portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
ופליגא דרב יוסף, דאמר רב יוסף. מתוך שהיא שקולה כתחיית המתים קבעוה בתחיית המתים.

מה אש אינו דולק יחידי, אף דברי תורה אין מתקיימין ביחידי. והיינו דאמר רבי יוסי בר חנינא, מאי דכתיב. חרב אל הבדים ונאלו, חרב על שונאיהן של תלמידי חכמים שעוסקין בד בבד בתורה. ולא עוד אלא שמטפשין, שנאמר. ונאלו. ולא עוד, אלא שחוטאין. כתיב הכא. ונאלו, וכתיב התם. אשר נואלנו ואשר חטאנו.

ואיבעית אימא מהכא. נואלו שרי צען וגו׳ התעו את מצרים. אמר רב נחמן בר יצחק. למה נמשלו דברי תורה כעץ, שנאמר. עץ חיים היא למחזיקים בה, לומר לך. מה עץ קטן מדליק את הגדול, אף תלמידי חכמים קטנים מחדדים את הגדולים. והיינו דאמר רבי חנינא. הרבה למדתי מרבותי, ומחבירי יותר מרבותי, ומתלמידי יותר מכולן.

רבי חנינא בר פפא רמי. כתיב לקראת צמא התיו מים, וכתיב. הוי כל צמא לכו למים. אם תלמיד הגון הוא לקראת צמא התיו מים, ואי לא הוי כל צמא לכו למים. רבי חנינא בר חמא רמי. כתיב יפוצו מעינתיך חוצה, וכתיב. יהיו לך לבדך.

גדול יום הגשמים כיום שנבראו שמים וארץ, שנאמר. הרעיפו שמים ממעל ושחקים יזלו צדק תפתח ארץ ויפרו ישע וצדקה תצמיח יחד אני ה׳ בראתיו. בראתים לא נאמר, אלא בראתיו. אמר רב אושעיא. גדול יום הגשמים,

שאפילו ישועה פרה ורבה בו, שנאמר. תפתח ארץ ויפרו ישע. אמר רבי תנחום בר חנילאי. אין הגשמים יורדים אלא אם כן נמחלו עונותיהן של ישראל, שנאמר. רצית ה׳ ארצך שבת שבית יעקב. נשאת עון עמך כסית כל חטאתם סלה. אמר ליה זעירי מדיהבת לרבינא. אתון, מהכא מתניתו לה.

אנן, מהכא מתנינן לה. ואתה תשמע השמים וסלחת לחטאת וגו׳. אמר רבי תנחום בריה דרבי חייא איש כפר עכו. אין הגשמים נעצרין אלא אם כן נתחייבו שונאיהן של ישראל כליה, שנאמר. ציה גם חם יגזלו מימי שלג שאול חטאו. אמר ליה זעירי מדיהבת לרבינא. אתון, מהכא מתניתו לה.

ואמר רב סלא אמר רב המנונא. כל אדם שיש לו עזות פנים סוף נכשל בעבירה, שנאמר. ומצח אשה זונה היה לך. רב נחמן אמר. בידוע שנכשל בעבירה, שנאמר. היה לך, ולא נאמר יהיה לך. אמר רבה בר רב הונא. כל אדם שיש לו עזות פנים מותר לקרותו רשע, שנאמר. העז איש רשע בפניו.

אפילו בשעה שרקיע נעשה בהורין בהורין להוריד טל ומטר רוח עברה ותטהרם. אמר רבי אמי. אין הגשמים נעצרין אלא בעון גזל, שנאמר. על כפים כסה אור. בעון כפים כסה אור. ואין כפים אלא חמס, שנאמר. ומן החמס אשר בכפיהם, ואין אור אלא מטר, שנאמר. יפיץ ענן אורו.
כי הא דבסורא אמרי. תרטא ופלגו תרטא. בנרש אמרי. חלקא ופלגו חלקא. בפומבדיתא אמרי. אוזיא ופלגו אוזיא.

וחכמים אומרים. אף בחול עושה כן, מפני מצוי המדות. גמ׳ מאי אבל לא במדה? אמר רב יהודה אמר שמואל. אבל לא בכלי המיוחד למדה. אבל כלי העומד למדה ימלאנו. ואתא רבי יהודה למימר אפילו כלי העומד למדה לא ימלאנו. אלמא גבי שמחת יום טוב רבי יהודה לחומרא ורבנן לקולא?

דרבנן אדרבנן נמי לא קשיא. התם קא עביד כדעבדין בחול, הכא לא קא עביד כדעבדין בחול. רבא אמר. מאי אבל לא במדה שלא יזכור לו שם מדה, אבל כלי המיוחד למדה ימלאנו. ואתא רבי יהודה למימר. כלי המיוחד למדה לא ימלאנו. אלמא גבי שמחת יום טוב רבי יהודה לחומרא ורבנן לקולא?

והא אפכא שמעינן להו. דתנן, רבי יהודה אומר. שוקל אדם בשר כנגד הכלי וכנגד הקופיץ, וחכמים אומרים. אין משגיחין בכף מאזנים כל עיקר. אלמא רבי יהודה לקולא ורבנן לחומרא. קשיא דרבי יהודה אדרבי יהודה, קשיא דרבנן אדרבנן. דרבי יהודה אדרבי יהודה לא קשיא. התם בשאינו מיוחד למדה, הכא מיוחד למדה.

שונין קמח ביום טוב. אמר להו רב נחמן. פוקו ואמרו ליה לאבא. שקילא טיבותך ושדיא אחזרי, פוק חזי כמה מהולתא הדרן בנהרדעא. דביתהו דרב יוסף נהלא קמחא אגבא דמהולתא. אמר לה. חזי, דאנא רפתא מעליתא בעינא. דביתהו דרב אשי נהלא קמחא אגבא דפתורא. אמר רב אשי. הא דידן, ברתיה דרמי בר חמא,

ורמי בר חמא מרא דעובדא הוה, ואי לאו דחזאי מבי נשא לא הוה עבדא. מתני׳ הולך אדם אצל חנוני הרגיל אצלו ואומר לו. תן לי ביצים ואגוזים במנין, שכן דרך בעל הבית להיות מונה בתוך ביתו. גמ׳ תנו רבנן. הולך אדם אצל רועה הרגיל אצלו ואומר לו. תן לי גדי אחד או טלה אחד. אצל טבח הרגיל אצלו ואומר לו.

תן לי כף אחת או ירך אחת. אצל פטם הרגיל אצלו ואומר לו. תן לי תור אחד או גוזל אחד. אצל נחתום הרגיל אצלו ואומר לו. תן לי ככר אחד או גלוסקא אחת. ואצל חנוני הרגיל אצלו ואומר לו. תן לי עשרים ביצים, או חמשים אגוזים, עשרה אפרסקין, וחמשה רמונים ואתרוג אחד. ובלבד שלא יזכיר לו סכום מדה. רבי שמעון בן אלעזר אומר.

ובלבד שלא יזכיר לו סכום מקח. הדרן עלך אין צדיןהמביא
וקתני דקבע. אמר רבא, הכי קאמר. מה במקום שלא קידש הגורל ואפילו בשעת לקיחה, ואפילו בשעת עשייה קידש השם בשעת לקיחה ובשעת עשייה, מקום שקידש הגורל שלא בשעת לקיחה ושלא בשעת עשייה, אינו דין שיקדש השם בשעת לקיחה ובשעת עשייה? תלמוד לומר.

ולא ידענא הי מינייהו. אמר רב יוסף, ניחזי אנן. של שעיר המשתלח דבעי חלוקה בעי שיעור, ושל פרה דלא בעי חלוקה לא בעי שיעור. מתקיף לה רמי בר חמא. דפרה נמי בעי כובד. אמר ליה רבא. כובד תנאי היא. ודפרה לא בעי חלוקה?. איתיביה אביי. כיצד הוא עושה, כורכן בשירי לשון. אימא, בזנב לשון.

כדי שיהא בהן כובד, ויפלו לתוך
ובשאר כל ימות החג בקרבנות החג. בחנוכה בנשיאים. בפורים ויבא עמלק. בראשי חדשים ובראשי חדשיכם. במעמדות במעשה בראשית. בתעניות ברכות וקללות. אין מפסיקין בקללות, אלא אחד קורא את כולן. בשני ובחמישי, בשבת במנחה קורין כסדרן, ואין עולים להם מן החשבון. שנאמר. וידבר משה את מועדי ה׳ אל בני ישראל,

בראש השנה. בחדש השביעי, ומפטירין. הבן יקיר לי אפרים. ויש אומרים. וה׳ פקד את שרה, ומפטירין בחנה. והאידנא דאיכא תרי יומי יומא קמא כיש אומרים, למחר. והאלהים נסה את אברהם, ומפטירין הבן יקיר. ביום הכפורים קורין אחרי מות, ומפטירין כי כה אמר רם ונשא. ובמנחה קורין בעריות ומפטירין ביונה. אמר רבי יוחנן.

משולש בכתובים, דכתיב. סולו לרוכב בערבות ביה שמו, וכתיב בתריה. אבי יתומים ודיין אלמנות. יום טוב הראשון של חג קורין בפרשת מועדות שבתורת כהנים, ומפטירין הנה יום בא לה׳. והאידנא דאיכא תרי יומי, למחר מיקרא הכי נמי קרינן, אפטורי מאי מפטירין ויקהלו אל המלך שלמה.

אפטורי, בפסח העצמות היבשות. ובסוכות ביום בא גוג. בחנוכה בנשיאים, ומפטירין בנרות דזכריה. ואי מיקלעי שתי שבתות קמייתא בנרות דזכריה, בתרייתא בנרות שלמה. בפורים ויבא עמלק. בראשי חדשים ובראשי חדשיכם. ראש חדש שחל להיות בשבת, מפטירין והיה מדי חדש בחדשו. חל להיות באחד בשבת,

אלא היכי עביד? תנא. כשהוא מתחיל מתחיל בפסוק שלפניהם, וכשהוא מסיים מסיים בפסוק שלאחריהן. אמר אביי. לא שנו אלא בקללות שבתורת כהנים, אבל קללות שבמשנה תורה פוסק. מאי טעמא הללו בלשון רבים אמורות, ומשה מפי הגבורה אמרן, והללו בלשון יחיד אמורות, ומשה מפי עצמו אמרן.
שאם פחת פוחתין לו, ואם הוסיף מוסיפין לו. אמר רבי אבהו, מאי קראה.

מצא אחרת נאה הימנה מניח את השניה ואוכל את הראשונה. אבל הלל הזקן מדה אחרת היתה לו, שכל מעשיו לשם שמים, שנאמר. ברוך ה׳ יום יום, תניא נמי הכי, בית שמאי אומרים. מחד שביך לשבתיך, ובית הלל אומרים. ברוך ה׳ יום יום. אמר רבי חמא ברבי חנינא. הנותן מתנה לחברו אין צריך להודיעו, שנאמר.

ומשה לא ידע כי קרן עור פניו. מיתיבי. לדעת כי אני ה׳ מקדשכם, אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה. משה. מתנה טובה יש לי בבית גנזי ושבת שמה, ואני מבקש ליתנה לישראל, לך והודיע אותם. מכאן אמר רבן שמעון בן גמליאל. הנותן פת לתינוק, צריך להודיע לאמו. לא קשיא. הא במתנה דעבידא לאגלויי, הא במתנה דלא עבידא לאגלויי.

חוץ משבת שנתן להם בצנעא, שנאמר. ביני ובין בני ישראל אות היא לעולם. אי הכי, לא לענשו גוים עלה? שבת אודועי אודעינהו, מתן שכרה לא אודעינהו. ואי בעית אימא. מתן שכרה נמי אודעינהו, נשמה יתירה לא אודעינהו. דאמר רבי שמעון בן לקיש. נשמה יתירה נותן הקדוש ברוך הוא באדם ערב שבת,

ולמוצאי שבת נוטלין אותה הימנו, שנאמר. שבת וינפש, כיון ששבת ווי אבדה נפש. עושה אדם תבשיל מערב יום טוב. אמר אביי. לא שנו אלא תבשיל, אבל פת לא. מאי שנא פת דלא? אילימא מידי דמלפת בעינן, ופת לא מלפתא והא דייסא נמי דלא מלפתא, דאמר רבי זירא. הני בבלאי טפשאי דאכלי נהמא בנהמא.

ואמר רב נחומי בר זכריה משמיה דאביי. מערבין בדייסא. אלא. מידי דלא שכיח בעינן, ופת שכיחא, ודייסא לא שכיחא. איכא דאמרי, אמר אביי. לא שנו אלא תבשיל, אבל פת לא. מאי טעמא? אילימא דמידי דלא שכיח בעינן, ופת שכיחא והא דייסא לא שכיחא, ואמר רב נחומי בר זכריה משמיה דאביי. אין מערבין בדייסא. אלא. מידי דמלפת בעינן,

אמר רב אסי אמר רב. דגים קטנים מלוחים אין בהם משום בשולי גוים. אמר רב יוסף. ואם צלאן גוי סומך עליהם משום ערובי תבשילין. ואי עבדינהו גוי כסא דהרסנא אסור. פשיטא. מהו דתימא. הרסנא עיקר, קא משמע לן קמחא עיקר. אמר רבי אבא. ערובי תבשילין צריכין כזית.

איבעיא להו. כזית אחד לכלן, או דלמא כזית לכל אחד ואחד? תא שמע, דאמר רבי אבא אמר רב. ערובי תבשילין צריכין כזית בין לאחד, בין למאה. תנן. אכלו או שאבד לא יבשל עליו בתחלה, שייר ממנו כל שהוא סומך עליו לשבת. מאי כל שהוא? לאו אף על גב דליכא כזית? לא, דאית ביה כזית. תא שמע. תבשיל זה צלי,

ואפילו כבוש שלוק ומבושל, וקולייס האספנין שנתן עליו חמין מערב יום טוב תחלתו וסופו אין לו שיעור. מאי לאו, אין לו שיעור כלל? לא, אין לו שיעור למעלה, אבל יש לו שיעור למטה. אמר רב הונא אמר רב. ערובי תבשילין צריכין דעת. פשיטא, דעת מניח בעינן. דעת מי שהניחו לו בעינן, או לא בעינן?

אמר ליה. דלא אותיבי ערובי תבשילין. אמר ליה. סמוך אדידי. לשנה חזייה דהוה עציב, אמר ליה. אמאי עציבת? אמר ליה. דלא אותיבי ערובי תבשילין. אמר ליה. פושע את. לכולי עלמא שרי, לדידך אסיר. תנו רבנן. יום טוב שחל להיות בערב שבת אין מערבין לא ערובי תחומין ולא ערובי חצרות.

רבי אומר. מערבין ערובי חצרות, אבל לא ערובי תחומין. מפני שאתה אוסרו בדבר האסור לו, ואי אתה אוסרו בדבר המותר לו. אתמר, רב אמר. הלכה כתנא קמא. ושמואל אמר. הלכה כרבי. איבעיא להו. הלכה כרבי לקולא או לחומרא? פשיטא דלקולא קאמר.

אמר רבא אמר רב חסדא אמר רב הונא. הלכה כרבי,
איכא דאמרי. אמר רבה בר רב הונא, מדברי רבינו נלמוד. חיה שקננה בפרדס אינה צריכה זמון. אמר רב נחמן. נפל בר חברין ברברבתא. התם לא קא עביד מעשה, הכא קא עביד מעשה. ולא בעיא זמון? והתניא. חיה שקננה בפרדס צריכה לזמן, וצפור דרור צריך לקשור בכנפיה כדי שלא תתחלף באמה.

במה דברים אמורים ביוני שובך ויוני עליה, וצפרים שקננו בטפיחין ובבירה. אבל אווזים ותרנגולים ויוני הרדסיאות וחיה שקננה בפרדס מותרין, ואין צריכין זמון. וצפור דרור צריכה לקשר בכנפיה, כדי שלא תתחלף באמה. והמקושרים והמנוענעין, בבורות ובבתים ובשיחין ובמערות מותרין,

ובאילנות אסורין, שמא יעלה ויתלוש. והמקושרין והמנוענעין בכל מקום אסורין, משום גזל. אמר רב נחמן, לא קשיא. הא בה, הא באמה. אמה בזמון סגי לה? צידה מעליותא בעיא. אלא אמר רב נחמן בר יצחק. אידי ואידי בדידה. הא בגנה הסמוכה לעיר, הא בגנה שאינה סמוכה.

מתני׳ בהמה מסוכנת לא ישחוט, אלא אם כן יש שהות ביום לאכול ממנה כזית צלי. רבי עקיבא אומר. אפילו כזית חי מבית טביחתה. שחטה בשדה לא יביאנה במוט ובמוטה, אבל מביא בידו אברים אברים. גמ׳ אמר רמי בר אבא. הפשט ונתוח בעולה, והוא הדין לקצבים. מכאן למדה תורה דרך ארץ.

עד שיודע לך במה נשחטה. נשחטה בחזקת היתר עומדת, עד שיודע לך במה נטרפה. והאנן תנן מתניתין כדרב הונא. דתנן, רבי עקיבא אומר. אפילו כזית חי מבית טביחתה. מאי לאו, מבית טביחתה ממש? לא. ממקום שטובחת אכילתה. והא תני רבי חייא. מקום טביחתה ממש.

אלא, רמי בר אבא אורח ארעא קא משמע לן. כדתניא. לא יאכל אדם שום ובצל מראשו, אלא מעליו. ואם אכל הרי זה רעבתן. כיוצא בו. לא ישתה אדם כוסו בבת אחת, ואם שתה הרי זה גרגרן. תנו רבנן. השותה כוסו בבת אחת הרי זה גרגרן, שנים דרך ארץ, שלשה מגסי הרוח.

תנא דבי רבי ישמעאל. מימינו אש דת למו. אמר הקדוש ברוך הוא. ראויין הללו שתנתן להם דת אש. איכא דאמרי. דתיהם של אלו אש. שאלמלא (לא) נתנה תורה לישראל אין כל אומה ולשון יכולין לעמוד בפניהם. והיינו דאמר רבי שמעון בן לקיש, שלשה עזין הן. ישראל באומות,

כלב בחיות, תרנגול בעופות. ויש אומרים. אף עז בבהמה דקה. ויש אומרים. אף צלף באילנות. שחטה בשדה לא יביאנה במוט. תנו רבנן. אין הסומא יוצא במקלו, ולא הרועה בתרמילו. ואין יוצאין בכסא אחד האיש ואחד האשה. איני?. והא שלח רבי יעקב בר אידי.

זקן אחד היה בשכונתינו והיה יוצא בגלודקי שלו, ובאו ושאלו את רבי יהושע בן לוי, ואמר. אם רבים צריכין לו מותר. וסמכו רבותינו על דברי אחי שקיא, דאמר. אנא אפיקתיה לרב הונא מהיני לשילי ומשילי להיני. ואמר רב נחמן בר יצחק. אנא אפיקתיה למר שמואל משמשא לטולא ומטולא לשמשא. התם כדאמר טעמא.
רבי יוסי אומר. כל הנשים יתארסו, חוץ מן האלמנה מפני האיבול. ואמרינן. רבי אליעזר לא על לבי מדרשא. אשכחיה לרבי אסי דהוה קאים. אמר ליה. מאי אמור בבי מדרשא? אמר ליה, הכי אמר רבי יוחנן. הלכה כרבי יוסי. מכלל דיחידאה פליג עליה? אין, והתניא. הרי שהיתה רדופה לילך לבית אביה,

או שהיתה לה כעס עם בעלה, או שהיה בעלה זקן או חולה, או שהיתה היא חולה, עקרה, זקנה, קטנה ואיילונית, ושאינה ראויה לילד, או שהיה בעלה חבוש בבית האסורין, המפלת לאחר מיתת בעלה כולן צריכין להמתין שלשה חדשים, דברי רבי מאיר. רבי יוסי מתיר ליארס ולינשא מיד. למה לי? והא אמרת רבי מאיר ורבי יוסי הלכה כרבי יוסי.
ואתא רבי נחמיה למימר. אפילו במקומן נמי, בשוגג אין, במזיד לא. לא, במזיד במקומן דכולי עלמא לא פליגי דאסור, והכא בשוגג שלא במקומן פליגי. תנא קמא סבר בשוגג שרי שלא במקומן, ורבי נחמיה סבר אפילו שוגג, במקומן אין, שלא במקומן לא.

שמא ימשך אחר חפצו. באלפים מיהת ליטלטל כי אורחיה. משום דהוי כמחיצה שנפרצה במלואה למקום האסור לה. חייא בר רב אמר. מהלך אלפים אמה, ומטלטל באלפים אמה. כמאן? דלא כרב נחמן ולא כרב הונא. אימא. מטלטל בארבע. אי הכי, היינו דרב הונא. אימא. וכן אמר רבי חייא בר רב.

אמר ליה רב נחמן לרב הונא. לא תיפלוג עליה דשמואל, דתניא כוותיה. דתניא. היה מודד ובא, וכלתה מדתו בחצי העיר מותר לטלטל בכל העיר כולה, ובלבד שלא יעבור את התחום ברגליו. מאי מטלטל, לאו על ידי זריקה? אמר רב הונא. לא, על ידי משיכה.

נתן. כתנאי. הוליכוהו לעיר אחרת, ונתנוהו בדיר או בסהר, רבן גמליאל ורבי אלעזר בן עזריה אומרים. מהלך את כולה. ורבי יהושע ורבי עקיבא אומרים. אין לו אלא ארבע אמות. מאי לאו, רבן גמליאל ורבי אלעזר בן עזריה דאמרו. מהלך את כולה דלא גזרי הילוך דיר וסהר אטו הילוך בבקעה. ומדהילוך אטו הילוך לא גזרי, טלטול אטו הילוך לא גזרי. ורבי יהושע ורבי עקיבא דאומרים.

אין לו אלא ארבע אמות, דגזרי הילוך דיר וסהר אטו הילוך דבקעה. ומדהילוך אטו הילוך גזרי, טלטול אטו הילוך נמי גזרי. ממאי? דילמא כי לא גזרי רבן גמליאל ורבי אלעזר בן עזריה הילוך סהר ודיר אטו הילוך בקעה, הני מילי התם דשני מקומות הן. אבל טלטול אטו הילוך דמקום אחד הוא, הכי נמי דגזרי, גזירה שמא ימשך אחר חפצו.
תנא לא יצא הגמל במטולטלת הקשורה לו בזנבו, אבל יוצא הוא במטולטלת הקשורה בזנבו ובחוטרתו. אמר רבה בר רב הונא. יוצא הגמל במטולטלת הקשורה לו בשילייתא. לא עקוד ולא רגול. אמר רב יהודה. עקוד עקידת יד ורגל, כיצחק בן אברהם. רגול שלא יכוף ידו על גבי זרועו ויקשור.

אבל מכניס. אמר רב אשי. לא שנו אלא לענין כלאים. כלאים דמאי? אילימא כלאים דאדם, והתנן. אדם מותר עם כולם לחרוש ולמשוך. אלא כלאים דחבלים. והתניא. התוכף תכיפה אחת אינה חיבור? לעולם כלאים דחבלים, והכי קאמר. ובלבד שלא יכרוך ויקשור.

אמר שמואל. ובלבד שלא יצא [חבל] מתחת ידו טפח. והא תנא דבי שמואל טפחיים. אמר אביי. השתא דאמר שמואל טפח, ותנא דבי שמואל טפחיים שמואל הלכה למעשה אתא לאשמועינן. והתניא. ובלבד שיגביה מן הקרקע טפח. כי תניא ההיא בחבלא דביני ביני.

ולא ברצועה שבין קרניה. פרתו של רבי אלעזר בן עזריה היתה יוצאה ברצועה שבין קרניה שלא ברצון חכמים. גמ׳ מאי טעמא כדאמרן. ולא בזוג אף על פי שהוא פקוק. משום דמיחזי כמאן דאזיל לחינגא. ולא בסולם שבצוארו.

ולא ברצועה שברגלו. דעבדי ליה לגיזרא. ואין התרנגולין יוצאין בחוטין. דעבדי להו סימנא כי היכי דלא ליחלפו. ולא ברצועה. דעבדי להו כי היכי דלא ליתברו מאני. ואין הזכרים יוצאין בעגלה. כי היכי דלא לחמטן אלייתיהו. ואין הרחלים יוצאות חנונות.
שמעתי, שתים עשרה אמר להם. לא שמעתי. אמרו לו. כל דבריך אינן אלא מפי השמועה. אמר להם. הזקקתוני לומר דבר שלא שמעתי מפי רבותי. מימי לא קדמני אדם בבית המדרש, ולא ישנתי בבית המדרש לא שינת קבע ולא שינת עראי, ולא הנחתי אדם בבית המדרש ויצאתי, ולא שחתי שיחת חולין, ולא אמרתי דבר שלא שמעתי מפי רבי מעולם. אמרו עליו על רבן יוחנן בן זכאי.

ולא הרהר במבואות המטונפות, ולא הניח אדם בבית המדרש ויצא, ולא מצאו אדם יושב ודומם אלא יושב ושונה, ולא פתח אדם דלת לתלמידיו, אלא הוא בעצמו, ולא אמר דבר שלא שמע מפי רבו מעולם, ולא אמר. הגיע עת לעמוד מבית המדרש, חוץ מערבי פסחים, וערבי יום הכפורים. וכן היה רבי אליעזר תלמידו נוהג אחריו.

ושלשים מהן ראוים שתעמוד להם חמה כיהושע בן נון. עשרים בינונים. גדול שבכולן יונתן בן עוזיאל, קטן שבכולן רבן יוחנן בן זכאי. אמרו עליו על רבן יוחנן בן זכאי שלא הניח מקרא ומשנה, גמרא הלכות ואגדות. דקדוקי תורה ודקדוקי סופרים. קלים וחמורים וגזרות שוות. תקופות וגימטריאות.

שיחת מלאכי השרת ושיחת שדים ושיחת דקלים. משלות כובסין, משלות שועלים. דבר גדול ודבר קטן. דבר גדול מעשה מרכבה. דבר קטן הויות דאביי ורבא. לקיים מה שנאמר. להנחיל אוהבי יש ואוצרותיהם אמלא. וכי מאחר שקטן שבכולן כך, גדול שבכולן על אחת כמה וכמה. אמרו עליו על יונתן בן עוזיאל,

בשעה שיושב ועוסק בתורה כל עוף שפורח עליו מיד נשרף. מתני׳ מי שהיה ראשו ורובו בסוכה ושולחנו בתוך הבית בית שמאי פוסלין ובית הלל מכשירין. אמרו להם בית הלל לבית שמאי. לא כך היה מעשה שהלכו זקני בית שמאי וזקני בית הלל לבקר את רבי יוחנן בן החורנית, ומצאוהו שהיה יושב ראשו ורובו בסוכה ושולחנו בתוך הבית, ולא אמרו לו דבר.

אמר קרא. איש או אשה, השוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה. אמר אביי. לעולם סוכה הלכתא, ואיצטריך. סלקא דעתך אמינא תשבו כעין תדורו, מה דירה איש ואשתו, אף סוכה איש ואשתו, קא משמע לן. רבא אמר. איצטריך, סלקא דעתך אמינא יליף חמשה עשר חמשה עשר מחג המצות. מה להלן נשים חייבות, אף כאן נשים חייבות.

ירדו גשמים, מאימתי מותר לפנות משתסרח המקפה. משלו משל למה הדבר דומה לעבד שבא למזוג כוס לרבו, ושפך לו קיתון על פניו. גמ׳ תנו רבנן. כל שבעת הימים אדם עושה סוכתו קבע וביתו עראי, כיצד? היו לו כלים נאים מעלן לסוכה, מצעות נאות מעלן לסוכה, אוכל ושותה ומטייל
וביום השבת הויין תרי, ובראשי חדשיכם הויין חמשה, היכי נעביד? ניקרי תרי מהא וחד מהנך אין מתחילין בפרשה פחות משלשה פסוקים. ליקרי תרי מהא ותלתא מהך, פשו להו תרי. אמר לו. זו לא שמעתי, כיוצא בה שמעתי, דתנן.

ביום הראשון בראשית ויהי רקיע, ותני עלה. בראשית בשנים, יהי רקיע באחד. והוינן בה. בשלמא יהי רקיע באחד, דתלתא פסוקי הוו, אלא בראשית בשנים? חמשה פסוקי הוו, ותניא. הקורא בתורה לא יפחות משלשה פסוקים. ואיתמר עלה, רב אמר. דולג. ושמואל אמר. פוסק. רב אמר דולג, מאי טעמא לא אמר פוסק? קסבר.

פרשה של ששה פסוקים קורין אותה בשנים, ושל חמשה פסוקים ביחיד. קרא ראשון שלשה השני קורא שנים מפרשה זו ואחד מפרשה אחרת. ויש אומרים שלשה, לפי שאין מתחילין בפרשה פחות משלשה פסוקים. ואם איתא, למאן דאמר דולג נדלוג, ולמאן דאמר פוסק נפסוק. שאני התם, דאפשר בהכי. אמר רבי תנחום אמר רבי יהושע בן לוי.

הלכה כיש אומרים, ואמר רבי תנחום אמר רבי יהושע בן לוי. כשם שאין מתחילין בפרשה פחות משלשה פסוקים, כך אין משיירין בפרשה פחות משלשה פסוקים. פשיטא. השתא ומה אתחלתא, דקא מקיל תנא קמא מחמירי יש אומרים, שיור, דמחמיר תנא קמא לא כל שכן דמחמירי יש אומרים?. מהו דתימא. נכנסין שכיחי, יוצאין לא שכיחי, דמנחי ספר תורה ונפקי,

הכי נמי מסתברא דרב בכהני קרא, דאי סלקא דעתך בישראל קרא, לפניה מאי טעמא בריך. לאחר תקנה. אי הכי, לאחריה נמי לבריך. שאני היכא דיתיב רב דמיעל עיילי, מיפק לא נפקי. תא שמע, זה הכלל. כל שיש בו ביטול מלאכה לעם,

ולרב אשי מתניתין מני? לא תנא קמא ולא רבי יוסי, דתניא. חל להיות בשני ובחמישי קורין שלשה ומפטיר אחד. בשלישי וברביעי קורא אחד ומפטיר אחד. רבי יוסי אומר. לעולם קורין שלשה ומפטיר אחד. ואלא, קשיא זה הכלל. לא, לאתויי ראש חודש ומועד. הא בהדיא קתני לה. בראשי חדשים ומועד קורין ארבעה. סימנא בעלמא יהיב,

דלא תימא יום טוב וחולו של מועד כי הדדי נינהו, אלא נקוט האי כללא בידך. כל דטפי ליה מילתא מחבריה, טפי ליה גברא יתירא. הלכך בראש חודש ומועד, דאיכא קרבן מוסף קורין ארבעה. ביום טוב, דאסור בעשיית מלאכה חמשה. ביום הכפורים, דענוש כרת ששה. שבת, דאיכא איסור סקילה שבעה. גופה. רב איקלע לבבל בתענית צבור, קם קרא בספרא.

פתח בריך, חתם ולא בריך. נפול כולי עלמא אאנפייהו ורב לא נפל על אנפיה. מאי טעמא רב לא נפל על אפיה? רצפה של אבנים היתה, ותניא. ואבן משכית לא תתנו בארצכם להשתחות עליה. עליה אי אתה משתחוה בארצכם, אבל אתה משתחוה על אבנים של בית המקדש.

לא משני ממנהגיה. ואיבעית אימא. אדם חשוב שאני, כדרבי אלעזר. דאמר רבי אלעזר. אין אדם חשוב רשאי ליפול על פניו אלא אם כן נענה כיהושע בן נון, דכתיב. ויאמר ה׳ אל יהושע קום לך וגו׳. תנו רבנן. קידה על אפים, שנאמר. ותקד בת שבע אפים ארץ. כריעה על ברכים,
ההיא חמתא דהות סניא לה לכלתה, אמרה לה. זיל איקשיט במשחא דאפרסמא. אזלא איקשיט. כי אתא[י] אמרה לה. זיל איתלי שרגא. אזלא אתלא שרגא. אינפח בה נורא ואכלתה. ומדלת הארץ השאיר נבוזראדן רב טבחים לכורמים וליוגבים. כורמים תני רב יוסף אלו מלקטי אפרסמון מעין גדי ועד רמתא.

יוגבים אלו ציידי חלזון מסולמות של צור ועד חיפה. תנו רבנן. אין מדליקין בטבל טמא בחול, ואין צריך לומר בשבת. כיוצא בו. אין מדליקין בנפט לבן בחול, ואין צריך לומר בשבת. בשלמא נפט לבן מפני שהוא עף, אבל טבל טמא מאי טעמא? אמר קרא. ואני הנה נתתי לך את משמרת תרומותי,

צרי אינו אלא שרף מעצי הקטף. רבי ישמעאל אומר. כל היוצא מן העץ אין מדליקין בו. רבי ישמעאל בן ברוקה אומר. אין מדליקין אלא ביוצא מן הפרי. רבי טרפון אומר. אין מדליקין אלא בשמן זית בלבד. עמד רבי יוחנן בן נורי על רגליו ואמר.

מה להלן צמר ופשתים, אף כל צמר ופשתים. רבא אמר. שלשה על שלשה בשאר בגדים איכא בינייהו. דרבי שמעון בן אלעזר אית ליה. לתנא דבי רבי ישמעאל לית ליה. דכולי עלמא מיהת שלש על שלש בצמר ופשתים מיטמא בנגעים. מנלן? דתניא. בגד אין לי אלא בגד, שלש על שלש מנין? תלמוד לומר. והבגד.

ואימא לרבות שלשה על שלשה? לאו קל וחומר הוא? השתא שתי וערב מיטמא, שלשה על שלשה מיבעיא?. אי הכי, שלש על שלש נמי ליתי בקל וחומר. אלא. שלשה על שלשה, דחזו בין לעשירים בין לעניים אתי בקל וחומר. שלש על שלש, לעניים הוא דחזיין לעשירים לא חזיין לא אתי בקל וחומר. טעמא דכתביה קרא,
כי הא דרב אדא בר אהבה חזייה לההיא כותית דהות לבישא כרבלתא בשוקא. סבר דבת ישראל היא, קם קרעיה מינה. אגלאי מילתא דכותית היא. שיימוה בארבע מאה זוזי. אמר לה. מה שמך? אמרה ליה. מתון. אמר לה, מתון מתון ארבע מאה זוזי שויא. רב גידל הוה רגיל דהוה קא אזיל ויתיב אשערי דטבילה. אמר להו. הכי טבילו והכי טבילו.

ואמר רבי אבהו. אל תקרי עלי עין, אלא עולי עין. רבי יוסי ברבי חנינא אמר מהכא. וידגו לרב בקרב הארץ, מה דגים שבים מים מכסין עליהם ואין עין הרע שולטת בהם, אף זרעו של יוסף אין עין הרע שולטת בהם. ואי בעית אימא. עין שלא רצתה לזון ממה שאינו שלו אין עין הרע שולטת בו.

מתני׳ נשים ועבדים וקטנים פטורין מקריאת שמע ומן התפילין, וחייבין בתפילה ובמזוזה ובברכת המזון. גמ׳ קריאת שמע. פשיטא. מצות עשה שהזמן גרמא הוא, וכל מצות עשה שהזמן גרמא נשים פטורות? מהו דתימא. הואיל ואית בה מלכות שמים, קמשמע לן. ומן התפלין. פשיטא. מהו דתימא.

הואיל ואתקש למזוזה קמשמע לן. וחייבין בתפלה. דרחמי נינהו. מהו דתימא. הואיל וכתיב בה ערב ובקר וצהרים, כמצות עשה שהזמן גרמא דמי קמשמע לן. ובמזוזה. פשיטא. מהו דתימא. הואיל ואתקש לתלמוד תורה קמשמע לן. ובברכת המזון. פשיטא. מהו דתימא הואיל וכתיב בתת ה׳ לכם בערב בשר לאכל ולחם בבקר לשבע,

כמצות עשה שהזמן גרמא דמי קמשמע לן. אמר רב אדא בר אהבה. נשים חייבות בקדוש היום דבר תורה. אמאי? מצות עשה שהזמן גרמא הוא, וכל מצות עשה שהזמן גרמא נשים פטורות. אמר אביי. מדרבנן. אמר ליה רבא. והא דבר תורה קאמר. ועוד, כל מצות עשה נחייבינהו מדרבנן. אלא אמר רבא.

אמר קרא זכור ושמור כל שישנו בשמירה ישנו בזכירה. והני נשי הואיל ואיתנהו בשמירה, איתנהו בזכירה. אמר ליה רבינא לרבא. נשים בברכת המזון, דאורייתא או דרבנן? למאי נפקא מינה לאפוקי רבים ידי חובתן. אי אמרת בשלמא דאורייתא, אתי דאורייתא ומפיק דאורייתא. אלא אי אמרת דרבנן, הוי שאינו מחוייב בדבר,

דכתיב. ישא ה׳ פניו אליך?. אמר להם. וכי לא אשא פנים לישראל, שכתבתי להם בתורה ואכלת ושבעת וברכת את ה׳ אלהיך, והם מדקדקים [על] עצמם עד כזית ועד כביצה. מתני׳ בעל קרי מהרהר בלבו, ואינו מברך, לא לפניה ולא לאחריה. ועל המזון מברך לאחריו ואינו מברך לפניו. רבי יהודה אומר.
אימר דשמעת ליה לרבי מאיר בהמה. אדם וכלים מי שמעת ליה? ותו רבי מאיר אליבא דמאן? אי אליבא דרבי אליעזר להוסיף נמי אסר. אלא אליבא דרבנן, אימר דאמרי רבנן להוסיף, לכתחילה מי אמור? אלא. הא והא רבנן. וכלים אכלים לא קשיא, הא בדופן שלישית, הא בדופן רביעית. דיקא נמי, דקתני. נפל דופנה.

אם היו תחומין שנתנו לו חכמים מובלעין בתוך התחום שלו, כאילו לא יצא מתחומו. במאי קמיפלגי? מר סבר הבלעת תחומין מילתא היא, ומר סבר לאו מילתא היא. אמר ליה אביי לרבה. ואת לא תסברא דהבלעת תחומין מילתא היא? ומה אילו שבת במערה, שבתוכה ארבעת אלפים ועל גגה פחות מארבעת אלפים אמה לא נמצא מהלך את כולה,

ומדרבי אליעזר קמותבת ליה למר? אמר ליה. אין, דשמיע לי מיניה דמר. עד כאן לא פליגי רבנן עליה דרבי אליעזר אלא לדבר הרשות, אבל לדבר מצוה מודו ליה. וכל היוצאין
אין תוקעין אלא כל זמן שבית דין יושבין. בעי רבי זירא. ננערו לעמוד ולא עמדו, מהו? בית דין יושבין בעינן והא איכא, או דלמא. זמן בית דין בעינן וליכא? תיקו. ועוד זאת היתה ירושלים יתירה על יבנה וכו׳. רואה פרט ליושבת בנחל. שומעת פרט ליושבת בראש ההר. קרובה פרט ליושבת חוץ לתחום.

כי אעלה ארוכה לך וממכותיך ארפאך נאם ה׳ כי נדחה קראו לך ציון היא דורש אין לה, מכלל דבעיא דרישה. ושיהא יום הנף כולו אסור. מאי טעמא מהרה יבנה בית המקדש, ויאמרו. אשתקד מי לא אכלנו בהאיר מזרח עכשיו נמי ניכול. ולא ידעי דאשתקד לא הוה עומר, האיר מזרח התיר.

השתא דאיכא עומר עומר מתיר. דמיבני אימת? אילימא דאיבני בשיתסר, הרי האיר מזרח התיר. אלא דאיבני בחמיסר. מחצות היום ולהלן לשתרי, דהא תנן. הרחוקין מותרין מחצות היום ולהלן, לפי שאין בית דין מתעצלים בו. לא נצרכא, דאיבני בחמיסר סמוך לשקיעת החמה. אי נמי, דאיבני בליליא. אמר רב נחמן בר יצחק.

רבן יוחנן בן זכאי בשיטת רבי יהודה אמרה, דאמר. עד עצם היום הזה, עד עצמו של יום. וקסבר. עד, ועד בכלל. ומי סבר לה כוותיה? והא מפליג פליג עליה, דתנן. משחרב בית המקדש, התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהא יום הנף כולו אסור.

איהו סבר רבן יוחנן בן זכאי מדרבנן קאמר, ולא היא, מדאורייתא קאמר. והא התקין קתני. מאי התקין דרש והתקין. מתני׳ בראשונה היו מקבלין עדות החדש כל היום. פעם אחת נשתהו העדים מלבוא, ונתקלקלו הלוים בשיר. התקינו שלא יהו מקבלין אלא עד המנחה. ואם באו עדים מן המנחה ולמעלה נוהגין אותו היום קודש,

התקינו שלא יהו מקבלין עדות החדש אלא כדי שיהא שהות ביום להקריב תמידין ומוספין ונסכיהם, ולומר שירה שלא בשיבוש. אי אמרת בשלמא אמור שירה דחול היינו דאיכא שיבוש. אלא אי אמרת לא אמור כלל מאי שיבוש איכא. כיון דלא אמור כלל אין לך שיבוש גדול מזה. מתיב רב אחא בר הונא. תמיד של ראש השנה שחרית קרב כהלכתו,

במוסף מהו אומר הרנינו לאלהים עוזנו הריעו לאלהי יעקב, במנחה מהו אומר קול ה׳ יחיל מדבר. ובזמן שחל ראש השנה להיות בחמישי בשבת, שהשירה שלו הרנינו לאלהים עוזנו לא היה אומר בשחרית הרנינו, מפני שחוזר וכופל את הפרק. אלא מהו אומר הסירותי מסבל שכמו. ואם באו עדים אחר תמיד של שחר,

אלא אי אמרת לא אמור כלל מאי אומרו וכופלו? שאני התם, דשירה דיומיה היא.