימא. מיתה במקום כרת עומדת, וכי שגג במיתה נמי ליחייב קא משמע לן. רבא אמר. מיתה במקום כרת עומדת וחומש במקום קרבן קאי. אמר רב הונא.

מיתיבי. היה מהלך בדרך ואינו יודע אימתי שבת משמר יום אחד לששה. מאי לאו, מונה ששה ומשמר יום אחד?. לא, משמר יום אחד ומונה ששה. אי הכי משמר יום אחד לששה משמר יום אחד ומונה ששה מיבעי ליה. ועוד, תניא. היה מהלך בדרך או במדבר ואינו יודע אימתי שבת,

מנהני מילי? אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. תרי קראי כתיבי. ושמרו בני ישראל את השבת, וכתיב. ואת שבתתי תשמרו. הא כיצד? ושמרו בני ישראל את השבת שמירה אחת לשבתות הרבה. ואת שבתתי תשמרו שמירה אחת לכל שבת ושבת. מתקיף לה רב נחמן בר יצחק. אדרבה, איפכא מסתברא.
דאמר רב הונא. מי שלא הניח עירובי תבשילין אופין לו פת אחת, ומבשלין לו קדרה אחת, ומדליקין לו את הנר. משום רבי יצחק אמרו. אף צולין לו דג קטן. תניא נמי הכי. מי שלא הניח עירובי תבשילין אופין לו פת אחת, וטומנין לו קדרה אחת, ומדליקין לו את הנר, ומחמין לו קיתון אחד, ויש אומרים. אף צולין לו דג קטן.

אין בנין בכלים ואין סתירה בכלים. עולא איקלע לבי רב יהודה, קם שמעיה זקף לה לשרגא. איתיביה רב יהודה לעולא. הנותן שמן בנר חייב משום מבעיר, והמסתפק ממנו חייב משום מכבה. אמר ליה. לאו אדעתאי. אמר רב. קנבא שרי.

איתיביה. אין מכבין את הבקעת כדי לחוס עליה, ואם בשביל שלא יתעשן הבית או הקדרה מותר. ההיא רבי יהודה היא, כי קאמינא אנא, לרבנן. בעא מיניה רב אשי מאמימר. מהו לכחול את העין ביום טוב? היכא דאיכא סכנה, כגון. רירא, דיצא, דמא, דמעתא, וקדחתא, ותחלת אוכלא לא מבעיא לי, דאפילו בשבת שרי.

ואמר רב המנונא. כל דבר שאין בו סכנה אומר לגוי ועושה. הני מילי, היכא דלא מסייע בהדיה. אבל מר קא מסייע בהדיה, דקא עמיץ ופתח. אמר ליה. איכא רב זביד דקאי כותך, ושניי ליה. מסייע אין בו ממש. אמימר שרא למכחל עינא ביום טוב שני של ראש השנה. אמר ליה רב אשי לאמימר, והאמר רבא. מת ביום טוב ראשון יתעסקו בו עממין,

תנו רבנן, בית שמאי אומרים. אין אופין פת עבה בפסח, ובית הלל מתירין. וכמה פת עבה אמר רב הונא. טפח. שכן מצינו בלחם הפנים, טפח. מתקיף לה רב יוסף. אם אמרו בזריזין יאמרו בשאינן זריזין? אם אמרו בפת עמלה יאמרו בפת שאינה עמלה? אם אמרו בעצים יבשים יאמרו בעצים לחים?

אם אמרו בתנור חם יאמרו בתנור צונן? אם אמרו בתנור של מתכת יאמרו בתנור של חרס? אמר רב ירמיה בר אבא. שאלית את רבי ביחוד, ומנו רב. מאי פת עבה? פת מרובה. איכא דאמרי, אמר רב ירמיה בר אבא אמר רב. שאלית את רבי ביחוד, ומנו רבינו הקדוש. מאי פת עבה? פת מרובה. ואמאי קרו ליה פת עבה?

משום דנפישא בלישה. אי נמי, באתריה דהאי תנא, פת מרובה פת עבה קרו ליהמכדי משום דקטרח טרחא דלא צריך הוא, מאי אריא פסח? אפילו בשאר ימים טובים נמי. אין הכי נמי. ותנא, ביום טוב דפסח קאי. תניא נמי הכי, בית שמאי אומרים. אין אופין פת מרובה ביום טוב, ובית הלל מתירין.

ושל בית רבן גמליאל מניחין. אמר רבי אליעזר בר צדוק. פעמים הרבה נכנסתי אחר אבא לבית רבן גמליאל, ולא היו מניחין את המוגמר ביום טוב, אלא מביאין ערדסקאות של ברזל ומעשנין אותן מערב יום טוב, ופוקקין נקביהן מערב יום טוב. למחר, כשאורחים נכנסין, פותחין את נקביהן ונמצא הבית מתגמר מאליו. אמרו לו. אם כן, אף בשבת מותר לעשות כן.
אם תימצי לומר צרם אזן בכור קנסו בנו אחריו משום דאיסורא דאורייתא, ואם תמצי לומר מכר עבדו לגוי ומת קנסו בנו אחריו משום דכל יומא מפקע ליה ממצות, הכא מאי. גברא קניס רבנן והא ליתיה, או דלמא. ממונא קניס רבנן והא איתיה. אמר ליה, תניתוה.

טימא טהרותיו ומת לא קנסו בנו אחריו. מאי טעמא היזק שאינו ניכר לא שמיה היזק. לדידיה קנסו רבנן, לבריה לא קנסו רבנן. מתני׳ אין לוקחין בתים עבדים ובהמה אלא לצורך המועד, או לצורך המוכר שאין לו מה יאכל. גמ׳ בעא מיניה רבא מרב נחמן. שכר פעולה שאין לו מה יאכל, מהו?

וחכמים אומרים, שלש אומניות עושין מלאכה בערבי פסחים עד חצות. החייטין והספרין והכובסין. החייטין שכן הדיוט תופר כדרכו בחולו של מועד, הספרין והכובסין שכן הבאין ממדינת הים והיוצא מבית האסורין מותרין לספר ולכבס בחולו של מועד. ואי סלקא דעתך שכר פעולה שאין לו מה יאכל שרי כל מלאכות נמי לישתרו,

הא והא בחולו של מועד. כאן במאמינו, כאן בשאינו מאמינו. והתניא. מביאין כלים מבית האומן, כגון כד מבית הכדר, וכוס מבית הזגג. אבל לא צמר מבית הצבע, ולא כלים מבית האומן. ואם אין לו מה יאכל נותן לו שכרו ומניחו אצלו. ואם אינו מאמינו מניחו בבית הסמוך לו.

הציידין והדשושות והגרוסות עושין בצנעה לצורך המועד. רבי יוסי אומר. הם החמירו על עצמן. גמ׳ פליגי בה רבי חייא בר אבא ורבי אסי, ותרוייהו משמיה דחזקיה ורבי יוחנן. חד אמר. מחפין אקלושי, מעבין אסמוכי. וחד אמר. מחפין בין אקלושי בין אסמוכי, מעבין עושה אותו כמין כרי.

דגן מעליא הוא. קשיא. רב הונא שרא להו להנהו כרופייתא למיזל לזבוני כי אורחייהו בשוקא. איתיביה רב כהנא. חנות פתוחה לסטיו פותח ונועל כדרכו, פתוחה לרשות הרבים פותח אחת ונועל אחת, וערב יום טוב האחרון של חג מוציא ומעטר את שוקי העיר בפירות בשביל כבוד יום טוב האחרון.
ויהי בחדש השביעי בא ישמעאל בן נתניה בן אלישמע בידוע שהוא רשע בן רשע. אמר רב נחמן. מלאכי זה מרדכי, ולמה נקרא שמו מלאכי? שהיה משנה למלך. מיתיבי. ברוך בן נריה ושריה בן מעשיה, ודניאל ומרדכי בלשן וחגי, זכריה ומלאכי כולן נתנבאו בשנת שתים לדריוש. תיובתא. תניא, אמר רבי יהושע בן קרחה.

ויען שכניה בן יחיאל מבני עילם ויאמר לעזרא אנחנו מעלנו באלהינו ונושב נשים נכריות. תנו רבנן. ארבע נשים יפיפיות היו בעולם. שרה (ואביגיל, רחב) ואסתר, ולמאן דאמר אסתר ירקרוקת היתה מפיק אסתר ומעייל ושתי. תנו רבנן. רחב בשמה זינתה, יעל בקולה, אביגיל בזכירתה, מיכל בת שאול בראייתה.
ובא מעשה לפני רבי עקיבא וטימאן. מתקיף לה רבי אושעיא. אלא מעתה, הושיט ידו לסל ליטול פת חטין ועלתה בידו פת שעורים, הכי נמי דנטמאת? וכי תימא הכי נמי והתניא. המשמר את החבית בחזקת של יין ונמצאת של שמן טהורה מלטמא. ולטעמיך, אימא סיפא. ואסורה מלאכול. אמאי?

אמר רבי ירמיה, באומר. שמרתיה מדבר המטמאה ולא מדבר הפוסלה. ומי איכא נטירותא לפלגא? אין, והתניא. הושיט ידו בסל, והסל על כתיפו, והמגריפה בתוך הסל, והיה בלבו על הסל ולא היה בלבו על המגריפה הסל טהור והמגריפה טמאה. הסל טהור? תטמא המגריפה לסל. אין כלי מטמא כלי.

וליטמא מה שבסל. אמר רבינא, באומר. שמרתיו מדבר שמטמאו ולא מדבר הפוסלו. מכל מקום קשיא? ועוד מותיב רבה בר אבוה. מעשה באשה אחת שבאת לפני רבי ישמעאל, ואמרה לו. רבי, בגד זה ארגתיו בטהרה, ולא היה בלבי לשומרו בטהרה. ומתוך בדיקות שהיה רבי ישמעאל בודקה, אמרה לו. רבי, נדה משכה עמי בחבל.

כמה גדולים דברי חכמים, שהיו אומרים. בלבו לשומרו טהור, אין בלבו לשומרו טמא. בשלמא לרבי אלעזר בר צדוק, כל אחת ואחת אומרת. חברתי אשת עם הארץ, ומסחה דעתה מינה. לרבי יונתן בן עמרם נמי, כיון דכלים דשבת עביד להו שימור טפי מסח דעתיה מינייהו. אלא לרבי יונתן בן אלעזר, נעביד להו שימור בידיה דחבריה?

בטהרה, צריכין טבילה לקדש, אבל לא לתרומה. הכלי מצרף מה שבתוכו לקדש, אבל לא לתרומה. הרביעי בקדש פסול, והשלישי בתרומה. ובתרומה, אם נטמאת אחת מידיו חבירתה טהורה, ובקדש מטביל שתיהן, שהיד מטמא את חבירתה בקדש אבל לא בתרומה. אוכלין אוכלים נגובין בידים מסואבות בתרומה, אבל לא בקדש.
ואי דלא עביד פסח דילמא שלמים הוא, ולא עביד פסח. וניתי כל חמשה חד כהן דלא עבד פסח, ונימני עילויה הני חמשה פסחים, דממה נפשך איכא חד דלא עביד פסח, וקא נפקי ביה. אלא משום דקא ממעיט באכילת שלמים, דאילו פסח ליום ולילה, ואילו שלמים לשני ימים ולילה אחד. וניתי מותר הפסח.

אימר דקא אמרינן דאי עבד, לכתחלה נמי?. מתני׳ האומר לבניו. הריני שוחט את הפסח על מי שיעלה מכם ראשון לירושלים, כיון שהכניס הראשון ראשו ורובו זכה בחלקו ומזכה את אחיו עמו. גמ׳ שמע מינה יש ברירה. אמר רבי יוחנן, כדי לזרזן במצות קאמר. דיקא נמי דקתני. ומזכה אחיו עמו,

נמנין ומושכין את ידיהן ממנו עד שישחט. רבי שמעון אומר. עד שיזרק את הדם. גמ׳ מאי קא משמע לן? הא קא משמע לן דאף על גב דאימני עליו חבורה זו, חוזרת ונמנין עליו חבורה אחרת. נמנין ומושכין את ידיהן עד שישחט וכו׳. אמר אביי. מחלוקת לימשך, דרבנן סברי.

שאני התם, דאמרי ליה. כי קבלינך אדעתא דנטרחך קמן. למטרח לן לדידך לא קבלינך. תא שמע. בני חבורה שהיה ידיו של אחד מהן יפות, רשאין לומר. טול חלקך וצא. ולא עוד, אלא אפילו חמשה ועשו סיבולת, רשאין לומר לו. טול חלקך וצא. שמע מינה. מאי ולא עוד? לא מיבעיא קאמר.
דכי מורח ריחא נפיק ואתי, ולישקליה וליקלייה בנורא, דאי לא הדר עילוה. כל האוכלין כו׳. כל האוכלין לאיתויי מאי? לאיתויי טחול לשינים וכרשינין לבני מעיים. כל המשקין לאיתויי מאי? לאיתויי מי צלפין בחומץ. אמר ליה רבינא לרבא. מהו לשתות מי רגלים בשבת?

תנא. חוץ ממי דקרים. מאן דתנא מי דקרים שהם דוקרים את המרה, ומאן דאמר מי דקלים שיוצאין מן שני דקלי. מאי מי דקלים? אמר רבה בר ברונא. תרתי תלאי איכא במערבא, ונפקא עינא דמיא מבינייהו. כסא קמא מרפי, אידך משלשל, ואידך כי היכי דעיילי הכי נפקי. אמר

ודרפי קמיט ליה. וכוס עקרין. מאי כוס עקרין? אמר רבי יוחנן. לייתי מתקל זוזא קומא אלכסנדריא, ומתקל זוזא גביא גילא, ומתקל זוזא כורכמא רישקא, ולישחקינהו בהדי הדדי. לזבה תלתא בחמרא, ולא מיעקרא. לירקונא תרין בשיכרא, ומיעקר. לזבה תלתא בחמרא, ולא מיעקרא.

ואי לא ליתי שיתין שיעי דדנא, ולשפיה, ולימא לה. קום מזוביך. ואי לא ליתי פשיטנא, ולישלוק בחמרא, ולשפיה, ונימא לה. קום מזוביך. ואי לא ליתי חרנוגא דהיגתא רומיתא, וליקלי, וליסבה בשחקי דכיתנא בקייטא ובשחקי דעמר גופנא בסיתוא. ואי לא ליכרי שבע בירי, וליקלי בהו שבישתא דערלה, ולינקטה כסא דחמרא בידה,

וליגלח מציעתא דרישא, ולישבוק ליה דמא מאפותיה, ולותביה ארישיה, וליזדהר מעיניה דלא ליסמי להו. ואי לא ליתי רישא דברחא דמנח בכיבשא, ולישלוק בשיכרא, ולישתי. ואי לא ליתי דבר אחר חוטרנא, וליקרעיה, ולותביה אליביה. ואי לא ליתי כרתי מכבתותא דמישרי.
בעיגול של דבילה והוציאוהו לרשות הרבים, בקורה והוציאוה לרשות הרבים, רבי יהודה אומר. אם לא יכול אחד להוציאו והוציאוהו שנים חייבין, ואם לאו פטורין. רבי שמעון אומר. אף על פי שלא יכול אחד להוציאו והוציאוהו שנים פטורים, לכך נאמר בעשתה יחיד שעשאה חייב, שנים שעשאוה פטורין.

במאי קמיפלגי? בהאי קרא. ואם נפש אחת תחטא בשגגה מעם הארץ בעשתה. רבי שמעון סבר. תלתא מיעוטי כתיבי, נפש תחטא, אחת תחטא, בעשתה תחטא חד למעוטי זה עוקר וזה מניח, וחד למעוטי זה יכול וזה יכול, וחד למעוטי זה אינו יכול וזה אינו יכול. ורבי יהודה. חד למעוטי זה עוקר וזה מניח,

הי מנייהו מיחייב? אמר רב חסדא. זה שיכול, דאי זה שאינו יכול מאי קא עביד. אמר ליה רב המנונא. דקא מסייע בהדיה. אמר ליה. מסייע אין בו ממש. אמר רב זביד משמיה דרבא, אף אנן נמי תנינא. היה יושב על גבי המטה, וארבע טליות תחת רגלי המטה טמאות, מפני שאינה יכולה לעמוד על שלש, ורבי שמעון מטהר.

ואמאי? הא קא מסייע בהדי הדדי. לאו משום דאמרינן מסייע אין בו ממש. אמר רבינא. אף אנן נמי תנינא. קיבל בימין, ושמאל מסייעתו עבודתו כשרה. ואמאי, הא קא מסייע בהדי הדדי. לאו משום דאמרינן מסייע אין בו ממש? שמע מינה. אמר מר. זה יכול וזה יכול, רבי מאיר מחייב. איבעיא להו. בעינן שיעור לזה ושיעור לזה,

ואמר רב אשי. אף אנן נמי תנינא. שנים שהוציאו קנה של גרדי חייבין. ואמאי? ליבעי שיעור הוצאה לזה ושיעור הוצאה לזה. לאו משום דאמרינן שיעור אחד לכולם? אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי. דילמא דאית ביה כדי לבשל ביצה קלה לזה וביצה קלה לזה. אם כן, לישמעינן קנה דעלמא, מאי שנא דגרדי?

את החי במטה פטור אף על המטה, שהמטה טפלה לו. את המת במטה חייב, וכן כזית מן המת וכזית מן הנבלה וכעדשה מן השרץ חייב, ורבי שמעון פוטר. גמ׳
שהרי כבר נאמר שדך לא תזרע וגו׳. אלא חריש של ערב שביעית הנכנס לשביעית, וקציר של שביעית היוצא למוצאי שביעית. רבי ישמעאל אומר.

ומקרא אחד ממעיט, מפני מה אני אומר. יובל היא אף על פי שלא שלחו, ואין יובל אלא אם כן תקעו? לפי שאפשר לעולם בלא שילוח עבדים, ואי אפשר לעולם בלא תקיעת שופר. דבר אחר. זו מסורה לבית דין, וזו אינה מסורה לבית דין. מאי דבר אחר? וכי תימא. אי אפשר דליכא חד בסוף העולם דלא משלח זו מסורה לבית דין, וזו אינה מסורה לבית דין. בשלמא לרבי יוסי כדקאמר טעמיה,

אלא לרבי יהודה מאי טעמא? אמר קרא. וקראתם דרור בארץ, וקסבר. מקרא נדרש לפניו, ולא לפני פניו. דכולי עלמא דרור לשון חירות, מאי משמע? דתניא. אין דרור אלא לשון חירות. אמר רבי יהודה. מה לשון דרור כמדייר בי דיירא, ומוביל סחורה בכל מדינה. אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. זו דברי רבי יהודה ורבי יוסי.

אבל חכמים אומרים. שלשתן מעכבות בו. קסברי. מקרא נדרש לפניו, ולפני פניו, ולאחריו. והכתיב. יובל. ההוא, דאפילו בחוצה לארץ. והכתיב. בארץ. ההוא, בזמן שנוהג דרור בארץ נוהג בחוצה לארץ, בזמן שאינו נוהג בארץ אינו נוהג בחוצה לארץ. ולנטיעה. מנלן? דכתיב. שלש שנים ערלים, וכתיב. ובשנה הרביעית,
למחט הנמצא בעובי בית הכוסות. אמר רבא בר יוסף, אף אני אומר. בבל בורסיף, בורסיף בבל. למאי נפקא מינה? לגיטי נשים. מתני׳ רבי ישמעאל אומר. שלשה הדסים ושתי ערבות, לולב אחד, ואתרוג אחד. אפילו שנים קטומים, ואחד אינו קטום. רבי טרפון אומר. אפילו שלשתן קטומים.

הלכה כרבי טרפון. ואזדא שמואל לטעמיה, דאמר להו שמואל להנהו דמזבני אסא. אשוו וזבינו, ואי לא דרישנא לכו כרבי טרפון. מאי טעמא? אילימא משום דמיקל ולידרוש להו כרבי עקיבא דמיקל טפי. תלתא קטימי שכיחי, חד ולא קטים לא שכיח. מתני׳ אתרוג הגזול והיבש פסול. של אשרה ושל עיר הנדחת פסול. של ערלה פסול. של תרומה טמאה פסול. של תרומה טהורה לא יטול, ואם נטל כשר.

של מעשר שני בירושלים לא יטול, ואם נטל כשר. עלתה חזזית על רובו, נטלה פטמתו, נקלף, נסדק, ניקב וחסר כל שהוא פסול. עלתה חזזית על מיעוטו, נטל עוקצו, ניקב ולא חסר כל שהוא כשר. אתרוג הכושי פסול, והירוק ככרתי רבי מאיר מכשיר ורבי יהודה פוסל. שיעור אתרוג הקטן, רבי מאיר אומר. כאגוז, רבי יהודה אומר כביצה. ובגדול כדי שיאחז שנים בידו.

דברי רבי יהודה, ורבי יוסי אומר. אפילו אחד בשתי ידיו. גמ׳
דאמר אביי. האי חצבא דאבישנא, סחיפא שרי, זקיפא אסור. רבא אמר. אפילו זקיפא נמי שרי, מי פירות נינהו, ומי פירות אינן מחמיצין. תנו רבנן. אין לותתין שעורין בפסח. ואם לתת, נתבקעו אסורות, לא נתבקעו מותרות. רבי יוסי אומר. שורן בחומץ, וחומץ צומתן.

אמר שמואל. אין הלכה כרבי יוסי. אמר רב חסדא אמר מר עוקבא. לא נתבקעו ממש, אלא כל שאילו מניחן על פי חבית והן נתבקעות מאיליהן, ושמואל אמר. נתבקעו ממש. עבד שמואל עובדא בדורא דבי בר חשו נתבקעו ממש. אמר רבה. בעל נפש לא ילתות.

מאי איריא בעל נפש? אפילו כולי עלמא נמי, דהא תניא. אין לותתין שעורין בפסח. הכי קאמר. בעל נפש אפילו חיטין דשרירי לא ילתות. אמר ליה רב נחמן. מאן דציית ליה לאבא אכיל נהמא דעיפושא. דהא בי רב הונא לתתי, ובי רבא בר אבין לתתי. ורבא אמר. אסור ללתות. אלא הא דתניא. אין לותתין שעורין בפסח.

שנאמר ושמרתם את המצות אי לא דבעי לתיתה שימור למאי? אי שימור דלישה שימור דלישה לאו שימור הוא. דאמר רב הונא. בצקות של גוים אדם ממלא כריסו מהן, ובלבד שיאכל כזית מצה באחרונה. באחרונה אין, בראשונה לא, מאי טעמא? משום דלא עבד בהו שימור. ולעביד ליה שימור מאפיה ואילך. אלא לאו שמע מינה, שימור מעיקרא בעינן.

מר בריה דרבינא מנקטא ליה אימיה בארבי. ההוא ארבא דחיטי דטבעא בחישתא, שריא רבא לזבוני לגוים. איתיביה רבה בר ליואי לרבא. בגד שאבד בו כלאים הרי זה לא ימכרנו לגוי, ולא יעשה בו מרדעת לחמור. אבל עושין אותו תכריכין למת. לגוי מאי טעמא לא לאו משום דהדר מזבין לישראל?

ותניא נמי הכי. אין נותנין קמח לתוך החרוסת, ואם נתן ישרף מיד. לתוך החרדל, רבי מאיר אומר. ישרף מיד, וחכמים אומרים. יאכל מיד. אמר רב הונא בריה דרב יהודה אמר רב נחמן אמר שמואל. הלכה כדברי חכמים. אמר ליה רב נחמן בר יצחק לרב הונא בריה דרב יהודה. אחרוסת קאמר מר, או אחרדל קאמר מר?