portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
זר שכוסס שעורים של תרומה משלם את הקרן ואינו משלם את החומש. כי יאכל פרט למזיק. אמר רב שיזבי אמר רבי יוחנן. זר שבלע שזפין של תרומה והקיאן ואכלן אחר, ראשון משלם (את) קרן וחומש. שני אין משלם אלא דמי עצים לראשון בלבד. האוכל והשותה אין מצטרפין. מאן תנא?

והאי לא מיתבא דעתיה. וכן אמר ריש לקיש. במחלוקת שנויה, ורבי יהושע היא, דתנן. כלל אמר רבי יהושע כו׳. ורבי יוחנן אמר. אפילו תימא רבנן, עד כאן לא קאמרי רבנן התם אלא לענין טומאה, אבל הכא, משום יתובי דעתיה הוא, והאי לא קא מיתבא דעתיה. מתני׳ אכל ושתה בהעלם אחד אינו חייב אלא חטאת אחת. אכל ועשה מלאכה חייב שתי חטאות.

אם כן נפישי להו לאוי. מתקיף לה רב ביבי בר אביי. נכתוב רחמנא השמר במצות עינוי. אם כן השמר דלאו לאו, השמר דעשה עשה. מתקיף לה רב אשי. נכתוב. אל תסור מן העינוי. קשיא. ותנא מייתי לה מהכא.

ועניתם את נפשותיכם וכל מלאכה לא תעשו. יכול יהא ענוש על תוספת מלאכה תלמוד לומר. וכל הנפש אשר תעשה כל מלאכה בעצם היום הזה על עיצומו של יום ענוש כרת, ואינו ענוש כרת על תוספת מלאכה. יכול לא יהא ענוש כרת על תוספת מלאכה, אבל יהא ענוש כרת על תוספת עינוי תלמוד לומר. כי כל הנפש אשר לא תעונה בעצם היום הזה ונכרתה.

ואינו ענוש כרת על תוספת עינוי. יכול לא יהא בכלל עונש, אבל יהא מוזהר על תוספת מלאכה תלמוד לומר. וכל מלאכה לא תעשו בעצם היום הזה. על עיצומו של יום הוא מוזהר, ואינו מוזהר על תוספת מלאכה. יכול לא יהא מוזהר על תוספת מלאכה, אבל יהא מוזהר על תוספת עינוי ודין הוא. ומה מלאכה שנוהגת בשבתות ויום טוב אינו מוזהר עליה,

ועניתם את נפשותיכם בתשעה לחודש. יכול יתחיל ויתענה בתשעה תלמוד לומר. בערב. אי בערב יכול משתחשך? תלמוד לומר. בתשעה. הא כיצד? מתחיל ומתענה מבעוד יום, מכאן שמוסיפין מחול על הקודש. ואין לי אלא בכניסתו, ביציאתו מנין תלמוד לומר. מערב עד ערב. ואין לי אלא יום הכפורים, (ימים טובים) מניין תלמוד לומר. תשבתו.

אין לי אלא (ימים טובים, שבתות) מנין תלמוד לומר. שבתכם. הא כיצד? כל מקום שנאמר שבות, (מכאן ש)מוסיפין מחול על הקודש. ותנא דעצם עצם, האי בתשעה לחודש מאי עביד ליה? מיבעי ליה לכדתני חייא בר רב מדיפתי. דתני חייא בר רב מדיפתי. ועניתם את נפשותיכם בתשעה, וכי בתשעה מתענין? והלא בעשור מתענין. אלא לומר לך.

אלא מה תלמוד לומר עץ מאכל? עץ שטעם עצו ופריו שוה, הוי אומר זה פלפלין, ללמדך שהפלפלין חייבין בערלה. ואין ארץ ישראל חסרה כלום, שנאמר לא תחסר כל בה. לא קשיא. הא ברטיבתא, והא ביבישתא. אמר ליה רבינא למרימר. והאמר רב נחמן, האי הימלתא דאתי מבי הנדואי שריא, ומברכינן עליה. בורא פרי האדמה. לא קשיא.

הא ברטיבתא, והא ביבישתא. תנו רבנן. אכל עלי קנים פטור. לולבי גפנים חייב. אלו הן לולבי גפנים? אמר רבי יצחק מגדלאה. כל שלבלבו מראש השנה ועד יום הכפורים. ורב כהנא אמר. כל שלשים יום. תניא כוותיה דרבי יצחק מגדלאה. אכל עלי קנים פטור, ולולבי גפנים חייב.

אלו הן לולבי גפנים כל שלבלבו מראש השנה ועד יום הכפורים. שתה ציר או מורייס פטור. הא חומץ חייב. מתניתין מני? רבי היא. דתניא. רבי אומר. חומץ משיב את הנפש. דרש רב גידל בר מנשה מבירי דנרש. אין הלכה כרבי. לשנה נפקי כולי עלמא מזגו ושתו חלא. שמע רב גידל ואיקפד. אמר.

אימר דאמרי אנא דיעבד, לכתחלה מי אמרי? אימר דאמרי אנא פורתא, טובא מי אמרי? אימר דאמרי אנא חי, מזוג מי אמרי? מתני׳
הוציא בין בשוגג בין במזיד יכול לבטל, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. בשוגג יכול לבטל, במזיד אינו יכול לבטל. מי שנתן רשותו והוציא, בין בשוגג בין במזיד אוסר, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. במזיד אוסר, בשוגג אינו אוסר. במה דברים אמורים בשלא החזיקו בני מבוי במבוי, אבל החזיקו בני מבוי במבוי,

בין בשוגג ובין במזיד אינו אוסר. אמר מר. רבי יהודה אומר בלשון אחרת. מהרו ועשו צורכיכם במבוי עד שלא תחשך ויאסר עליכם. אלמא גוי הוא. והא אנן עד שלא יוציא תנן. אימא עד שלא יוציא היום. ואיבעית אימא, לא קשיא. כאן במומר לחלל שבתות בצנעא,

אמר רב הונא. איזהו ישראל מומר זה המחלל שבתות בפרהסיא. אמר ליה רב נחמן. כמאן? אי כרבי מאיר דאמר. חשוד לדבר אחד, חשוד לכל התורה כולה, אפילו באחד מכל איסורין שבתורה נמי. אי כרבנן, האמרי. חשוד לדבר אחד לא הוי חשוד לכל התורה כולה, עד דהוי מומר לעבודה זרה.

אמר רב נחמן בר יצחק. ליתן רשות ולבטל רשות. וכדתניא. ישראל מומר, משמר שבתו בשוק מבטל רשות, שאינו משמר שבתו בשוק אינו מבטל רשות. מפני שאמרו. ישראל נוטל רשות ונותן רשות. ובגוי, עד שישכיר.

כיצד? אומר לו. רשותי קנויה לך, רשותי מבוטלת לך קנה, ואין צריך לזכות. רב אשי אמר. האי תנא הוא דחמירא עליה שבת כעבודה זרה. כדתניא. מכם ולא כולכם, פרט למומר. מכם בכם חלקתי, ולא באומות.

מציעתא במומר לדבר אחד. אימא סיפא. חוץ מן המומר והמנסך יין. האי מומר, היכי דמי? אי מומר לכל התורה היינו רישא. אי לדבר אחד, קשיא מציעתא. אלא לאו הכי קאמר. חוץ מן המומר לנסך ולחלל שבתות בפרהסיא. אלמא עבודה זרה ושבת כי הדדי נינהו. שמע מינה.

משחשיכה. מי שנתן רשותו והוציא, בין בשוגג בין במזיד הרי זה אוסר, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. במזיד אוסר, בשוגג אינו אוסר. גמ׳ ביתו הוא דאסור, הא חצירו שריא. היכי דמי? אי דבטיל, ביתו אמאי אסור. אי דלא בטיל, חצירו אמאי שריא? הכא במאי עסקינן, כגון שביטל רשות חצירו,

חד לגבי חמשה הוי אורח, חמשה לגבי חד לא הוי אורח. שמע מינה, מבטלין וחוזרין ומבטלין. הכי קאמר. נתנו לו רשותן מעיקרא הוא מותר והן אסורין. היו שנים אוסרין זה על זה. פשיטא? לא צריכא, דהדר חד מינייהו ובטיל ליה לחבריה. מהו דתימא לישתרי,
מודים חכמים לרבי שמעון במוציא שופכין לרשות הרבים ששיעורן ברביעית. שופכין למאי חזו? אמר רבי ירמיה. לגבל בהן את הטיט. והתניא. טיט כדי לעשות בהן פי כור.

כחול כדי לכחול עין אחת. דבק כדי ליתן בראש השפשף. זפת וגפרית כדי לעשות נקב. שעוה כדי ליתן על פי נקב קטן. חרסית כדי לעשות פי כור של צורפי זהב. רבי יהודה אומר. כדי לעשות פיטפוט. סובין כדי ליתן על פי כור של צורפי זהב. סיד כדי לסוד קטנה שבבנות. רבי יהודה אומר. כדי לעשות כלכול. רבי נחמיה אומר. כדי לסוד אונדפי.

גמ׳ חבל נמי ליחייב כדי לעשות תלאי לנפה ולכברה. כיון דחריק במנא לא עבדי אינשי. תנו רבנן. הוצין כדי לעשות אוזן לסל כפיפה מצרית. סיב אחרים אומרים. כדי ליתן על פי משפך קטן לסנן את היין. רבב כדי לסוך תחת אספוגית קטנה. וכמה שיעורה? כסלע. והתניא כגרוגרת. אידי ואידי חד שיעורא הוא.

אם יש בלובן שלו כדי לכתוב שתי אותיות, או בכולו כדי לכרוך על פי צלוחית קטנה של פלייטון חייב, ואם לאו פטור. בשלמא לרב ששת דאמר מאי שתי אותיות, שתי אותיות של קשר מוכסין שפיר. אלא לרבא דאמר שתי אותיות דידן ובית אחיזה, דהיינו קשר מוכסין הכא בית אחיזה לא צריך. קשיא.

חזי, גברא דמוכס אנא. תנו רבנן. המוציא שטר חוב, עד שלא פרעו חייב, משפרעו פטור. רבי יהודה אומר. אף משפרעו חייב, מפני שצריך לו. מאי בינייהו? אמר רב יוסף. אסור לשהות שטר פרוע איכא בינייהו. רבנן סברי. אסור לשהות שטר פרוע. ורבי יהודה סבר. מותר לשהות שטר פרוע.

אביי אמר. דכולי עלמא אסור לשהות שטר פרוע, והכא במודה בשטר שכתבו שצריך לקיימו קמיפלגי. תנא קמא סבר מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו. ורבי יהודה סבר מודה בשטר שכתבו אין צריך לקיימו. ומאי עד שלא פרעו ומשפרעו? עד שיאמר לוה פרעתי ולא פרעתי. רבא אמר. דכולי עלמא מודה בשטר שכתבו שצריך לקיימו,

תנא קמא סבר כותבין שובר, ורבי יהודה סבר אין כותבין שובר. רב אשי אמר. מפני שצריך להראותו לבעל חוב שני,
ואם לאו ביניהן טמא. אמר רב פפא. הכא כשהסיד שפוך על ראשיהן ומרודה לכאן ולכאן. אי איכא חורש ביניהן ביניהן טהור, דאימור מחמת חורש הוא דאיקפל, ואי לא, סיד דביני ביני הוא וטמא. אמר רבי אסי מצר אחד מצוין הוא טמא, וכל השדה כולה טהורה. שנים הם טמאין, וכל השדה כולה טהורה.

כל כמה דבעו ליתן להו. ועד כמה? אמר רב שמואל בר יצחק, כאותה ששנינו. כל סאה שיש בה רובע זרע ממין אחר ימעט. והתניא. התקינו שיהו מפקירין כל השדה כולה. לא קשיא. כאן קודם תקנה, כאן לאחר תקנה. דתניא. בראשונה היו עוקרין ומשליכין לפני בהמתן,

זרעים שלא שתו לפני המועד לא ישקם במועד. וחכמים מתירין בזה ובזה. גמ׳ אמר רב יהודה. אם היתה שדה מטוננת מותר. תניא נמי הכי. כשאמרו אסור להשקותן במועד, לא אמרו אלא בזרעים שלא שתו מלפני המועד, אבל זרעים ששתו לפני המועד מותר להשקותן במועד.

והא תניא. מרביצין בין במועד בין בשביעית. אמר רב הונא, לא קשיא. הא רבי אליעזר בן יעקב, הא רבנן. תניא אידך. מרביצין שדה לבן ערב שביעית כדי שיצאו ירקות בשביעית, ולא עוד אלא שמרביצין שדה לבן בשביעית כדי שיצאו ירקות למוצאי שביעית.
תנא. פסל היוצא מן הסוכה נידון כסוכה. מאי פסל היוצא מן הסוכה? אמר עולא. קנים היוצאים לאחורי סוכה. והא בעינן שלש דפנות. בדאיכא. והא בעינן הכשר סוכה. בדאיכא. והא בעינן צלתה מרובה מחמתה. בדאיכא. אי הכי מאי למימרא? מהו דתימא. הואיל ולגוואי עבידי ולבראי לא עבידי אימא לא, קא משמע לן.

ומעוטה חמתה מרובה מצלתה. מהו דתימא. תפסל בהך פורתא, קא משמע לן. ומאי יוצא יוצא מהכשר סוכה. רבי אושעיא אמר. לא נצרכה אלא לסכך פסול פחות משלשה, בסוכה קטנה. ומאי יוצא יוצא מתורת סוכה. מתקיף לה רב הושעיא. לא יהא אלא אויר, ואויר פחות משלשה טפחים בסוכה קטנה מי פסיל? אמר ליה רבי אבא.

גמ׳ תנא. מודה רבי אליעזר שאם הגביהה מן הקרקע טפח, או שהפליגה מן הכותל טפח שהיא כשרה. מאי טעמייהו דרבנן? שיפועי אהלים כאהלים דמו. אביי אשכחיה לרב יוסף דקא גני בכילת חתנים בסוכה. אמר ליה. כמאן כרבי אליעזר? שבקת רבנן ועבדת כרבי אליעזר. אמר ליה, ברייתא איפכא תני.

רבי אליעזר מכשיר וחכמים פוסלין. שבקת מתניתין ועבדת כברייתא? אמר ליה. מתניתין יחידאה היא. דתניא. העושה סוכתו כמין צריף או שסמכה לכותל, רבי נתן אומר. רבי אליעזר פוסל מפני שאין לה גג, וחכמים מכשירין. מתני׳ מחצלת קנים גדולה, עשאה לשכיבה מקבלת טומאה, ואין מסככין בה. לסיכוך מסככין בה, ואינה מקבלת טומאה.
אשכחתינהו לרבנן דבי רב דיתבי וקאמרי. אויר פוסל בשלשה, סכך פסול פוסל בארבעה. ואמינא להו אנא. אויר דפוסל בשלשה מנא לכו דתנן. הרחיק את הסיכוך מן הדפנות שלשה טפחים פסולה. סכך פסול נמי לא ליפסיל אלא בארבע אמות, דתנן. בית שנפחת וסיכך על גביו, אם יש בין הסיכוך לכותל ארבע אמות פסולה.

ואמינא להו אנא. מה אילו איכא סכך פסול פחות מארבעה ואויר פחות משלשה מאי? כשרה. מלייה בשפודין מאי פסולה, ולא יהא אויר הפוסל בשלשה כסכך פסול הפוסל בארבעה. ואמרו לי. אי הכי, לדידך נמי דאמרת סכך פסול פוסל בארבע אמות,

אי דלית בהו ארבעה, קניא בעלמא נינהו? לעולם דאית
היכא דליכא אלא חסא, מאי? אמר רב הונא. מברך מעיקרא אמרור בורא פרי האדמה ואכיל,

רב אחא בריה דרבא מהדר אשאר ירקות לאפוקי נפשיה מפלוגתא. אמר רבינא. אמר לי רב משרשיא בריה דרב נתן, הכי אמר הלל משמיה דגמרא. לא ניכרוך איניש מצה ומרור בהדי הדדי וניכול, משום דסבירא לן מצה בזמן הזה דאורייתא, ומרור דרבנן, ואתי מרור דרבנן ומבטיל ליה למצה דאורייתא. ואפילו למאן

שנאמר. על מצות ומרורים יאכלוהו. אמר רבי יוחנן. חולקין עליו חביריו על הלל. דתניא. יכול יהא כורכן בבת אחת ואוכלן כדרך שהלל אוכלן, תלמוד לומר. על מצות ומרורים יאכלוהו, אפילו זה בפני עצמו וזה בפני עצמו. מתקיף לה רב אשי. אי הכי, מאי אפילו? אלא אמר רב אשי, האי תנא הכי קתני.

השתא דלא איתמר הלכתא לא כהלל ולא כרבנן, מברך על אכילת מצה ואכיל, והדר מברך על אכילת מרור ואכיל, והדר אכיל מצה וחסא בהדי הדדי בלא ברכה זכר למקדש, כהלל. אמר רבי אלעזר אמר רב אושעיא. כל שטיבולו במשקה צריך נטילת ידים.

אדרבה, הכא איתמר. דאי סלקא דעתך בעלמא איתמר, למה לי תרי טיבולי? אלא מאי, הכא איתמר? נטילת ידים תרי זימני למה לי? הא משא ליה ידיה חדא זימנא. אמרי. כיון דבעי למימר אגדתא והלילא, דילמא אסוחי אסחיה לדעתיה ונגע. אמר רבא. בלע מצה יצא, בלע מרור לא יצא.

מצה לפני כל אחד ואחד, מרור לפני כל אחד ואחד, וחרוסת לפני כל אחד ואחד. ואין עוקרין את השלחן אלא לפני מי שאומר הגדה. רב הונא אומר. כולהו נמי לפני מי שאומר הגדה. והלכתא כרב הונא. למה עוקרין את השולחן? אמרי דבי רבי ינאי. כדי שיכירו תינוקות וישאלו. אביי הוה יתיב קמיה דרבה, חזא דקא מדלי תכא מקמיה,

אמר להו. עדיין לא קא אכלינן, אתו קא מעקרי תכא מיקמן?. אמר ליה רבה. פטרתן מלומר מה נשתנה. אמר שמואל. לחם עוני כתיב לחם שעונין עליו דברים. תניא נמי הכי. לחם עוני לחם שעונין עליו דברים הרבה. דבר אחר. לחם עוני עני כתיב, מה עני שדרכו בפרוסה, אף כאן בפרוסה.
אמר עולא. פליגי בה תרי אמוראי במערבא, רבי יוסי ברבי אבין ורבי יוסי בר זבדא. חד אמר כמוציא רמון, וחד אמר. כשורש קטן. וסימניך, אחד המרבה ואחד הממעיט. אמר רב חיננא בר כהנא משמיה דרבי אליעזר. כלי חרס שיעורו כמוציא זיתים. ומר קשישא בריה דרבה מסיים בה משמיה דרבי אליעזר.

אשכחן הוצאה, הכנסה מנלן? סברא היא. מכדי מרשות לרשות הוא, מה לי אפוקי ומה לי עיולי. מיהו, הוצאה אב, הכנסה תולדה. ומכדי אהא מיחייב ואהא מיחייב, אמאי קרי לה האי אב, ואמאי קרי לה האי תולדה?

אורגין, מחטין למה להו? אלא, שכן תופרי יריעות זורקין מחטיהן זה לזה. ודילמא גבי הדדי הוו יתבי?. מטו הדדי במחטין. דילמא בתוך ארבע הוו יתבי? אלא אמר רב חסדא. שכן אורגי יריעות זורקין בוכיאר ביריעה. והלא אוגדו בידו. בניסכא בתרא. והא במקום פטור קאזלא.

אלא, שכן אורגי יריעות זורקין בוכיאר לשואליהן. ודילמא גבי הדדי הוו יתבי?. מטו הדדי בחפת. ודילמא שלחופי הוו משלחפי?. ותו, מי שאילי מהדדי? והתני לודא. איש איש ממלאכתו אשר המה עשים ממלאכתו הוא עושה ואינו עושה ממלאכת חבירו. ותו. מעביר ארבע אמות ברשות הרבים מנלן דמחייב?

ויהיו בני ישראל במדבר וימצאו איש וגו׳, ולהלן הוא אומר. אבינו מת במדבר, מה להלן צלפחד, אף כאן צלפחד דברי רבי עקיבא. אמר לו רבי יהודה בן בתירא. עקיבא, בין כך ובין כך אתה עתיד ליתן את הדין. אם כדבריך התורה כיסתו, ואתה מגלה אותו?. ואם לאו אתה מוציא לעז על אותו צדיק. ואלא הא גמר גזירה שוה. גזירה שוה לא גמר.

אלא מהיכא הוה? מויעפילו הוה.
אמר ליה אביי. את אמרת ניהלן, ואהא אמרת ניהלן. האחין שהיו אוכלין על שלחן אביהן, וישנים בבתיהן צריכין עירוב לכל אחד ואחד. ואמרינן לך. שמע מינה מקום לינה גורם. ואמרת לן עלה, אמר רב יהודה אמר רב. במקבלי פרס שנו. תנו רבנן. מי שיש לו חמש נשים מקבלות פרס מבעליהן,

וחמשה עבדים מקבלין פרס מרביהן רבי יהודה בן בתירה מתיר בנשים, ואוסר בעבדים. רבי יהודה בן בבא מתיר בעבדים, ואוסר בנשים. אמר רב. מאי טעמא דרבי יהודה בן בבא, דכתיב. ודניאל בתרע מלכא. פשיטא, בן אצל אביו, כדאמרן. אשה אצל בעלה ועבד אצל רבו,

פלוגתא דרבי יהודה בן בתירה ורבי יהודה בן בבא. תלמיד אצל רבו, מאי? תא שמע, דרב בי רבי חייא אמר. אין אנו צריכין לערב, שהרי אנו סומכין על שולחנו של רבי חייא. ורבי חייא בי רבי אמר. אין אנו צריכין לערב, שהרי אנו סומכין על שולחנו של רבי. בעא מיניה אביי מרבה. חמשה שגבו את עירובן,

כשמוליכין את עירובן למקום אחר, עירוב אחד לכולן, או צריכין עירוב לכל אחד ואחד? אמר ליה. עירוב אחד לכולן. והא אחין, דכי גבו דמו, וקתני. צריכין עירוב לכל אחד ואחד. הכא במאי עסקינן כגון דאיכא דיורין בהדייהו. דמגו דהני אסרי, הני נמי אסרי.

הכי נמי מסתברא, דקתני. אימתי? בזמן שמוליכין את עירובן במקום אחר, אבל אם היה עירובן בא אצלם, או שאין דיורין עמהן בחצר אין צריכין לערב, שמע מינה. בעא מיניה רב חייא בר אבין מרב ששת. בני בי רב, דאכלי נהמא בבאגא, ואתו ובייתי בבי רב, כי משחינן להו תחומא, מבי רב משחינן להו או מבאגא משחינן להו?

אמר ליה. משחינן מבי רב. והרי נותן את עירובו בתוך אלפים אמה, ואתי וביית בביתיה, דמשחינן ליה תחומא מעירוביה. בההוא אנן סהדי, ובהדא אנן סהדי. בההוא אנן סהדי דאי מיתדר ליה התם ניחא ליה,

בזמן שאין עמהן דיורין הרי הן כיחידים, ואין צריכין לערב, ומבוי שלהן ניתר בלחי וקורה. מתני׳ חמש חצירות פתוחות זו לזו ופתוחות למבוי, עירבו בחצירות ולא נשתתפו במבוי מותרין בחצירות ואסורין במבוי.
ואנן סהדי דלא מצי כווני דעתיה מיחזי כיוהרא. אבל הכא לא מיחזי כיוהרא, אמרי. מלאכה היא דלית ליה, פוק חזי כמה בטלני איכא בשוקא. מתני׳ וחכמים אומרים. ביהודה היו עושין מלאכה בערבי פסחים עד חצות, ובגליל לא היו עושין כל עיקר. הלילה, בית שמאי אוסרים, ובית הלל מתירין עד הנץ החמה.

מקום שנהגו שלא לעשות אין עושין. מדקאמר רבי מאיר מנהגא מכלל דרבי יהודה איסורא קאמר. וסבר רבי יהודה ארבעה עשר מותר בעשיית מלאכה? והתניא, רבי יהודה אומר. המנכש בשלשה עשר ונעקרה בידו שותלה במקום הטיט, ואין שותלה במקום הגריד. בשלשה עשר אין, בארבעה עשר לא.

מכדי שמעינן ליה לרבי יהודה דאמר. כל הרכבה שאינה קולטת לשלשה ימים שוב אינה קולטת. ואי סלקא דעתך ארבעה עשר מותר בעשיית מלאכה, למה לי שלשה עשר? והאיכא ארביסר וחמיסר ומקצת שיתסר. אמר רבא. בגליל שנו. והאיכא ליליא. אמר רב ששת. כבית שמאי. רב אשי אמר.

אפילו צילצול קטן, אפילו שבכה קטנה. לצורך המועד אין, שלא לצורך המועד לא. הוא הדין דאפילו שלא לצורך נמי גמרינן, והא קא משמע לן דאפילו לצורך המועד, מיגמר אין, אתחולי לא. תא שמע, רבי מאיר אומר. כל מלאכה שהיא לצורך המועד גומרה בארבעה עשר, ושאינה לצורך המועד אסור,

שכן הבא ממדינת הים והיוצא מבית האסורין מספרין ומכבסין בחולו של מועד. רבי יוסי ברבי יהודה אומר. אף הרצענין, שכן עולי רגלים מתקנין מנעליהן בחולו של מועד. במאי קמיפלגי? מר סבר. למידין תחילת מלאכה מסוף מלאכה, ומר סבר. אין למידין תחילת מלאכה מסוף מלאכה.

מתני׳ מושיבין שובכין לתרנגולים בארבעה עשר. ותרנגולת שברחה מחזירין אותה למקומה, ואם מתה מושיבין אחרת תחתיה. גורפין מתחת רגלי בהמה בארבעה עשר, ובמועד מסלקין לצדדין. מוליכין כלים ומביאין מבית האומן אף על פי שאינם לצורך המועד. גמ׳ השתא אותובי מותבינן,

ואם אינו מאמינו מניחן בבית הסמוך לו. ואם חושש שמא יגנבו מביאן בצינעה בתוך ביתו. תרצת מביאין. מוליכין קשיא, דקתני. אין מביאין וכל שכן דאין מוליכין. אלא מחוורתא כדשנינן מעיקרא. מתני׳
עגלה גופה מקורה הואי. אמר שמואל. ביתדות. תנו רבנן. קרשים מלמטן עוביין אמה, ומלמעלן כלין והולכין עד כאצבע, שנאמר. יהיו תמים על ראשו, ולהלן הוא אומר. תמו נכרתו. דברי רבי יהודה. רבי נחמיה אומר. כשם שמלמטן עוביין אמה, כך מלמעלן עוביין אמה, שנאמר.

יחדיו. והכתיב תמים. ההוא דליתו שלמין ולא ליתו דניסרא. ואידך נמי, הכתיב יחדו. ההוא דלא לישלחופינהו מהדדי. בשלמא למאן דאמר כשם שמלמטן עוביין אמה כך מלמעלן עוביין אמה, היינו דכתיב. ולירכתי המשכן ימה תעשה ששה קרשים. ושני קרשים תעשה למקצעת דאתי פותיא דהני,

ממלי ליה לסומכא דהני. אלא למאן דאמר מלמטן עוביין אמה, מלמעלן כלין והולכין עד כאצבע, האי עייל והאי נפיק. דשפי להו כי טורין. והבריח התיכן בתוך הקרשים, תנא. בנס היה עומד.

לרבי נחמיה מיגליא אמה דקרשים. שדי פותייהו לאורכה דמשכן, כמה הויא ארבעין. דל תלתין לאיגרא פשא להו עשר, לרבי יהודה, מכסיא אמה דאדנים לרבי נחמיה מיגליא אמה דאדנים. ועשית יריעת עזים לאהל וגו׳ ארך היריעה האחת שלשים באמה וגו׳.

שדי אורכייהו לפותיא דמשכן, כמה הויא תלתין, דל עשר לאיגרא, פשו להו עשר להאי גיסא ועשר להאי גיסא. לרבי יהודה מיכסיא אמה דאדנים, לרבי נחמיה מיגליא אמה דאדנים. תניא נמי הכי. והאמה מזה והאמה מזה בעדף לכסות אמה של אדנים, דברי רבי יהודה.

רבי נחמיה אומר. לכסות אמה של קרשים. שדי פותייהו לאורכיה דמשכן, כמה הויא? ארבעין וארבעי. דל תלתין לאיגרא פשו להו ארבסרי. דל תרתי לכפלא, דכתיב. וכפלת את היריעה הששית אל מול פני האהל פשו להו תרתי סרי. בשלמא לרבי יהודה, היינו דכתיב. חצי היריעה העדפת תסרח.
יאמרו עירוב מועיל במקום גוי?. דמכרזינן. אכרזתא לדרדקי?. אלא אמר רבא. ליזיל חד מינייהו, ליקרב ליה,

אפילו שכירו ואפילו לקיטו, נותן עירובו ודיו. אמר רב נחמן. כמה מעליא הא שמעתא. אמר רב יהודה אמר שמואל. שתה רביעית יין אל יורה. אמר רב נחמן. לא מעליא הא שמעתא, דהא אנא כל כמה דלא שתינא רביעתא דחמרא לא צילא דעתאי. אמר ליה רבא. מאי טעמא אמר מר הכי? האמר רבי אחא בר חנינא.

פתח חד ואמר. היכי דמי שתוי, והיכי דמי שיכור? שתוי כל שיכול לדבר לפני המלך. שיכור כל שאינו יכול לדבר לפני המלך. פתח אידך ואמר. המחזיק בנכסי הגר, מה יעשה ויתקיימו בידו? יקח בהן ספר תורה. אמר רב ששת. אפילו בעל בנכסי אשתו. רבא אמר.

ומה שמך? מבגאי שמני. כלום היכירך רבן גמליאל מעולם? אמר לו. לאו. באותה שעה למדנו שכוון רבן גמליאל ברוח הקודש. ושלשה דברים למדנו באותה שעה. למדנו שאין מעבירין על האוכלין. ולמדנו שהולכין אחרי רוב עוברי דרכים. ולמדנו שחמצו של גוי אחר הפסח מותר בהנאה.

כיון שהגיע לכזיב, בא אחד לישאל על נדרו. אמר לזה שעמו. כלום שתינו רביעית יין האיטלקי? אמר לו. הן. אם כן, יטייל אחרינו עד שיפיג יינינו. וטייל אחריהן שלשה מילין, עד שהגיע לסולמא של צור. כיון שהגיע לסולמא דצור, ירד רבן גמליאל מן החמור, ונתעטף, וישב, והתיר לו נדרו.

אמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחאי. לא שנו אלא בדורות הראשונים, שאין בנות ישראל פרוצות בכשפים. אבל בדורות האחרונים, שבנות ישראל פרוצות בכשפים מעבירין. תנא. שלימין מעבירין, פתיתין אין מעבירין. אמר ליה רב אסי לרב אשי. ואפתיתין לא עבדן?
אמר רבי יוחנן. דאמר קרא איש איש כי יהיה טמא לנפש. איש נדחה לפסח שני, ואין ציבור נידחין לפסח שני, אלא עבדי בטומאה. אמר ליה רבי שמעון בן לקיש לרבי יוחנן. אימא, איש נדחה לפסח שני, ציבור לית להו תקנתא לא בפסח ראשון ולא בפסח שני. אלא אמר רבי שמעון בן לקיש, מהכא.

וישלחו מן המחנה כל צרוע וכל זב וכל טמא לנפש, יאמר טמאי מתים ואל יאמר זבין ומצורעין, ואני אומר. אם טמאי מתים, משתלחין, זבין ומצורעין לא כל שכן? אלא יש לך שעה שזבין ומצורעין משתלחין ואין טמאי מתים משתלחין, ואיזה זה פסח הבא בטומאה. אמר אביי.

הכתוב נתקו לעשה. איתיביה. מצורע שנכנס לפנים ממחיצתו בארבעים. זבין וזבות שנכנסו לפנים ממחיצתן בארבעים. וטמא מת מותר ליכנס למחנה לויה. ולא טמא מת בלבד אמרו, אלא אפילו מת עצמו, שנאמר. ויקח משה את עצמות יוסף עמו עמו במחיצתו. תנאי היא, דתניא.

דברי רבי יהודה. רבי שמעון אומר. אינו צריך, הרי הוא אומר. וישלחו מן המחנה כל צרוע וכל זב וכל טמא לנפש, יאמר טמאי מת ואל יאמר טמאי זב, ואני אומר. טמאי מתים משתלחין, זבין לא כל שכן. למה נאמר זב ליתן לו מחנה שניה. ויאמר זב ואל יאמר מצורע, ואני אומר.

זבין משתלחין, מצורעין לא כל שכן? למה נאמר מצורע ליתן לו מחנה שלישית, כשהוא אומר בדד ישב הכתוב נתקו לעשה. מאי חומריה דזב מטמא מת? שכן טומאה יוצאה עליו מגופו. אדרבה. טמא מת חמור, שכן טעון הזאה שלישי ושביעי. אמר קרא טמא וכל טמא, לרבות טמא שרץ. וזב חמור מטמא שרץ.

ומאי חומריה? כדאמרן. אדרבה. שרץ חמור, שכן מטמא באונס. אמרי. כי האי גוונא זב נמי טמויי מטמי באונס כדרב הונא. דאמר רב הונא. ראיה ראשונה של זב מטמאה באונס. מאי חומריה דמצורע מזב?

שכן טעון פריעה ופרימה, ואסור בתשמיש המטה. אדרבה זב חמור, שכן מטמא משכב ומושב, ומטמא כלי חרס בהיסט. אמר קרא זב, וכל זב, לרבות בעל קרי. ומצורע חמור מבעל קרי. ומאי חומריה כדאמרן. אדרבה. בעל קרי חמור, שכן מטמא במשהו. סבר לה כרבי נתן. דתניא.

רבי נתן אומר משום רבי ישמעאל. זב צריך כחתימת פי האמה, ולא הודו לו חכמים. ואיתקש ליה בעל קרי לזב. וכל צרוע למה לי? איידי דכתיב כל זב, כתיב נמי כל צרוע. ורבי יהודה, שפיר קאמר רבי שמעון? ההוא מיבעי ליה לכדתניא, רבי אליעזר אומר.

מה מגע שרץ מטמא באונס אף בעל קרי מטמא באונס.
אתרוג של מעשר שני, לדברי רבי מאיר אין יוצא בו ידי חובתו ביום טוב, לדברי חכמים אדם יוצא בו ידי חובתו ביום טוב. מתקיף לה רב פפא. בשלמא עיסה, דכתיב עריסתיכם משלכם. אתרוג נמי, דכתיב ולקחתם לכם, לכם משלכם יהא. אלא מצה, מי כתיב מצתכם? אמר רבא, ואיתימא רב יימר בר שלמיא. אתיא לחם לחם.

יצתה זו שאין משתמרת לשם מצה, אלא לשום זבח. רב יוסף אמר, אמר קרא. שבעת ימים מצות תאכלו מצה הנאכלת לשבעת ימים. יצתה זו שאינה נאכלת לשבעת ימים, אלא ליום ולילה. תניא כוותיה דרבה, ותניא כוותיה דרב יוסף. תניא כוותיה דרבה.

יכול יצא ידי חובתו בחלות תודה ורקיקי נזיר, תלמוד לומר. ושמרתם את המצות מצה המשתמרת לשם מצה. יצתה זו שאינה משתמרת לשם מצה, אלא לשום זבח. תניא כוותיה דרב יוסף. יכול יצא אדם ידי חובתו בחלות תודה ורקיקי נזיר, תלמוד לומר. שבעת ימים מצות תאכלו מצה הנאכלת לשבעה.

יצתה זו שאינה נאכלת לשבעה, אלא ליום ולילה. ותיפוק ליה מלחם עני מי שנאכל באנינות. יצא זה שאינו נאכל באנינות, אלא בשמחה. סבר לה כרבי עקיבא, דאמר עני כתיב. ותיפוק ליה דהוה ליה מצה עשירה. אמר שמואל בר רב יצחק. רביעית היא, ומתחלקת היא לכמה חלות. ותיפוק ליה דאינן נאכלות בכל מושבות.

למכור בשוק יוצא בהן. כשבאתי והרציתי דברים לפני רבי אליעזר, אמר לי. ברית. הן הן הדברים שנאמרו לו למשה בסיני. איכא דאמרי. ברית, הן הן הדברים שנאמרו לו למשה בסיני? ולא טעמא בעיא?. וטעמא מאי? אמר רבה. כל לשוק אימלוכי מימלך. אמר. אי מזדבן מזדבן, אי לא מזדבן איפוק בהו
אמר אביי ואיתימא רב כהנא. גיהא ובר גיהא. וארון עם המת בחצר. תנינא להא דתנו רבנן. עושין כל צורכי המת. גוזזין לו שערו, ומכבסין לו כסותו, ועושין לו ארון מנסרין המנוסרין מערב יום טוב. רבן שמעון בן גמליאל אומר. אף מביאין עצים ומנסרן בצינעא בתוך ביתו.

וכן אמר רבי אלעזר אמר רבי אושעיא, ואמרי לה. אמר רבי אלעזר אמר רבי חנינא. לפי שאין מערבין שמחה בשמחה. רבה בר רב הונא אמר. מפני שמניח שמחת הרגל ועוסק בשמחת אשתו. אמר ליה אביי לרב יוסף. הא דרבה בר רב הונא דרב הוא. דאמר רב דניאל בר קטינא אמר רב. מנין שאין נושאין נשים במועד, שנאמר.

ושמחת בחגך, בחגך ולא באשתך. עולא אמר. מפני הטורח. רבי יצחק נפחא אמר. מפני ביטול פריה
אמר רב יהודה אמר רב ירמיה בר אבא. מלמד שרכב על ארי זכר, וקשר תנין בראשו, לקיים מה שנאמר. וגם את חית השדה נתתי לו לעבדו. מתני׳ לא ישכור אדם פועלים בשבת. ולא יאמר אדם לחבירו לשכור לו פועלים. אין מחשיכין על התחום לשכור לו פועלים ולהביא פירות, אבל מחשיך הוא לשמור, ומביא פירות בידו.

מאי איריא גוי, אפילו ישראל נמי?. לא מיבעיא קאמר. לא מיבעיא ישראל דאסור, אבל גוי, כיון דכתיב ביה. אשר בשר חמורים בשרם, אימא שפיר דמי, קא משמע לן. אימא הכי נמי?. אמר קרא. וערות אביהם לא ראו.

ודיבור מי אסיר? והא רב חסדא ורב המנונא דאמרי תרוייהו. חשבונות של מצוה מותר לחשבן בשבת. ואמר רבי אלעזר. פוסקים צדקה לעניים בשבת. ואמר רבי יעקב בר אידי אמר רבי יוחנן. מפקחין פיקוח נפש ופיקוח רבים בשבת, והולכין לבתי כנסיות לפקח על עסקי רבים בשבת. ואמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יוחנן.

חשבונות של [מלך] ושל מה בכך מותר לחשבן בשבת. תניא נמי הכי. חשבונות שעברו ושעתידין להיות אסור לחשבן. של מלך ושל מה בכך מותר לחשבן. ורמינהו. חושבין חשבונות שאינן צריכין, ואין מחשבין חשבונות שצריכין, בשבת. כיצד? אומר אדם לחבירו.

תרגמא רבי נתן בר אמי קמיה דרבא בין הגיתות שנו. אמר ליה רבי אבא לרב אשי. במערבא אמרינן הכי. המבדיל בין קודש לחול ועבדינן צורכין. אמר רב אשי. כי הוינא בי רב כהנא הוה אמר המבדיל בין קודש לחול ומסלתינן