portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
ורב ששת אמר. אפילו גביל לתורי נמי אינו צריך לברך, דאמר רב יהודה אמר רב. אסור לאדם שיאכל קודם שיתן מאכל לבהמתו, שנאמר. ונתתי עשב בשדך לבהמתך והדר ואכלת ושבעת. אמר רבא בר שמואל משום רבי חייא.

אין הבוצע רשאי לבצוע עד שיביאו מלח או לפתן לפני כל אחד ואחד. רבא בר שמואל אקלע לבי ריש גלותא, אפיקו ליה ריפתא, ובצע להדיא. אמרו ליה. הדר מר משמעתיה? אמר להו. לית דין צריך בשש. ואמר רבא בר שמואל משום רבי חייא. אין מי רגלים כלים אלא בישיבה. אמר רב כהנא.

ובעפר תיחוח, אפילו בעמידה. ואי ליכא עפר תיחוח, יעמוד במקום גבוה וישתין למקום מדרון. ואמר רבא בר שמואל משמיה דרבי חייא אחר כל אכילתך אכול מלח, ואחר כל שתייתך שתה מים, ואי אתה נזוק. תניא נמי הכי. אחר כל אכילתך אכול מלח, ואחר כל שתייתך שתה מים, ואי אתה נזוק. תניא אידך. אכל כל מאכל ולא אכל מלח,

וכי ביום מברכין אותו, ובלילה אין מברכין אותו? אלא לומר לך. כל יום ויום תן לו מעין ברכותיו, הכא נמי כל מין ומין תן לו מעין ברכותיו. ואמר רבי זירא ואיתימא רבי חיננא בר פפא. בוא וראה שלא כמדת הקדוש ברוך הוא מדת בשר ודם. מדת בשר ודם כלי ריקן מחזיק, מלא אינו מחזיק. אבל הקדוש ברוך הוא אינו כן, מלא מחזיק,

ריקן אינו מחזיק. שנאמר. ויאמר אם שמוע תשמע, אם שמוע תשמע, ואם לאו לא תשמע. דבר אחר. אם שמוע בישן, תשמע בחדש. ואם יפנה לבבך שוב לא תשמע. מתני׳ בירך על פירות האילן בורא פרי האדמה יצא. ועל פירות הארץ בורא פרי העץ לא יצא. ועל כולם, אם אמר שהכל נהיה בדברו יצא.

גמ׳ מאן תנא דעיקר אילן ארעא היא?. אמר רב נחמן בר יצחק. רבי יהודה היא, דתנן. יבש המעין ונקצץ האילן מביא ואינו קורא. רבי יהודה אומר. מביא וקורא. על פירות הארץ וכו׳. פשיטא. אמר רב נחמן בר יצחק. לא נצרכה אלא לרבי יהודה, דאמר חטה מין אילן היא. דתניא.

אילן שאכל ממנו אדם הראשון, רבי מאיר אומר. גפן היה, שאין לך דבר שמביא יללה על האדם אלא יין, שנאמר. וישת מן היין וישכר. רבי נחמיה אומר. תאנה היתה, שבדבר שנתקלקלו בו נתקנו, שנאמר. ויתפרו עלה תאנה. רבי יהודה אומר. חטה היתה,

ועל כולן אם אמר שהכל וכו׳. אתמר. רב הונא אמר. חוץ מן הפת ומן היין. ורבי יוחנן אמר. אפילו פת ויין. נימא כתנאי. ראה פת ואמר. כמה נאה פת זו, ברוך המקום שבראה יצא. ראה תאנה ואמר כמה נאה תאנה זו, ברוך המקום שבראה יצא, דברי רבי מאיר. רבי יוסי אומר.

הני מילי דאמרה בלשון חול כי היכי דתקינו רבנן בלשון קדש, אבל לא אמרה בלשון חול כי היכי דתקינו רבנן בלשון קדש, אימא לא. קא משמע לן. גופא. אמר רב. כל ברכה שאין בה הזכרת השם אינה ברכה. ורבי יוחנן אמר. כל ברכה שאין בה מלכות אינה ברכה. אמר אביי. כוותיה דרב מסתברא, דתניא.

רימין כנדי. העוזרדין טולשי. בנות שוח, אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. תאיני חיורתא. בנות שקמה, אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. דובלי. גופנין שילהי גופני. נצפה פרחה. נובלות תמרה רבי אילעא ורבי זירא, חד אמר. בושלי כמרא, וחד אמר. תמרי דזיקא.

בשלמא למאן דאמר בושלי כמרא היינו דקתני הקלין שבדמאי ספיקן הוא דפטור, הא ודאן חייב. אלא למאן דאמר תמרי דזיקא ודאן חייב?. הפקרא נינהו. הכא במאי עסקינן שעשאן גורן. דאמר רבי יצחק אמר רבי יוחנן משום רבי אליעזר בן יעקב.
אבל המותיר בטהור והשובר בטמא אינו סופג את הארבעים. לא קשיא, כאן שהיתה לו שעת הכושר, כאן שלא היתה לו שעת הכושר. ומאן תנא דשני ליה בין שהיתה לו שעת הכושר ללא היתה לו שעת הכושר, רבי יעקב היא. דתניא. ועצם לא תשברו בו, בו בכשר ולא בפסול. רבי יעקב

אומר. היתה לו שעת הכושר ונפסל יש בו משום שבירת העצם, לא היתה לו שעת הכושר אין בו משום שבירת העצם. רבי שמעון אומר. אחד זה ואחד זה אין בו משום שבירת העצם. מיתיבי. כל עצמות הקדשים אין טעונין שריפה, חוץ מעצמות הפסח מפני התקלה. הני עצמות היכי דמי?

אילימא דלית בהו מוח, למה להו שריפה? אלא פשיטא דאית בהו מוח, ואי סלקא דעתך שימוש נותר מילתא היא עצמות קדשים אמאי אין טעונין שריפה? אמר רב נחמן בר יצחק. הכא במאי עסקינן? כגון שמצאן חלוצין. עצמות קדשים, דאין בהן משום שבירת העצם קמי דנהוו נותר חלצינהו, ולא הוו שימוש נותר,

ולא בעו שריפה. עצמות הפסח, דיש בהן משום שבירת העצם לבתר דנהוו נותר הוא דחלצינהו, והוו להו שימוש נותר, ובעו שריפה. רב זביד אמר. הכא במאי עסקינן? כגון שמצאן צבורין צבורין, ומהן חלוצין.

הני גידין היכי דמי? אילימא גידי בשר ניכלינהו? ואי דאיתותר היינו נותר? אלא פשיטא. גידי צואר. אי אמרת בשלמא בשר נינהו, אמטו להכי בעי שריפה. אלא אי אמרת לאו בשר נינהו למה להו שריפה? אמר רב חסדא. לא נצרכא אלא לגיד הנשה, ואליבא דרבי יהודה. דתניא, רבי יהודה אומר. אינו נוהג אלא באחת,

דתניא. שמנו מותר, וישראל קדושים הם ונוהגין בו איסור. רבינא אמר. בחיצון, וכדרב יהודה אמר שמואל. דאמר רב יהודה אמר שמואל. שני גידין הן, פנימי הסמוך לעצם אסור, וחייבין עליו. חיצון הסמוך לבשר אסור, ואין חייבין עליו. חל ששה עשר וכו׳.

ולא עולת חול ביום טוב. רבא אמר, אמר קרא. הוא לבדו יעשה לכם הוא ולא מכשיריו, לבדו, ולא מילה שלא בזמנה, הבאה מקל וחומר. רב אשי אמר. שבתון דיום טוב עשה הוא, ואין עשה דוחה לא תעשה ועשה.

מתני׳
צא וצלה לנו את הפסח על האסכלא מנוקבת.

גחלת של עץ לא איצטריך קרא לרבויי. כי איצטריך קרא לגחלת של מתכת. וגחלים של מתכת לאו אש הוא? והא גבי בת כהן, דכתיב. באש תשרף. ואמר רב מתנה. פתילה של אבר היו עושין לה. שאני התם, דאמר קרא. באש תשרף, תשרף לרבות כל שריפות הבאות מן האש. וכל שכן אש עצמה.

למימרא דאש אין, מידי אחרינא לא. התם נמי כתיבא שריפה לבסוף, דכתיב. על שפך הדשן ישרף. אמרי. ההוא ישרף מיבעי ליה לכדתניא. ישרף אף על פי שאין שם דשן. ישרף אף על פי שהצית האור ברובו. רבינא אמר, כרוך ותני. מכות אש אין לי אלא שנכוה באש ובגחלת.

נכוה ברמץ, בסיד רותח, ובגפסיס רותח, ובכל דבר הבא מחמת האור, לאיתויי חמי האור, מניין? תלמוד לומר. מכוה מכוה ריבה. רבא רמי. מי אמר רבי גחלים איקרו אש? ורמינהי. גחלי יכול עוממות, תלמוד לומר. אש. אי אש יכול שלהבת, תלמוד לומר. גחלי. הא כיצד? מביא מן הלוחשות. (אלמא גחלים לא איקרי אש.

אמרי. ) והא גופא קשיא, אמרת. גחלי יכול עוממות, אלמא לוחשות אש נינהו, אימא סיפא. אי אש יכול שלהבת, תלמוד לומר. גחלי, אלמא אפילו לוחשות לאו אש נינהו. ואמר רב ששת, הכי קתני. גחלי יכול בין עוממות בין לוחשות, תלמוד לומר. אש. אי אש יכול שלהבת, תלמוד לומר. גחלי, הא כיצד? מביא מן הלוחשות.

אי אש יכול יביא מחצה גחלת ומחצה שלהבת, אדעייל לגואי הוי כוליה גחלת תלמוד לומר. ולקח מלא המחתה גחלי אש מעל המזבח, משעת לקיחה ניהוי גחלים. איבעיא להו. אוממות או עוממות? אמר רבי יצחק. ארזים לא עממהו בגן אלהים. מתני׳ נגע בחרסו של תנור יקלוף את מקומו.
כלי נתר וכלי חרס הוא דטומאתן שוה אבל מידי אחרינא לא. אמרי, כיון דכי נשתברו יש להם תקנה, שוינהו ככלי מתכות. אלא מעתה, יחזרו לטומאתן ישנה ככלי מתכות? דתנן. כלי מתכות, פשוטיהן ומקבליהן טמאין. נשברו טהרו. חזר ועשה מהן כלים חזרו לטומאתן ישנה. ואילו גבי כלי זכוכית תנן.

מאי טעמא? משום גדר מי חטאת נגעו בה. הניחא למאן דאמר לא לכל הטומאות אמרו, אלא לטומאת המת בלבד אמרו שפיר. אלא למאן דאמר לכל הטומאות אמרו, מאי איכא למימר? אמר אביי. גזירה שמא לא יקבנו בכדי טהרתו. רבא אמר. גזירה שמא יאמרו טבילה בת יומא עולה לה. מאי בינייהו?

ומודים בית שמאי בשוכח בחצר, שהוא טהור. אמר רבי יוסי. עדיין מחלוקת במקומה עומדת. אמר רב משרשיא. דבי רב אמרי. הכל מודים כשהניחם בשעת קישור עבים, טמאים. בשעת פיזור עבים דברי הכל טהורין. לא נחלקו אלא שהניחם בשעת קישור עבים, ונתפזרו, וחזרו ונתקשרו.

מר סבר בטלה מחשבתו, ומר סבר לא בטלה מחשבתו. ולרבי יוסי דאמר מחלוקת עדיין במקומה עומדת, בצרי להו. אמר רב נחמן בר יצחק. אף בנות כותים נדות מעריסתן בו
או אינו אלא מזה בפני עצמו ומזה בפני עצמו? תלמוד לומר. אחת. וסתמא כרבי יאשיה. נתן את המלא בריקן וכו׳. בעא מיניה רמי בר חמא מרב חסדא. הניח מזרק בתוך מזרק, וקבל בו את הדם, מהו? מין במינו חוצץ, או אינו חוצץ? אמר ליה, תניתוה. נתן את המלא בריקן. מאי לאו.

אלו ואלו מתערבין באמה ויוצאין לנחל קדרון, ונמכרין לגננין לזבל, ומועלין בהן. גמ׳ תנו רבנן. ויצא אל המזבח, מה תלמוד לומר? אמר רבי נחמיה. לפי שמצינו בפר הבא על כל המצות, שכהן עומד חוץ למזבח ומזה על הפרוכת בשעה שהוא מזה, יכול אף זה כן, תלמוד לומר. ויצא אל המזבח.

היכן היה לפנים מן המזבח. תניא אידך. לפני ה׳, מה תלמוד לומר? אמר רבי נחמיה. לפי שמצינו בפר ושעיר של יום הכפורים שכהן עומד לפנים מן המזבח ומזה על הפרוכת בשעה שהוא מזה, יכול אף זה, כן, תלמוד לומר. מזבח קטרת הסמים לפני ה׳ אשר באהל מועד מזבח לפני ה׳, ואין כהן לפני ה׳. הא כיצד?

ומר לית ליה דרמי בר יחזקאל. לא, דכולי עלמא אית להו דרמי בר יחזקאל. והכא בהא קא מיפלגי, מר סבר. ילפינן פנים מחוץ, ומר סבר. לא ילפינן פנים מחוץ. ורבי עקיבא נהי דלא יליף פנים מחוץ, אי בעי הכי נעביד, אי בעי הכי נעביד? אמר לך רבי עקיבא.

מר סבר הקפה ביד, ומר סבר הקפה ברגל. ואי בעית אימא. דכולי עלמא הקפה ביד, והכא בהא קא מיפלגי. מר סבר ילפינן יד מרגל, ומר
רבי יהודה ורבי יוסי ורבי שמעון אוסרין. אלמא אין ברירה. ממאי? דילמא שאני התם כדקתני טעמא, אמרו לו לרבי מאיר. אי אתה מודה שמא יבקע הנוד ונמצא שותה טבלים למפרע? ואמר להם. לכשיבקע. אלא, מדתני איו.

דתני איו, רבי יהודה אומר. אין אדם מתנה על שני דברים כאחד. אלא. אם בא חכם למזרח עירובו למזרח. למערב עירובו למערב. אבל לכאן ולכאן לא. והוינן בה. מאי שנא לכאן ולכאן דלא, דאין ברירה. למזרח ומערב נמי אין ברירה? ואמר רבי יוחנן. כשכבר בא חכם. והשתא דאמרינן לרבי יהודה אין ברירה,

הא כתיבה אית ליה. יום הכפורים נמי, נעביד תרי ונכתוב עלייהו. משום חולשא דכהן גדול לאו אדעתיה. דאי לא תימא הכי, בלא כתיבה נמי, האי נפיש והאי זוטר. וכי תימא לא מקביל ליה כוליה, והאמר רב יהודה. השוחט צריך שיקבל את כל דמו של פר, שנאמר. ואת כל דם הפר ישפוך אל יסוד המזבח. וכי תימא.

דילמא משתפיך מיניה האי חיור והאי סומק. אלא, משום חולשא דכהן גדול לאו אדעתיה. הכא נמי, משום חולשא דכהן גדול לאו אדעתיה. ההוא דנחית קמיה דרבא, אמר. יצא והניחו על כן שני שבהיכל, נטל דם הפר, והניח דם השעיר. אמר ליה. חדא כרבנן וחדא כרבי יהודה?. אימא. הניח דם השעיר, ונטל דם הפר.

השוכן אתם בתוך טומאתם, אפילו בשעת שהן טמאים
ביישוב אסור, במדבר מותר. רב נתן בר אסיא אזל מבי רב לפומבדיתא ביום טוב שני של עצרת. שמתיה רב יוסף. אמר ליה אביי. ולנגדיה מר נגידי. אמר ליה. עדיפא עבדי ליה, דבמערבא מימנו אנגידא דבר בי רב, ולא מימנו אשמתא. איכא דאמרי. נגדיה רב יוסף. אמר ליה אביי. נשמתיה מר,

דרב ושמואל דאמרי תרוייהו מנדין על שני ימים טובים של גליות. אמר ליה. הני מילי איניש דעלמא. הכא, צורבא מדרבנן הוא דטבא ליה עבדי. דבמערבא מימנו אנגדתא דבר בי רב, ולא מימנו אשמתא. כיוצא בו המוליך פירות שביעית וכו׳. ולית ליה לרבי יהודה הא דתנן.

לא אמר רבי יהודה אלא לחומרא. אלא איפוך אינו חייב לבער, רבי יהודה אומר. צא והבא לך אף אתה מהיכא דאייתינהו, והא כלו להו. אביי אמר. לעולם כדקתני, והכי קאמר. או ממקום שלא כלו למקום שכלו, והחזירן למקומן ועדיין לא כלו אינו חייב לבער, רבי יהודה אומר.

כל שכלה מינו מן השדה יבער מינו מן החבית, והלכה כדבריו. רבינא אמר. בפלוגתא דהני תנאי, דתנן. אוכלין בתמרין עד שיכלה האחרון שבצוער. רבן שמעון בן גמליאל אומר. אוכלין על של בין הכיפין, ואין אוכלין על שבין השיצין. תנן התם,

קרי ביה. בארץ בארצך, אי נמי. מאשר בארצך. רב ספרא נפק מארץ ישראל לחוצה לארץ. הוה בהדיה גרבא דחמרא דשביעית, לוו בהדיה רב הונא בריה דרב איקא ורב כהנא, אמר להו. איכא דשמיע ליה מיניה דרבי אבהו הלכה כרבי שמעון בן אלעזר או לא?

אמר רב ספרא. נקוט הא כללא דרב הונא בידך, דדייק וגמר שמעתתא מפומיה דרביה כרחבה דפומבדיתא. דאמר רחבה אמר רב יהודה. הר הבית סטיו כפול היה סטיו לפנים מסטיו. קרי עליה רב יוסף. עמי בעצו ישאל ומקלו יגיד לו. כל המיקל לו מגיד לו. רבי אילעאי קץ כפנייתא דשביעית.

היכי עביד הכי?. לאכלה אמר רחמנא, ולא להפסד. וכי תימא. הני מילי היכא דנחית לפירא, אבל היכא דלא נחית לפירא לא. והאמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. הני מתחלי דערלה אסירי, הואיל ונעשו שומר לפירי. ושומר לפירי אימת הוה? בכופרי וקא קרי להו פירי. רב נחמן דאמר כרבי יוסי. דתנן, רבי יוסי אומר.
ישב הראשון על הפתח ומלאהו, ובא השני וישב בצדו,

שמע מינה. איכא דאמרי, אמר רב נחמן בר יצחק. אף אנן נמי תנינא. אף על פי שעמד הראשון והלך לו הראשון חייב והשני פטור, מאי לאו פטור ומותר? לא, פטור אבל אסור. הא מדקתני סיפא. הא למה זה דומה לנועל את ביתו לשומרו, ונמצא צבי שמור בתוכו, מכלל דפטור ומותר. שמע מינה. אמר שמואל.

כל פטורי דשבת פטור אבל אסור, לבר מהני תלת דפטור ומותר. חדא הא, וממאי דפטור ומותר? דקתני סיפא למה זה דומה לנועל את ביתו לשומרו, ונמצא צבי שמור בתוכו. ואידך. המפיס מורסא בשבת, אם לעשות לה פה חייב, אם להוציא ממנה לחה פטור. וממאי דפטור ומותר? דתנן. מחט של יד ליטול בה את הקוץ. ואידך.

שרצים האמורים בתורה, הצדן והחובל בהן חייב, ושאר שקצים ורמשים, החובל בהן פטור, הצדן לצורך חייב, שלא לצורך פטור. חיה ועוף שברשותו, הצדן פטור, והחובל בהן חייב. גמ׳ מדקתני החובל בהן חייב מכלל דאית להו עור.

אין עור חלוק מבשר אלא למה שלא מנו חכמים, אמר ליה רבא. הא למה שמנו חכמים קאמר? אלא אמר רבא, הכי קאמר. אין עור מטמא כבשר אלא למה שמנו חכמים. מכלל דרבי יוחנן בן נורי הנך נמי דלא מנו חכמים מטמאין? והא קתני, רבי יוחנן בן נורי אומר. שמנה שרצים יש להן עורות ולא מטמאין. [אמר רב] אדא בר מתנה.

תריץ הכי, וחכמים אומרים. לענין טומאה אין עור למה שמנו חכמים. ואכתי, לענין שבת לא פליגי? והתניא. הצד אחד משמנה שרצים האמורים בתורה, החובל בהן חייב, בשרצים שיש להן עורות. ואיזו היא חבורה שאינה חוזרת נצרר הדם אף על פי שלא יצא. רבי יוחנן בן נורי אומר. שמנה שרצים יש להן עורות.

אמר רב אשי. מאן תנא קמא רבי יהודה דאזיל בתר גישתא. דתנן, רבי יהודה אומר. הלטאה כחולדה. אבל רבנן דפליגי עליה דרבי יוחנן לענין טומאה, לענין שבת מודו ליה. אי הכי, האי דברי רבי יוחנן בן נורי, דברי רבי יוחנן ומחלוקתו מיבעי ליה. תני. דברי רבי יוחנן בן נורי ומחלוקתו. בעא מיניה לוי מרבי. מנין לחבורה שאינה חוזרת?

דתניא, רבי אליעזר אומר. ההורג כינה בשבת כהורג גמל בשבת. מתקיף לה רב יוסף. עד כאן לא פליגי רבנן עליה דרבי אליעזר אלא בכינה, דאינה פרה ורבה. אבל שאר שקצים ורמשים דפרין ורבין לא פליגי. ושניהם לא למדוה אלא מאילים. רבי אליעזר סבר כאילים. מה אילים שיש בהן נטילת נשמה אף כל שיש בו נטילת נשמה.

דאמר מלאכה שאין צריכה לגופה פטור עליה. איכא דמתני לה אהא. המפיס מורסא בשבת, אם לעשות לה פה חייב, אם להוציא ממנה לחה פטור. מאן תנא? אמר רב יהודה אמר רב. רבי שמעון היא, דאמר מלאכה שאין צריכה לגופה פטור עליה. ואיכא דמתני לה אהא.

הצד נחש בשבת, אם מתעסק בו שלא ישכנו פטור, אם לרפואה חייב. מאן תנא? אמר רב יהודה אמר רב. רבי שמעון היא, דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור עליה. אמר שמואל. השולה דג מן הים, כיון שיבש בו כסלע חייב. אמר רבי יוסי בר אבין. ובין סנפיריו. אמר רב אשי.

אמר אביי. האי מאן דתלש פיטרא מאונא דחצבא מיחייב משום עוקר דבר
רואין אותן כאילו חוט מתוח עליהן, ומודד ממנו ולהלן אלפים אמה. היתה עשויה כמין קשת או כמין גאם רואין אותה כאילו היא מלאה בתים וחצירות, ומודד ממנו ולהלן אלפים אמה. אמר מר. ארוכה כמות שהיא. פשיטא.

השתא בית אחד אמרת, שני בתים מיבעיא?. לא צריכא, משתי רוחות. מהו דתימא. מרוח אחת אמרינן, משתי רוחות לא אמרינן. קא משמע לן. היתה עשויה כמין קשת או כמין גאם, רואין אותה כאילו היא מלאה בתים וחצירות, ומודד ממנה ולהלן אלפים אמה. אמר רב הונא. עיר העשויה כקשת,

נפש שיש בה ארבע אמות על ארבע אמות, והגשר והקבר שיש בהן בית דירה, ובית הכנסת שיש בה בית דירה לחזן, ובית עבודה זרה שיש בה בית דירה לכומרים, והאורוות והאוצרות שבשדות ויש בהן בית דירה, והבורגנין שבתוכה, והבית שבים הרי אלו מתעברין עמה. ואלו שאין מתעברין עמה. נפש שנפרצה משתי רוחותיה אילך ואילך,

קתני מיהת. נפש שנפרצה משתי רוחותיה אילך ואילך. מאי לאו דאיכא תקרה. לא דליכא תקרה. בית שבים. למאי חזי? אמר רב פפא. בית שעשוי לפנות בו כלים שבספינה. ומערה אין מתעברת עמה, והתני רבי חייא. מערה מתעברת עמה. אמר אביי. כשיש בנין על פיה. ותיפוק ליה משום בנין גופיה.

לא צריכא, להשלים. אמר רב הונא. יושבי צריפין, אין מודדין להן אלא מפתח בתיהן. מתיב רב חסדא. ויחנו על הירדן מבית הישימות, ואמר רבה בר בר חנה (אמר רבי יוחנן). לדידי חזי לי ההוא אתרא, והוי תלתא פרסי על תלתא פרסי. ותניא. כשהן נפנין אין נפנין לא לפניהם, ולא לצדיהן,

אלא לאחריהן? אמר ליה רבא. דגלי מדבר קאמרת? כיון דכתיב בהו. על פי ה׳ יחנו ועל פי ה׳ יסעו כמאן דקביע להו דמי. אמר רב חיננא בר רב כהנא אמר רב אשי. אם יש שם שלש חצירות של שני בתים הוקבעו. אמר רב יהודה אמר רב. יושבי צריפין והולכי מדברות חייהן אינן חיים,
הניחו לזקן זה, שראוי להשתמש בכבודי. מאי דרש?

אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. ואתא מרבבות קדש אות הוא ברבבה שלו. ורבי אבהו אמר. דגול מרבבה דוגמא הוא ברבבה שלו. וריש לקיש אמר. ה׳ צבאות שמו אדון הוא בצבא שלו. ורבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. לא ברוח ה׳ ואחר הרוח רעש לא ברעש ה׳.

ואחר הרעש אש לא באש ה׳ ואחר האש קול דממה דקה, והנה ה׳ עובר. תנו רבנן, ששה דברים נאמרו בשדים. שלשה כמלאכי השרת, ושלשה כבני אדם. שלשה כמלאכי השרת יש להם כנפים כמלאכי השרת, וטסין מסוף העולם ועד סופו כמלאכי השרת,

ויודעין מה שעתיד להיות כמלאכי השרת. יודעין סלקא דעתך?. אלא, שומעין מאחורי הפרגוד, כמלאכי השרת. ושלשה כבני אדם אוכלין ושותין כבני אדם, פרין ורבין כבני אדם, ומתים כבני אדם. ששה דברים נאמרו בבני אדם. שלשה כמלאכי השרת, שלשה כבהמה. שלשה כמלאכי השרת יש להם דעת כמלאכי השרת, ומהלכין בקומה זקופה כמלאכי השרת,

מאי דכתיב. אל תאמינו ברע אל תבטחו באלוף אם יאמר לך יצר הרע, חטוא והקדוש ברוך הוא מוחל אל תאמן, שנאמר. אל תאמינו ברע, ואין רע אלא יצר הרע שנאמר כי יצר לב האדם רע, ואין אלוף אלא הקדוש ברוך הוא, שנאמר. אלוף נעורי אתה. שמא תאמר מי מעיד בי? אבני ביתו וקורות ביתו של אדם הם מעידין בו,

ונחלקו בה גדולי הדור. פשיטא? שבות מצוה אצטריכא ליה. הא נמי פשיטא. לאפוקי ממאן דאמר בסמיכה גופה פליגי, קא משמע לן בשבות הוא דפליגי. אמר רמי בר חמא. שמע מינה סמיכה בכל כחו בעינן, דאי סלקא דעתך לא בעינן בכל כחו מאי קא עביד? ליסמוך. מיתיבי. דבר אל בני ישראל ... וסמך, בני ישראל סומכין, ואין בנות ישראל סומכות.

רבי יוסי ורבי ישמעאל אומרים. בנות ישראל סומכות רשות. אמר רבי יוסי, סח לי אבא אלעזר. פעם אחת היה לנו עגל של זבחי שלמים, והביאנוהו לעזרת נשים, וסמכו עליו נשים. לא מפני שסמיכה בנשים, אלא כדי לעשות נחת רוח לנשים. ואי סלקא דעתך סמיכה בכל כחו בעינן משום נחת רוח דנשים עבדינן עבודה בקדשים? אלא לאו, שמע מינה לא בעינן בכל כחו.

חדא דליתא לסמיכה כלל, ועוד כדי לעשות נחת רוח לנשים. אמר רב פפא. שמע מינה צדדין אסורין, דאי סלקא דעתך צדדין מותרין, לסמוך לצדדין. אלא לאו, שמע מינה צדדין אסורין. רב אשי אמר.
מזבח כמשמעו, יכפר אלו עזרות. הכהנים כמשמען, עם הקהל אלו ישראל, יכפר אלו הלוים. הושוו כולן לכפרה אחת, שכולן מתכפרין בשעיר המשתלח בשאר עבירות, דברי רבי יהודה. רבי שמעון אומר.

מלמד שכולן כפרה כפרה בפני עצמן. מכאן אמרו. נתן מקצת מתנות שבפנים ונשפך הדם יביא דם אחר ויתחיל בתחלה במתנות שבפנים. רבי אלעזר ורבי שמעון אומרים. אינו מתחיל אלא ממקום שפסק. גמר את המתנות שבפנים ונשפך הדם יביא דם אחר ויתחיל בתחילה במתנות שבהיכל.

רבי אלעזר ורבי שמעון אומרים. ממקום שפסק הוא מתחיל. גמר מתנות שבמזבח ונשפך הדם דברי הכל לא מעכבי. אמר רבי יוחנן. ושניהם מקרא אחד דרשו. מדם חטאת הכפורים אחת בשנה, רבי מאיר סבר. חטאת אחת אמרתי לך, ולא שתי חטאות. רבי אלעזר ורבי שמעון סברי. חטוי אחד אמרתי לך, ולא שני חטויין.

תניא, אמר רבי. לי חלק רבי יעקב בלוגין. ולא? והתניא. נתן מקצת מתנות שבפנים ונשפך הלוג יביא לוג אחר ויתחיל בתחילה במתנות שבהיכל. רבי אלעזר ורבי שמעון אומרים. ממקום שפסק הוא מתחיל. גמר מתנות שבהיכל ונשפך הלוג יביא לוג אחר ויתחיל בתחילה במתנות שבבהונות.

נתן מקצת מתנות בבהונות ונשפך הלוג יביא לוג אחר ויתחיל בתחילה במתנות שבבהונות. רבי אלעזר ורבי שמעון אומרים. ממקום שפסק הוא מתחיל. גמר מתנות שבבהונות ונשפך הלוג דברי הכל מתנות הראש לא מעכבות. אימא. לי שנה רבי יעקב בלוגין. אמר מר. מתנות הראש אין מעכבות. מאי טעמא?

אילימא משום דכתיב. והנותר מן השמן אלא מעתה. והנותרת מן המנחה הכי נמי דלא מעכבי?. שאני התם, דכתיב. ומיתר ... והנותר. אמר רבי יוחנן. אשם מצורע ששחטו שלא לשמו באנו למחלוקת רבי מאיר ורבי אלעזר ורבי שמעון. רבי מאיר, דאמר יביא אחר ויתחיל בתחילה הכא נמי יביא אחר וישחוט.

נמצאת אתה אומר. אשם מצורע שני כהנים מקבלים את דמו, אחד ביד ואחד בכלי. זה שקבל בכלי בא לו אצל מזבח, וזה שקיבל ביד בא לו אצל מצורע.
אמר להם. ובארצכם לא תעשו, כל שבארצכם לא תעשו. שאלו את בן זומא. בתולה שעיברה, מהו לכהן גדול? מי חיישינן לדשמואל,

וראהו בן זומא ולא עמד מלפניו. אמר לו. מאין ולאין בן זומא? אמר לו. צופה הייתי בין מים העליונים למים התחתונים, ואין בין זה לזה אלא שלש אצבעות בלבד, שנאמר. ורוח אלהים מרחפת על פני המים כיונה שמרחפת על בניה ואינה נוגעת. אמר להן רבי יהושע לתלמידיו. עדיין בן זומא מבחוץ.

מכדי ורוח אלהים מרחפת על פני המים אימת הוי ביום הראשון, הבדלה ביום שני הוא דהואי, דכתיב. ויהי מבדיל בין מים למים. וכמה? אמר רב אחא בר יעקב. כמלא נימא. ורבנן אמרי. כי גודא דגמלא. מר זוטרא, ואיתימא רב אסי אמר. כתרי גלימי דפריסי אהדדי. ואמרי לה. כתרי כסי דסחיפי אהדדי. אחר קיצץ בנטיעות,

מאי קראה גבי צדיקים כתיב. לכן בארצם משנה יירשו, גבי רשעים כתיב. ומשנה שברון שברם. שאל אחר את רבי מאיר לאחר שיצא לתרבות רעה, מאי דכתיב. לא יערכנה זהב וזכוכית ותמורתה כלי פז? אמר לו. אלו דברי תורה, שקשין לקנותן ככלי זהב וכלי פז, ונוחין לאבדן ככלי זכוכית.

שובו בנים שובבים חוץ מאחר. תקפיה עייליה לבי מדרשא, אמר ליה לינוקא. פסוק לי פסוקך. אמר לו. אין שלום אמר ה׳ לרשעים. עייליה לבי כנישתא אחריתי, אמר ליה לינוקא. פסוק לי פסוקך. אמר לו. כי אם תכבסי בנתר ותרבי לך בורית נכתם עונך לפני. עייליה לבי כנישתא אחריתי, אמר ליה לינוקא. פסוק לי פסוקך.

עייליה לבי כנישתא אחריתי, עד דעייליה לתליסר בי כנישתא, כולהו פסקו ליה כי האי גוונא. לבתרא אמר ליה. פסוק לי פסוקך. אמר ליה. ולרשע אמר אלהים מה לך לספר חקי וגו׳. ההוא ינוקא הוה מגמגם בלישניה, אשתמע כמה דאמר ליה. ולאלישע אמר אלהים, איכא דאמרי. סכינא הוה בהדיה, וקרעיה ושדריה לתליסר בי כנישתי.

כי נח נפשיה דרבי מאיר סליק קוטרא מקבריה דאחר. אמר רבי יוחנן. גבורתא למיקלי רביה? חד הוה ביננא ולא מצינן לאצוליה? אינקטיה ביד, מאן מרמי ליה מן. אמר. מתי אמות, ואכבה עשן מקברו. כי נח נפשיה דרבי יוחנן פסק קוטרא מקבריה דאחר. פתח עליה ההוא ספדנא. אפילו שומר הפתח לא עמד לפניך, רבינו.

אם דומה הרב למלאך ה׳ צבאות יבקשו תורה מפיהו, ואם לאו אל יבקשו תורה מפיהו. אמר ריש לקיש. רבי מאיר קרא אשכח ודרש. הט אזנך ושמע דברי חכמים ולבך תשית לדעתי, לדעתם לא נאמר, אלא לדעתי. רב חנינא אמר מהכא. שמעי בת וראי והטי אזנך ושכחי עמך ובית אביך וגו׳. קשו קראי אהדדי?
דכולי עלמא היסט מחמת כחו טמא, מחמת רעדה טהור. והכא ברעדה מחמת כחו עסקינן, ובהא קא מיפלגי. דמר סבר הוי היסט, ומר סבר לא הוי היסט. ומתניתין במאי מוקמינן לה? אביי ורבא דאמרי תרוייהו. במנעול וקטיר במתנא עסקינן, ובעי סכינא למיפסקיה.

אם ספק, רבי מאיר ורבי יהודה אומרים. הרי זה חמר גמל. רבי יוסי ורבי שמעון אומרים. ספק עירוב כשר. אמר רבי יוסי. אבטולמוס העיד משום חמשה זקנים על ספק עירוב שכשר. גמ׳ נתגלגל חוץ לתחום. אמר רבא. לא שנו אלא שנתגלגל חוץ לארבע אמות, אבל לתוך ארבע אמות הנותן עירובו יש לו ארבע אמות.

נפל עליו גל וכו׳. קא סלקא דעתך דאי בעי מצי שקיל ליה. לימא מתניתין דלא כרבי, דאי כרבי, האמר. כל דבר שהוא משום שבות לא גזרו עליו בין השמשות. אפילו תימא כרבי, לא צריכא, דבעי מרא וחצינא. וצריכי. דאי תנא נתגלגל משום דליתא גביה.

וסבר רבי מאיר ספיקא לחומרא? והתנן. טמא שירד לטבול, ספק טבל ספק לא טבל. ואפילו טבל ספק טבל בארבעים סאה, ספק לא טבל בארבעים סאה. וכן שני מקוואות באחת יש בה ארבעים סאה, ובאחת אין בה ארבעים סאה. וטבל באחת מהן, ואינו יודע באיזה מהן טבל ספיקו טמא.
צידו אחד גבוה עשרה טפחים וצידו אחד שוה לארץ נותנין אותו לזה ששוה לארץ. משום דהוה לזה תשמישו בנחת ולזה תשמישו בקשה. וכל לזה בנחת ולזה בקשה נותנין אותו לזה שתשמישו בנחת. אמר רב שיזבי אמר רב נחמן. חריץ שבין שתי חצירות,

צידו אחד עמוק עשרה וצידו אחד שוה לארץ נותנין אותו לזה ששוה לארץ, משום דהוה ליה לזה תשמישו בנחת ולזה תשמישו בקשה וכו׳. וצריכי. דאי אשמעינן כותל, משום דבגובהא משתמשי אינשי. אבל חריץ, בעומקא לא משתמשי אינשי אימא לא.

הכא במאי עסקינן, דאית ליה אוגניים. וכי אית ליה אוגניים, מאי הוי? והתנן. הטומן לפת וצנון תחת הגפן, בזמן שמקצת עלין מגולין אינו חושש לא משום כלאים, ולא משום מעשר, ולא משום שביעית, וניטלין בשבת. לא צריכא, דבעי מרא וחצינא.

סולם המצרי אינו ממעט והצורי ממעט. היכי דמי סולם המצרי? אמרי דבי רבי ינאי. כל שאין לו ארבעה חווקים. אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי. מאי טעמא דסולם המצרי דלא ממעט? אמר ליה. לא שמיע לך הא דאמר רב אחא בר אדא אמר רב המנונא אמר רב. משום דהוה ליה דבר שניטל בשבת, וכל דבר שניטל בשבת אינו ממעט.

אי הכי, אפילו צורי נמי. התם כובדו קובעו. אמר אביי. כותל שבין שתי חצירות גבוה עשרה טפחים, והניח סולם רחב ארבעה מכאן וסולם רחב ארבעה מכאן, ואין בין זה לזה שלשה טפחים ממעט. שלשה אינו ממעט. ולא אמרן אלא דלא הוי כותל ארבעה, אבל הוי כותל ארבעה אפילו מופלג טובא, נמי.
הא דליכא משמר המתעכב. אי איכא משמר המתעכב משמנה בעי למפלג, ושקיל ארבע. אי ליכא משמר המתעכב מעשר בעי למפלג, ושקיל חמש. אי הכי, מאי רבי אומר. לעולם חמש? קשיא. מתני׳ מסרו לו זקנים מזקני בית דין, וקורין לפניו בסדר היום, ואומרים לו. אישי כהן גדול. קרא אתה בפיך, שמא שכחת או שמא לא למדת.

באחיו הכהנים, אי איכא איניש דאית ביה מילתא מידע ידע ליה ומהדר ליה בתשובה. בכולהו ישראל לא ידע. אמר רבינא, היינו דאמרי אינשי. אי בר אחתיך דיילא הוי חזי, בשוקא קמיה לא תחליף. כל שבעת הימים לא היו מונעין וכו׳. תניא, רבי יהודה בן נקוסא אומר. מאכילין אותו סלתות וביצים כדי למסמסו.

ויש אומרים. אף לא יין לבן, מפני שהיין לבן מביא את האדם לידי טומאה. תנו רבנן. זב תולין לו במאכל, וכל מיני מאכל. אלעזר בן פנחס אומר משום רבי יהודה בן בתירא. אין מאכילין אותו לא חגבי ולא גבם, ולא כל דברים המביאין לידי טומאה. לא חגבי לא חלב, ולא גבינה, ולא ביצה, ולא יין.

ולא גבם מי גריסין של פול, ובשר שמן, ומרייס. ולא כל דברים המביאין לידי טומאה, לאתויי מאי? לאתויי הא דתנו רבנן. חמשה דברים מביאים את האדם לידי טומאה, ואלו הן. השום והשחלים וחלגלוגות והביצים והגרגיר. ויצא אחד אל השדה ללקט אורות,

משביעין אנו עליך במי ששכן שמו בבית הזה שלא תשנה דבר מכל מה שאמרנו לך. הוא פורש ובוכה, והן פורשין ובוכין. אם (הוא) היה חכם דורש, ואם לאו תלמידי חכמים דורשים לפניו. ואם רגיל לקרות קורא, ואם לאו קורין לפניו. ובמה קורין לפניו. באיוב ובעזרא ובדברי הימים. זכריה בן קבוטל אומר. פעמים הרבה קריתי לפניו בדניאל. גמ׳