portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
מעשה שאמרו לו לחוני המעגל, התפלל שירדו גשמים. אמר להם. צאו והכניסו תנורי פסחים בשביל שלא ימוקו. התפלל ולא ירדו גשמים. מה עשה? עג עוגה ועמד בתוכה, ואמר לפניו. רבונו של עולם. בניך שמו פניהם עלי, שאני כבן בית לפניך. נשבע אני בשמך הגדול שאיני זז מכאן עד שתרחם על בניך. התחילו גשמים מנטפין. אמר. לא כך שאלתי, אלא גשמי בורות שיחין ומערות.

התחילו לירד בזעף. אמר. לא כך שאלתי, אלא גשמי רצון ברכה ונדבה. ירדו כתקנן, עד שיצאו ישראל מירושלים להר הבית מפני הגשמים. באו ואמרו לו. כשם שהתפללת עליהם שירדו כך התפלל שילכו להן. אמר להם. צאו וראו אם נמחית אבן הטועין. שלח לו שמעון בן שטח. אלמלא חוני אתה גוזרני עליך נידוי. אבל מה אעשה לך,

בשלמא לצמחים ולא לאילן משכחת לה דאתא ניחא, ולא אתיא רזיא. לאילן ולא לצמחין דאתיא רזיא, ולא אתיא ניחא. לזה ולזה אבל לא לבורות ולא לשיחין ומערות משכחת לה דאתיא רזיא וניחא, מיהו טובא לא אתיא. אלא הא דתניא. ירדו לבורות לשיחין ולמערות אבל לא לזה ולזה, היכי משכחת לה? דאתיא בשפיכותא.

שנה שגשמיה יורדין בזמנן למה הוא דומה לעבד שנתן לו רבו פרנסתו באחד בשבת, נמצאת עיסה נאפית כתיקנה, ונאכלת כתיקנה. שנה שאין גשמיה יורדין בזמנן למה הוא דומה לעבד שנתן לו רבו פרנסתו בערב שבת, נמצאת עיסה נאפית שלא כתיקנה, ונאכלת שלא כתיקנה. שנה שגשמיה מרובין למה הוא דומה לעבד שנתן לו רבו פרנסתו בבת אחת,

נמצאו ריחים טוחנות מן הכור מה שטוחנות מן הקב, ונמצאת עיסה אוכלת מן הכור כמו שאוכלת מן הקב. שנה שגשמיה מועטין למה הוא דומה לעבד שנתן לו רבו פרנסתו מעט מעט, נמצאו ריחיים מה שטוחנות מן הכור טוחנות מן הקב. נמצאת עיסה כמה שנאכלת מן הכור אוכלת מן הקב.

דבר אחר. בזמן שגשמיה מרובין למה הוא דומה לאדם שמגבל את הטיט, אם יש לו מים רבים מים אינן כלין, והטיט מגובל יפה. אם יש לו מים מועטין מים כלים, והטיט אינו מתגבל יפה. תנו רבנן. פעם אחת עלו כל ישראל לרגל לירושלים, ולא היה להם מים לשתות.

כל השנה כולה לא ירדו גשמים, ועכשיו ירדו גשמים?. נכנס לבית המרחץ בשמחה.
עולת העוף שנמצאת בין אגפיים, וכסבור חטאת העוף היא ואכלה פטור. מאי קא משמע לן, דטעה בדבר מצוה פטור? היינו הך. מהו דתימא. התם הוא דטעה בדבר מצוה פטור היינו דעבד מצוה. אבל הכא, דטעה בדבר מצוה ולא עבד מצוה אימא לא, קא משמע לן. מיתיבי, רבי יוסי אומר. השוחט את התמיד שאינו מבוקר כהלכתו בשבת חייב חטאת, וצריך תמיד אחר.

אמר ליה. בר מינה דההיא. דהא אתמר עלה, אמר רב שמואל בר חתאי אמר רב המנונא סבא אמר רב יצחק בר אשיאן אמר רב הונא אמר רב. כגון שהביאו מלשכה שאינן מבוקרין. מתני׳ מקבלת אשה מיד בנה ומיד בעלה, ומחזירתו למים בשבת. רבי יהודה אומר. בשבת מחזירין, ביום טוב מוסיפין, ובמועד מחליפין. קטן היודע לנענע חייב בלולב.

יכול לאכול כזית צלי שוחטין עליו את הפסח, שנאמר. איש לפי אכלו. רבי יהודה אומר. עד שיכול לברר אכילה. כיצד? נותנין לו צרור וזורקו, אגוז ונוטלו. הדרן עלך לולב הגזוללולב וערבה ששה ושבעה. ההלל והשמחה שמונה. סוכה וניסוך המים שבעה.
חדש בדיל מיניה, חמץ לא בדיל מיניה. אמר רבא. דרבי יהודה אדרבי יהודה קשיא, דרבנן אדרבנן לא קשיא? דרבי יהודה אדרבי יהודה לא קשיא כדשנינן. דרבנן אדרבנן נמי לא קשיא הוא עצמו מחזר עליו לשורפו, מיכל קאכיל מיניה?. רב אשי אמר. דרבי יהודה אדרבי יהודה לא קשיא. קמח וקלי תנן. הא דרב אשי בדותא היא.

התינח מקלי ואילך, מעיקרא עד קלי מאי איכא למימר? וכי תימא על ידי קיטוף כדרבא, אלא קוצרין בית השלחין ושבעמקים, ואוקימנא כרבי יהודה, מאי איכא למימר? אלא דרב אשי בדותא היא. וכל היכא דלא בדיל מיניה, מי גזר רבי יהודה? והתנן. לא יקוב אדם שפופרת של ביצה וימלאנה שמן ויתננה בצד הנר בשביל שתהא מנטפת,

אמרינן אדם בהול על ממונו. הכא, אי שביק ליה צערא בעלמא הוא, לא אמרינן אדם בהול על ממונו. ורבי יהודה, מאי שנא גבי חמץ דגזר, ומאי שנא גבי קרצוף דלא גזר? לחם בלחם מיחלף. קידור בקרצוף לא מיחלף. מתני׳ רבי מאיר אומר. אוכלים כל חמש, ושורפין בתחלת שש. רבי יהודה אומר. אוכלין כל ארבע, ותולין כל חמש, ושורפין בתחלת שש.

חולין נאכלין כל ארבע, ותרומה כל חמש, ושורפין בתחלת שש. גמ׳ תנן התם. אחד אומר בשנים בחדש, ואחד אומר בשלשה עדותן קיימת, שזה יודע בעבורו של חדש, וזה אינו יודע בעבורו של חדש. אחד אומר בשלשה, ואחד אומר בחמשה עדותן בטלה. אחד אומר בשתי שעות, ואחד אומר בשלש שעות עדותן קיימת. אחד אומר בשלש,
והעוסק במצוה פטור מן המצוה מהכא נפקא? מהתם נפקא, דתניא. ויהי אנשים אשר היו טמאים לנפש אדם וגו׳ אותם אנשים מי היו? נושאי ארונו של יוסף היו, דברי רבי יוסי הגלילי. רבי עקיבא אומר. מישאל ואלצפן היו, שהיו עוסקין בנדב ואביהוא. רבי יצחק אומר. אם נושאי ארונו של יוסף היו,

למאן דאמר משום צער חתן איכא. אמר רבי זירא. אנא אכלי בסוכה וחדי בחופה, וכל שכן דחדי ליבאי דקא עבידנא תרתי. תנו רבנן. חתן והשושבינין וכל בני חופה, פטורין מן התפלה ומן התפילין, וחייבין בקריאת שמע. משום רבי שילא אמרו. חתן פטור, והשושבינין וכל בני החופה חייבין.
אם יש אדם שגופו חביב עליו מממונו לכך נאמר בכל נפשך. ויש אדם שממונו חביב עליו מגופו לכך נאמר בכל מאדך. כי אתא רבין אמר רבי יוחנן. בכל מתרפאין, חוץ מעבודה זרה וגילוי עריות ושפיכות דמים. עבודה זרה הא דאמרן. גילוי עריות ושפיכות דמים, דתניא, רבי אומר.

כי כאשר יקום איש על רעהו ורצחו נפש כן הדבר הזה. וכי מה ענין רוצח אצל נערה המאורסה? הרי זה בא ללמד, ונמצא למד. מקיש רוצח לנערה המאורסה. מה נערה המאורסה ניתן להצילה בנפשו, אף רוצח ניתן להצילו בנפשו. ונערה המאורסה מרוצח. מה רוצח יהרג ואל יעבור, אף נערה המאורסה תהרג ואל תעבור.

אביי כרבי יהודה. ורבא אמר לך. עד כאן לא קאמר רבי יהודה שאין מתכוין כמתכוין אלא לחומרא, אבל מתכוין כשאין מתכוין לקולא לא.
והתניא איפכא. לדרומה דבריו קיימין, לצפונה לא אמר כלום. לא קשיא. כאן, בימות החמה. כאן, בימות הגשמים. תנו רבנן. אחד אומר גבוה שתי מרדעות, ואחד אומר שלש עדותן קיימת.

תנו רבנן. ראינוהו ושוב לא ראינוהו אין מעידין עליו. כל הכי חזו לה ואזלי?. אמר אביי, הכי קאמר. ראינוהו מאלינו, ושבנו לראותו מדעתנו, ולא ראינוהו אין מעידין עליו, מאי טעמא אימור כוביתא דעיבא בעלמא הוא דחזי. מתני׳ ראש בית דין אומר. מקודש, וכל העם עונין אחריו. מקודש מקודש. בין שנראה בזמנו, בין שלא נראה בזמנו מקדשין אותו.

אבל עושה של חמשה ושל ששה ושל שמונה. ושל שבעה לא יעשה, אפילו של שאר מיני מתכות. רבי יוסי בר יהודה אומר. אף של עץ לא יעשה, כדרך שעשו מלכי בית חשמונאי. אמרו לו. משם ראייה?. שפודין של ברזל היו וחיפום בבעץ. העשירו עשאום של כסף, חזרו העשירו עשאום של זהב.

אמר אביי. לא אסרה תורה אלא דמות ארבעה פנים בהדי הדדי. אלא מעתה פרצוף אדם לחודיה תשתרי? אלמה תניא. כל הפרצופות מותרין חוץ מפרצוף אדם. אמר רב הונא בריה דרב אידי. מפרקיה דאביי שמיעא לי. לא תעשון אתי לא תעשון אותי. ושאר שמשין מי שרי?

והא תניא לא תעשון אתי לא תעשון כדמות שמשיי המשמשין לפני במרום, כגון אופנים ושרפים וחיות הקודש ומלאכי השרת. אמר אביי. לא אסרה תורה אלא שמשין שבמדור העליון. ושבמדור התחתון מי שרי? והתניא. אשר בשמים לרבות חמה ולבנה כוכבים ומזלות, ממעל לרבות מלאכי השרת. כי תניא ההיא לעבדם. אי לעבדם, אפילו שלשול קטן נמי.

אין הכי נמי, דתניא. אשר בארץ לרבות הרים וגבעות ימים ונהרות אפיקים וגאיות, מתחת לרבות שלשול קטן. ועשייה גרידתא מי שרי? והתניא. לא תעשון אתי לא תעשון כדמות שמשיי המשמשין לפני, כגון חמה ולבנה כוכבים ומזלות. שאני רבן גמליאל, דאחרים עשו לו. והא רב יהודה, דאחרים עשו לו,

ואמר ליה שמואל לרב יהודה. שיננא, סמי עיניה דדין. התם, חותמו בולט הוה, ומשום חשדא. כדתניא. טבעת, חותמו בולט אסור להניחה ומותר לחתום בה. חותמו שוקע מותר להניחה ואסור לחתום בה. ומי חיישינן לחשדא? והא ההיא בי כנישתא דשף ויתיב בנהרדעא, דהוה ביה אנדרטא, והוו עיילי רב ושמואל ואבוה דשמואל ולוי ומצלו התם, ולא חיישי לחשדא.

רבים שאני. והא רבן גמליאל יחיד הוא? כיון דנשיא הוא שכיחי רבים גביה. איבעית אימא. דפרקים הוה. ואיבעית אימא. להתלמד עבד, וכתיב. לא תלמד לעשות
ואם אמר לו הפרשתי לתוכה רביעית קדש נאמן. כדי יין וכדי שמן המדומעות נאמנין עליהם בשעת הגיתות והבדים, וקודם לגיתות שבעים יום. גמ׳ ביהודה אין, ובגליל לא, מאי טעמא? אמר ריש לקיש. מפני שרצועה של כותים מפסקת ביניהן. וניתיב בשידה תיבה ומגדל?

הא מים שאינן מקודשים ניצולין בצמיד פתיל. והאמר עולא. חברייא מדכן בגלילא. מניחין, לכשיבא אליהו ויטהרנה. ובשעת הגיתות נאמנין אף על התרומה. ורמינהי. הגומר זיתיו ישייר קופה אחת ויתננה לעני כהן. אמר רב נחמן, לא קשיא. הא בחרפי, הא באפלי. אמר ליה רב אדא בר אהבה.

מנפח אדם בית הפרס והולך. ורבי חייא בר אבא משמיה דעולא אמר. בית הפרס שנדש טהור לעושי פסח. לא העמידו דבריהן במקום כרת. לאוכלי תרומה העמידו דבריהן במקום מיתה. איבעיא להו. בדק לפסחו, מהו שיאכל בתרומתו? עולא אמר. בדק לפסחו מותר לאכול בתרומתו. רבה בר עולא אמר.

ומי איכא דימוע לקדש? אמרי דבי רבי אלעאי. במטהר את טבלו ליטול ממנו נסכים. קודם לגיתות שבעים יום. אמר אביי, שמע מינה. דינא הוא דעילוי אריסא למיטרח אגולפי שבעים יומין מקמי מעצרתא.
אמר ליה. הוא עסיק בחיי דברייתא ואת אמרת במילי דעלמא?. כל שכן זיל לגביה. היו לפניו צרור וחרס, רב הונא אמר. מקנח בצרור ואין מקנח בחרס, ורב חסדא אמר. מקנח בחרס ואין מקנח בצרור. מיתיבי. היו לפניו צרור וחרס מקנח בחרס ואין מקנח בצרור, תיובתא דרב הונא.

הנצרך לפנות ואינו נפנה, רב חסדא ורבינא, חד אמר. רוח רעה שולטת בו, וחד אמר. רוח זוהמא שולטת בו. תניא כמאן דאמר רוח זוהמא שולטת בו, דתניא. הנצרך לנקביו ואוכל דומה לתנור שהסיקוהו על גב אפרו, וזו היא תחלת רוח זוהמא.

אמר ליה. יסיח דעתו מדברים אחרים. אמר רב ירמיה מדיפתי. לדידי חזי לי ההוא טייעא דקם ויתיב וקם ויתיב עד דשפך כקדרה. תנו רבנן. הנכנס לסעודת קבע, יהלך עשר פעמים של ארבע [ארבע] אמות, ואמרי לה. ארבע פעמים של עשר עשר אמות, ונפנה, ונכנס וישב במקומו. מתני׳ חרס כדי ליתן בין פצים לחברו,

גמ׳ תנן התם. מי שהיה ביתו סמוך לעבודה זרה ונפל, אסור לבנותו. כיצד יעשה? כונס לתוך שלו ארבע אמות ובונה. היה שלו ושל עבודה זרה, נידון מחצה על מחצה. אבניו ועציו ועפריו מטמאים כשרץ, שנאמר. שקץ תשקצנו וגו׳.

רבי עקיבא אומר כנדה, שנאמר. תזרם כמו דוה מה נדה מטמאה במשא, אף עבודה זרה מטמאה במשא. אמר רבה. תזרם דאמר קרא, נכרינהו מינך כזר. צא תאמר לו הכנס אל תאמר לו. ואמר רבה. במשא דכולי עלמא לא פליגי דמטמאה, דהא אתקש לנדה. כי פליגי באבן מסמא.

רבי עקיבא סבר כנדה. מה נדה מטמאה באבן מסמא אף עבודה זרה מטמאה באבן מסמא. ורבנן סברי כשרץ. מה שרץ לא מטמא באבן מסמא אף עבודה זרה לא מטמאה באבן מסמא. ולרבי עקיבא, למאי הלכתא איתקש לשרץ? למשמשיה. ולרבנן, למאי הלכתא איתקש לנדה? למשא. ולקשיה רחמנא לנבלה. אין הכי נמי,

מה נדה מטמאה במשא אף עבודה זרה מטמאה במשא. ורבנן סברי כשרץ, מה שרץ לא מטמא במשא אף עבודה זרה לא מטמאה במשא. ורבי עקיבא, למאי הלכתא איתקש לשרץ? למשמשיה. ורבנן למאי הלכתא איתקש לנדה? מה נדה אינה לאברים, אף עבודה זרה אינה לאברים.
תנו רבנן. מנין שאומרים אבות שנאמר. הבו לה׳ בני אלים. ומנין שאומרים גבורות שנאמר. הבו לה׳ כבוד ועוז. ומנין שאומרים קדושות שנאמר. הבו לה׳ כבוד שמו השתחוו לה׳ בהדרת קדש. ומנין שאומרים מלכיות זכרונות ושופרות רבי אליעזר אומר. דכתיב שבתון זכרון תרועה מקרא קדש. שבתון זה קדושת היום. זכרון אלו זכרונות.

והא אמר רבי עקיבא. מלכיות עם קדושת היום אמר להו, ורבן שמעון בן גמליאל אומר. קדושת היום עם הזכרונות אמר להו? אמר רבי זירא. לומר שתוקעין למלכיות. ליום השני ירד רבי חנינא. מאי שני? אילימא יום טוב שני למימרא דעברוה לאלול?. והאמר רבי חנינא בר כהנא. מימות עזרא ואילך לא מצינו אלול מעובר. אמר רב חסדא. מאי שני ליום שני, לשנה הבאה.

ויאמר ויאמר דבראשית תשעה הוו. בראשית נמי מאמר הוא, דכתיב. בדבר ה׳ שמים נעשו. רבי יוחנן בן נורי אומר. אם אמר שלש שלש מכולן יצא. איבעיא להו, היכי קתני. שלש מן התורה, שלש מן הנביאים, ושלש מן הכתובים דהוו תשע, ואיכא בינייהו חדא, או דלמא. אחד מן התורה, ואחד מן הנביאים, ואחד מן הכתובים דהויין להו שלש, ואיכא בינייהו טובא?

וה׳ פקד את שרה פקדון דיחיד הוא. כיון דאתו רבים מינה כרבים דמיא. שאו שערים ראשיכם והנשאו פתחי עולם ויבוא מלך הכבוד. מי זה מלך הכבוד ה׳ עזוז וגבור ה׳ גבור מלחמה. שאו שערים ראשיכם ושאו פתחי עולם ויבא מלך הכבוד. מי הוא זה מלך הכבוד ה׳ צבאות הוא מלך הכבוד סלה.

מלכות שיש עמו תרועה כגון. ה׳ אלהיו עמו ותרועת מלך בו אומרה עם המלכיות ואומרה עם השופרות, דברי רבי יוסי. רבי יהודה אומר. אינו אומרה אלא עם המלכיות בלבד. תרועה שאין עמה לא כלום כגון. יום תרועה יהיה לכם אומרה עם השופרות, דברי רבי יוסי. רבי יהודה אומר. אינו אומרה כל עיקר. מתחיל בתורה ומשלים בנביא,

רבי יוסי אומר. אם השלים בתורה יצא. אם השלים, דיעבד אין, לכתחילה לא. והתניא, רבי יוסי אומר. המשלים בתורה הרי זה משובח. אימא. משלים. והא אם השלים קתני, דיעבד אין, לכתחילה לא. הכי קאמר. מתחיל בתורה ומשלים בנביא. רבי יוסי אומר. משלים בתורה, ואם השלים בנביא יצא. תניא נמי הכי, אמר רבי אלעזר ברבי יוסי.

מאי שנא שני מתקיע משום דברוב עם הדרת מלך, אי הכי הלל נמי נימא בשני משום דברוב עם הדרת מלך. אלא. מאי שנא הלל דבראשון משום דזריזין מקדימין למצות, תקיעה נמי נעביד בראשון, משום דזריזין מקדימין למצות. אמר רבי יוחנן. בשעת השמד שנו. מדקאמר בשעת הלל, מכלל דבראש השנה ליכא הלל. מאי טעמא?
ונטלה והניחה על פי חבית, ונפלה לאויר החבית, ונטמאת. באותה שעה אמרו. הנושא את המדרס נושא את התרומה, אבל לא את הקדש. אי הכי, תרומה נמי. הא מני רבי חנניה בן עקביא היא, דאמר. לא אסרו אלא בירדן ובספינה, וכמעשה שהיה. מאי היא? דתניא. לא ישא אדם מי חטאת ואפר חטאת ויעבירם בירדן ובספינה,

ומשום צינורא דעם הארץ. דנפל אימת? אילימא מקמי דליחתכה הא לאו מנא הוא, ואלא בתר דחתכה מיזהר זהיר בה. לעולם מקמי דליחתכה, דלמא בעידנא דחתכה עדיין לחה היא. בשלמא לרבי יהושע, היינו דאיכא היכירא לצדוקין. דתנן. מטמאין היו את הכהן השורף את הפרה,
לא קשיא, הא בית שמאי, הא בית הלל. דתנן. המת בבית, ולו פתחים הרבה כולן טמאין. נפתח אחד מהן הוא טמא, וכולן טהורין. חישב להוציאו באחד מהן, או בחלון שיש בו ארבעה על ארבעה מציל על כל הפתחים כולן. בית שמאי אומרים. והוא שחישב עד שלא ימות המת. ובית הלל אומרים. אף משימות המת.

צדוקי מאן דכר שמיה? חסורי מיחסרא והכי קתני. צדוקי הרי הוא כגוי, ורבן גמליאל אומר. צדוקי אינו כגוי. ואמר רבן גמליאל. מעשה בצדוקי אחד שהיה דר עמנו במבוי בירושלים, ואמר לנו אבא. מהרו והוציאו את הכלים למבוי, עד שלא יוציא ויאסר עליכם. והתניא.

הדר עם הנכרי, צדוקי, וביתוסי הרי אלו אוסרין עליו. (רבן גמליאל אומר. צדוקי וביתוסי אינן אוסרין. ) ומעשה בצדוקי אחד שהיה דר עם רבן גמליאל במבוי בירושלים, ואמר להם רבן גמליאל לבניו.

בני, מהרו והוציאו מה שאתם מוציאין והכניסו מה שאתם מכניסין, עד שלא יוציא התועב הזה ויאסר עליכם, שהרי ביטל רשותו לכם, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. בלשון אחרת מהרו ועשו צורכיכם במבוי, עד שלא תחשך
אמרת, קל וחומר. ומה מים שאין מפיגין טעמן אסורין, שאר משקין שמפיגין טעמן לא כל שכן.

רבי אומר. במים אין לי אלא מים, שאר משקין מניין? תלמוד לומר. ובשל מבשל, מכל מקום. מאי בינייהו? איכא בינייהו צלי קדר. ורבנן, האי בשל מבשל מאי עבדי להו? מבעי ליה לכדתניא. בשלו ואחר כך צלאו, או שצלאו ואחר כך בשלו חייב. בשלמא בשלו ואחר כך צלאו חייב, דהא בשליה.

תרתי הוא דלא לקי, חדא מיהת לקי. איכא דאמרי. חדא נמי לא לקי, דלא מייחד לאויה כלאו דחסימה. רבא אמר. אכל זג לוקה שתים. חרצן לוקה שתים. זג וחרצן לוקה שלש. אביי אמר. אין לוקין על לאו שבכללות. איכא דאמרי. תרתי הוא דלא לקי, חדא מיהת לקי.
אכל בצל והשכים ומת, אין אומרין ממה מת. ואמר שמואל. לא שנו אלא בעלים, אבל באימהות לית לן בה. ובעלין נמי לא אמרן אלא דלא אבציל זירתא, אבל אבציל זירתא לית לן בה. אמר רב פפא. לא אמרן אלא דלא אישתי שיכרא, אבל אישתי שיכרא לית לן בה.

מפני שהשעה צריכה לו. אמר רבי זירא אמר שמואל. שכר מערבין בו, ופוסל את המקוה בשלשת לוגין. מתקיף לה רב כהנא. פשיטא, וכי מה בין זה למי צבע? דתנן. רבי יוסי אומר. מי צבע פוסלין את המקוה בשלשת לוגין. אמרי. התם מיא דצבעא מיקרי, הכא שיכרא איקרי. ובכמה מערבין?

בתרין רבעי שכרא, כדתנן. המוציא יין, כדי מזיגת הכוס. ותני עלה. כדי מזיגת כוס יפה. מאי כוס יפה? כוס של ברכה. ואמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. כוס של ברכה צריך שיהא בו רובע רביעית, כדי שימזגנו ויעמוד על רביעית. וכדרבא, דאמר רבא. כל חמרא דלא דרי על חד תלת מיא לאו חמרא הוא.

אמר רב יוסף. מנא אמינא לה? דתניא. אכל גרוגרות ושילם תמרים תבוא עליו ברכה. היכי דמי? אילימא לפי דמים, דאכל מיניה בזוזא וקא משלם ליה בזוזא מאי תבא עליו ברכה? בזוזא אכל, בזוזא קא משלם. אלא לאו, לפי מדה, דאכל מיניה גריוא דגרוגרות דשויא זוזא, וקא משלם ליה גריוא דתמרים דשוי ארבעה וקתני. תבא עליו ברכה, אלמא. תמרים עדיפי.

אמר ליה אביי. לעולם דאכל מיניה בזוזא, וקא משלם בזוזא. ומאי תבא עליו ברכה? דאכל מיניה מידי דלא קפיץ עליה זבינא, וקא משלם ליה מידי דקפיץ עליה זבינא. שתיתא אמר רב אחא בר פנחס. תרי שרגושי. כיסאני אמר אביי. תרי בוני דפומבדיתא. אמר אביי, אמרה לי אם. הני כסאני מעלו לליבא, ומבטלי מחשבתא.
ואי בצונן אסור, סוכרין את הנהרות מבעי ליה למיתני?. אמר רב שישא בריה דרב אידי. אבא הכי קשיא ליה, מכדי תנן. אסור ברחיצה נועלין את המרחצאות למה לי? אלא לאו, שמע מינה. בחמין אסור, בצונן מותר. לימא מסייע ליה. כל חייבי טבילות טובלין כדרכן, בין בתשעה באב בין ביום הכפורים. במאי? אילימא בחמין, טבילה בחמין מי איכא? שאובין נינהו.

אילימא בחמין, אין הבוגרת רשאה?. והאמר רב חסדא. אבל אסור להושיט אצבעו בחמין. אלא לאו, בצונן. לא, אכיחול ופירכוס. לימא מסייע ליה, דאמר רבי אבא הכהן משום רבי יוסי הכהן. מעשה ומתו בניו של רבי יוסי בר חנינא, ורחץ בצונן כל שבעה. אמרי. התם בשתכפוהו אבליו זה אחר זה. דתניא. תכפוהו אבליו זה אחר זה,

אילימא יחיד ממש, וצבור שליח צבור, הני תשע עשרה? עשרין וארבע הוו. אלא לאו, הכי קאמר. אין בין יחיד דקבל עליו תענית יחיד ליחיד שקבל עליו תענית צבור, אלא שזה מתפלל שמונה עשרה, וזה מתפלל תשע עשרה. שמע מינה. יחיד קובע ברכה לעצמו. לא, לעולם אימא לך שליח צבור, ודקא קשיא לך.
גמ׳ רמי ליה רב איקא מפשרוניא לרבא, תנן. בוזקין מלח על גבי הכבש בשביל שלא יחליקו. במקדש אין, במדינה לא.

אמר ליה רבה. לא אסרו אלא קול של שיר. איתיביה אביי. מעלין בדיופי ומטיפין מיארק לחולה בשבת. לחולה אין, לבריא לא. היכי דמי? לאו דנים וקא בעי דליתער. שמע מינה. אולודי קלא אסיר. לא. דתיר, וקא בעי דלינים דמשתמע כי קלא דזמזומי.

ודלעיו מפני החיה משמר כדרכו בשבת, ובלבד שלא יספק ולא יטפח ולא ירקד כדרך שהן עושין בחול. מאי טעמא לאו דקמוליד קלא, וכל אולודי קלא אסיר?
וממאי? דילמא שאני התם, דאי אמר להו גמירנא, אמרו ליה. אימא לן. הוה ליה למימר גמר ושכח, מאי לא אהיה חובש? כלל. לא קשיא. כאן בדברי תורה, כאן במשא ומתן. מתני׳ מצילין סל מלא ככרות, אף על פי שיש בו מאה סעודות,

וחוזר ולובש ומוציא, ואומר לאחרים. בואו והצילו עמי. גמ׳ והא תנא ליה רישא שלש סעודות ותו לא. אמר רב הונא. לא קשיא, כאן בבא להציל, כאן בבא לקפל. ובא להציל מציל את כולן. בא לקפל אינו מקפל אלא מזון שלש סעודות. רבי אבא בר זבדא אמר רב.

אמר ליה רב נחמן בר יצחק לרבא. מאי טעותא? אמר ליה, דקתני. ובלבד שלא יביא כלי אחר ויקלוט, כלי אחר ויצרף. כלי אחר הוא דלא, אבל בההוא מנא כמה דבעי מציל. ועיגול של דבילה כו׳. חשבון מאי עבידתיה? מהפקירא קזכו? אמר רב חסדא.

דידעי דכהאי גוונא לאו שכר שבת הוא, עושין עמו חשבון לאחר השבת. ולהיכן מצילין כו׳. מאי שנא הכא דקתני לכם, ומאי שנא הכא דקתני עמי? אמרי. גבי מזונות קתני לכם משום דלא קא חזי אלא מזון שלש סעודות. אבל גבי לבושים קתני עמי משום דקחזי ליה לכולי יומא.

ואם כבתה כבתה. אמרי דבי רבי ינאי. לא שנו אלא בשוכח, אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור. תנא. נר שאחורי הדלת פותח ונועל כדרכו, ואם כבתה כבתה. לייט עלה רב. אמר ליה רבינא לרב אחא בריה דרבא, ואמרי לה רב אחא בריה דרבא לרב אשי. מאי טעמא לייט עלה רב?

אילימא משום דרב סבר לה כרבי יהודה, ותנא קתני לה כרבי שמעון. משום דרב סבר לה כרבי יהודה, כל דתני כרבי שמעון מילט לייט ליה?. אמר ליה. בהא אפילו רבי שמעון מודה. דהא אביי ורבא דאמרי תרוייהו. מודה רבי שמעון בפסיק רישיה ולא ימות. אמר רב יהודה. פותח אדם דלת כנגד מדורה בשבת. לייט עלה אביי. במאי עסקינן?

והאמר רבה בר תחליפא משמיה דרב. מאן תנא גרם כבוי אסור רבי יוסי. אלא לעולם לא תיפוך, וברייתא כולה רבי יוסי היא. וחסורי מחסרא והכי קתני. עושין מחיצה בכלים ריקנין ובמלאים שאין דרכן להשתבר. ואלו הן כלים שאין דרכן להשתבר. כלי מתכות. וכלי כפר שיחין וכלי כפר חנניה

נמי אין דרכן להשתבר, שרבי יוסי אומר. אף כלי כפר שיחין וכלי כפר חנניה אין דרכן להשתבר. ורמי דרבנן אדרבנן, ורמי דרבי יוסי אדרבי יוסי. דתניא. הרי שהיה שם כתוב לו על בשרו הרי זה לא ירחוץ ולא יסוך ולא יעמוד במקום הטינופת. נזדמנה לו טבילה של מצוה כורך עליה גמי, ויורד וטובל. רבי יוסי אומר.

מתוך שאדם בהול על ממונו, אי שרית ליה אתי לכבויי. אי הכי קשיא דרבנן אדרבנן. ומה התם דאדם בהול על ממונו שרי, הכא לא כל שכן?. ותסברא האי גמי היכי דמי? אי דמיהדק קא הוי חציצה, אי לא מיהדק עיילי ביה מיא. חציצה, תיפוק ליה משום דיו. בלחה. דתניא. הדם והדיו הדבש והחלב,
אליעזר עבד אברהם, ושאול בן קיש, ויפתח הגלעדי. אליעזר עבד אברהם דכתיב. והיה הנערה אשר אמר אליה הטי נא כדך וגו׳, יכול אפילו חיגרת, אפילו סומא. השיבו כהוגן, ונזדמנה לו רבקה. שאול בן קיש דכתיב. והיה האיש אשר יכנו יעשרנו המלך עשר גדול ואת בתו יתן לו,

אמר רבי ברכיה. אף כנסת ישראל שאלה שלא כהוגן, והקדוש ברוך הוא השיבה כהוגן, שנאמר. ונדעה נרדפה לדעת את ה׳ כשחר נכון מצאו ויבוא כגשם לנו, אמר לה הקדוש ברוך הוא. בתי, את שואלת דבר שפעמים מתבקש ופעמים אינו מתבקש, אבל אני אהיה לך דבר המתבקש לעולם,

שימני כחותם על לבך כחותם על זרועך, אמר לה הקדוש ברוך הוא. בתי, את שואלת דבר שפעמים נראה ופעמים אינו נראה, אבל אני אעשה לך דבר שנראה לעולם, שנאמר. הן על כפים חקתיך. אין שואלין את הגשמים כו׳. סברוה. שאלה והזכרה חדא מילתא היא, מאן תנא? אמר רבא.

במקום ששואל, אינו דין שיהא מזכיר? אלא אמר עולא. תרי תנאי אליבא דרבי יהודה. רב יוסף אמר. מאי עד שיעבור הפסח עד שיעבור שליח צבור ראשון היורד ביום טוב ראשון של פסח. אמר ליה אביי. שאלה ביום טוב מי איכא? אמר ליה. אין שואל מתורגמן. וכי מתורגמן שואל דבר שאינו צריך לצבור? אלא מחוורתא, כדעולא.

הלכה כרבי יהודה. אמר ליה רבי זירא לרבי אסי. ומי אמר רבי יוחנן הכי? והתנן. בשלשה במרחשוון שואלין את הגשמים, רבן גמליאל אומר. בשבעה בו. ואמר רבי אלעזר. הלכה כרבן גמליאל. אמר ליה. גברא אגברא קא רמית?. איבעית אימא, לא קשיא. כאן לשאול, כאן להזכיר. והאמר רבי יוחנן. במקום ששואל מזכיר.
אמר ליה. פוסק, ואין בכך כלום. אמר רבה. ימים שהיחיד גומר בהן את ההלל, בין פרק לפרק פוסק, באמצע הפרק אינו פוסק, וימים שאין היחיד גומר בהן את ההלל אפילו באמצע הפרק פוסק. איני?. והא רב בר שבא איקלע לגביה דרבינא, וימים שאין היחיד גומר את ההלל הוה, ולא פסיק ליה.

רבי אמי ורבי אסי טעמי עד שיעור רביעתא. אמר רב. כל הנותן שלום לחבירו קודם שיתפלל כאילו עשאו במה. שנאמר. חדלו לכם מן האדם אשר נשמה באפו כי במה נחשב הוא. אל תקרי, במה אלא במה. ושמואל אמר. במה חשבתו לזה ולא לאלוה? מתיב רב ששת. בפרקים שואל מפני הכבוד ומשיב.

תרגמה רבי אבא. במשכים לפתחו. אמר רבי יונה אמר רבי זירא. כל העושה חפציו קודם שיתפלל כאלו בנה במה. אמרו לו במה אמרת? אמר להו. לא, אסור קא אמינא. רב אידי בר אבין אמר רב יצחק בר אשיאן. אסור לו לאדם לעשות חפציו קודם שיתפלל, שנאמר. צדק לפניו יהלך וישם לדרך פעמיו.

חוזר ואומר אמת, או אינו חוזר ואומר אמת? אמר רבי אבהו אמר רבי יוחנן. חוזר ואומר אמת. רבה אמר. אינו חוזר ואומר אמת. ההוא דנחית קמיה דרבה. שמעיה רבה דאמר אמת אמת תרי זימני. אמר רבה. כל אמת אמת תפסיה להאי. אמר רב יוסף. כמה מעליא הא שמעתתא, דכי אתא רב שמואל בר יהודה אמר.

אמרי במערבא ערבית דבר אל בני ישראל ואמרת אליהם אני ה׳ אלהיכם אמת. אמר ליה אביי. מאי מעליותא? והא אמר רב כהנא אמר רב. לא יתחיל, ואם התחיל גומר. וכי תימא ואמרת אליהם לא הוי התחלה והאמר רב שמואל בר יצחק אמר רב. דבר אל בני ישראל לא הוי התחלה, ואמרת אליהם הוי התחלה.

אמר רב פפא. קסברי במערבא ואמרת אליהם נמי לא הויא התחלה עד דאמר ועשו להם ציצית. אמר אביי. הלכך, אנן אתחולי מתחלינן, דקא מתחלי במערבא, וכיון דאתחלינן מגמר נמי גמרינן. דהא אמר רב כהנא אמר רב לא יתחיל, ואם התחיל גומר. חייא בר רב אמר.

סיפא בתרי, ורישא בחד. מכל מקום קשיא לרב. רב כרבי יהושע בן קרחה סבירא ליה, דאמר עול מלכות שמים תחלה ואחר כך עול מצות. אימר דאמר רבי יהושע בן קרחה להקדים קריאה לקריאה, קריאה לעשיה מי שמעת ליה?. ותו, מי סבר ליה כרבי יהושע בן קרחה? והאמר רב חייא בר אשי. זמנין סגיאין הוה קאימנא קמיה דרב, ומקדים ומשי ידיה, ומברך,
ואם לאו אוסרת. הכא במאי עסקינן, בדלא גבוה מרפסת עשרה. ואי לא גבוה מרפסת עשרה, כי קא עביד דקה, מאי הוי? במגופפת עד עשר אמות, דכיון דעביד דקה איסתלוקי איסתלוק ליה מהכא. אמר רב יהודה אמר שמואל. כותל שרצפה בסולמות, אפילו ביתר מעשר תורת מחיצה עליו.

רמי ליה רב ברונא לרב יהודה במעצרתא דבי רב חנינא. מי אמר שמואל תורת מחיצה עליו? והאמר רב נחמן אמר שמואל. אנשי מרפסת ואנשי חצר ששכחו ולא עירבו, אם יש לפניה דקה ארבעה אינה אוסרת, ואם לאו אוסרת. הכא במאי עסקינן, דלא גבוה מרפסת עשרה. ואי לא גבוה מרפסת עשרה, כי עביד דקה מאי הוי?

הילכך נעבדן כווי. הדר אמר. כווי נמי לא בעי, דההוא בי תיבנא דהוה ליה למר בר פופידתא מפומבדיתא, ושויה שיור לפומבדיתא. אמר, היינו דאמר לי מר. חזי דלא מצווחת עלה בבי מדרשא.

אלא כעין חדשה, מהו? רב הונא ורב יהודה, חד אמר. בעיא שיור, וחד אמר. לא בעיא שיור. רבי שמעון אומר שלש חצירות וכו׳. אמר רב חמא בר גוריא אמר רב. הלכה כרבי שמעון. רבי יצחק אמר. אפילו בית אחד וחצר אחת. חצר אחת סלקא דעתך?. אלא אימא. בית אחד בחצר אחת.
והתם מנלן? דכתיב. למען ישמעו ולמען ילמדו, ותניא. למען ישמעו פרט למדבר ואינו שומע, ולמען ילמדו פרט לשומע ואינו מדבר. למימרא דכי לא משתעי לא גמר? והא הנהו תרי אילמי דהוו בשבבותיה דרבי, בני ברתיה דרבי יוחנן בן גודגדא,

דאי סלקא דעתך למען ילמדו, וכיון דלא משתעי לא גמר, וכיון דלא שמע לא גמר, האי מלמען ישמעו נפקא. אלא ודאי למען ילמדו הוא. אמר רבי תנחום. חרש באזנו אחת פטור מן הראיה, שנאמר באזניהם. והאי באזניהם מבעי ליה באזניהם דכולהו ישראל. ההוא מנגד כל ישראל נפקא.

אי מנגד כל ישראל, הוה אמינא. אף על גב דלא שמעי כתב רחמנא באזניהם, והוא דשמעי. ההוא מלמען ישמעו נפקא. אמר רבי תנחום. חיגר ברגלו אחת פטור מן הראיה, שנאמר. רגלים. והא רגלים מבעי ליה, פרט לבעלי קבין. ההוא מפעמים נפקא, דתניא. פעמים, אין פעמים אלא רגלים, וכן הוא אומר.

תרמסנה רגל רגלי עני פעמי דלים. ואומר. מה יפו פעמיך בנעלים בת נדיב. דרש רבא, מאי דכתיב. מה יפו פעמיך בנעלים בת נדיב כמה נאין רגליהן של ישראל בשעה שעולין לרגל. בת נדיב בתו של אברהם אבינו שנקרא נדיב, שנאמר. נדיבי עמים נאספו עם אלהי אברהם. אלהי אברהם, ולא אלהי יצחק ויעקב?

אמר להם. מה חידוש היה בבית המדרש היום? אמרו לו. תלמידיך אנו ומימיך אנו שותין. אמר להם. אף על פי כן, אי אפשר לבית המדרש בלא חידוש. שבת של מי היתה? שבת של רבי אלעזר בן עזריה היתה. ובמה היתה הגדה היום? אמרו לו. בפרשת הקהל. ומה דרש בה? הקהל את העם האנשים והנשים והטף. אם אנשים באים ללמוד,

אי מה דרבן זה מטלטל אף דברי תורה מטלטלין, תלמוד לומר. משמרות. אי מה מסמר זה חסר ולא יתר אף דברי תורה חסירין ולא יתירין, תלמוד לומר. נטועים, מה נטיעה זו פרה ורבה אף דברי תורה פרין ורבין. בעלי אספות אלו תלמידי חכמים, שיושבין אסופות אסופות ועוסקין בתורה.