portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
שנאמר. אמרו בלבבכם. אם נצחו מוטב, ואם לאו יקרא קריאת שמע, שנאמר. על משכבכם. אם נצחו מוטב, ואם לאו יזכור לו יום המיתה, שנאמר. ודמו סלה. ואמר רבי לוי בר חמא, אמר רבי שמעון בן לקיש,

ואין רשף אלא מזיקין, שנאמר. מזי רעב ולחמי רשף וקטב מרירי. אמר רבי שמעון בן לקיש. כל העוסק בתורה יסורין בדילין הימנו, שנאמר. ובני רשף יגביהו עוף. ואין עוף אלא תורה, שנאמר התעיף עיניך בו ואיננו, ואין רשף אלא יסורין, שנאמר. מזי רעב ולחמי רשף. אמר ליה רבי יוחנן. הא אפילו תינוקות של בית רבן, יודעין אותו,

אשרי הגבר אשר תיסרנו יה ומתורתך תלמדנו. ואם תלה ולא מצא בידוע שיסורין של אהבה הם, שנאמר. כי את אשר יאהב ה׳ יוכיח. אמר רבא, אמר רב סחורה, אמר רב הונא. כל שהקדוש ברוך הוא חפץ בו מדכאו ביסורין, שנאמר. וה׳ חפץ דכאו החלי.

אלו הם יסורין של אהבה כל שאין בהן בטול תורה, שנאמר. אשרי הגבר אשר תיסרנו יה ומתורתך תלמדנו. וחד אמר. אלו הן יסורין של אהבה כל שאין בהן בטול תפלה, שנאמר. ברוך אלהים אשר לא הסיר תפלתי וחסדו מאתי. אמר להו רבי אבא בריה דרבי חייא בר אבא, הכי אמר רבי חייא בר אבא, אמר רבי יוחנן. אלו ואלו יסורין של אהבה הן,

נאמר ברית במלח, ונאמר ברית ביסורין, נאמר ברית במלח, דכתיב. ולא תשבית מלח ברית ונאמר ברית ביסורין, דכתיב. אלה דברי הברית, מה ברית האמור במלח מלח ממתקת את הבשר, אף ברית האמור ביסורין יסורין ממרקין כל עונותיו של אדם. תניא, רבי שמעון בן יוחאי אומר. שלש מתנות טובות נתן הקדוש ברוך הוא לישראל,

רבי אלעזר חלש. על לגביה רבי יוחנן. חזא דהוה קא גני בבית אפל. גלייה לדרעיה ונפל נהורא. חזייה דהוה קא בכי רבי אלעזר. אמר ליה. אמאי קא בכית? אי משום תורה דלא אפשת שנינו. אחד המרבה ואחד הממעיט, ובלבד שיכוין לבו לשמים. ואי משום מזוני לא כל אדם זוכה לשתי שלחנות.

על לגביה רב יהודה אחוה דרב סלא חסידא ורבנן, ואמרי לה רב אדא בר אהבה ורבנן, ואמרו ליה. לעיין מר במיליה. אמר להו. ומי חשידנא בעינייכו? אמרו ליה. מי חשיד קודשא בריך הוא דעביד דינא בלא דינא?. אמר להו. אי איכא מאן דשמיע עלי מלתא לימא. אמרו ליה. הכי שמיע לן, דלא יהיב מר שבישא לאריסיה.

אמר להו. קבילנא עלי דיהיבנא ליה. איכא דאמרי. הדר חלא והוה חמרא. ואיכא דאמרי. אייקר חלא, ואיזדבן בדמי דחמרא. תניא אבא בנימין אומר. על שני דברים הייתי מצטער כל ימי על תפלתי שתהא לפני מטתי, ועל מטתי שתהא נתונה בין צפון לדרום. על תפלתי שתהא לפני מטתי, מאי לפני מטתי? אילימא לפני מטתי ממש,

שנים שנכנסו להתפלל. וקדם אחד מהם להתפלל, ולא המתין את חברו. ויצא. טורפין לו תפלתו בפניו, שנאמר. טרף נפשו באפו הלמענך תעזב ארץ. ולא עוד, אלא שגורם לשכינה שתסתלק מישראל, שנאמר. ויעתק צור ממקמו. ואין צור אלא הקדוש ברוך הוא, שנאמר. צור ילדך תשי.

ואם המתין לו מה שכרו? אמר רבי יוסי ברבי חנינא. זוכה לברכות הללו, שנאמר. לוא הקשבת למצותי ויהי כנהר שלומך וצדקתך כגלי
מה תרומה במיתה אף מעילה במיתה. ומינה. מה תרומה בכזית אף מעילה בכזית. ומתקיף לה רב פפא. ממאי דרבי כרבנן סבירא ליה? דילמא כאבא שאול סבירא ליה, דאמר. יש בה שוה פרוטה אף על גב דלית בה כזית. והא רב פפא הוא דאמר דאבא שאול תרתי בעי, אלא שמע מינה. הדר ביה. מר בריה דרבנא אמר, הכי קאמר.

לא. אם אמרת בשאר מצות שלא עשה בהן שאין מתכוין כמתכוין, שאם נתכוין לחתוך את התלוש וחתך את המחובר שפטור, תאמר במעילה, שאם נתכוין להתחמם בגיזי חולין ונתחמם בגיזי עולה שמעל. רב נחמן בר יצחק אמר, הכי קאמר. לא. אם אמרת בשאר מצות, שכן לא מתחייב בהן שאין מתעסק כמתעסק,

שאם נתכוין להגביה את התלוש, וחתך את המחובר שפטור. תאמר במעילה, שאם הושיט ידו לכלי ליטול חפץ וסך ידו בשמן של קודש שמעל. אמר מר. במה דברים אמורים במפריש תרומה והחמיצה, אבל הפריש חמץ תרומה דברי הכל אינה קדושה. מנא הני מילי? אמר רב נחמן בר יצחק, אמר קרא. תתן לו ולא לאורו.

אין תורמין מן הטמאה לטהורה, ואם תרם בשוגג תרומתו תרומה. ואמאי? לימא. לו ולא לאורו. לא קשיא. התם היתה לו שעת הכושר, הכא לא היתה לו שעת הכושר. ודלא היתה לו שעת הכושר, היכי דמי? כגון דאחמיץ במחובר. אבל אחמיץ בתלוש הכי נמי דקדשה? אמר ליה. אין, בגזירת עירין פתגמא ובמאמר קדישין שאילתא,

אמר קרא ראשית ששיריה ניכרין לישראל, יצתה זו שאין שיריה ניכרין. יתיב רב אחא בר רב עויא קמיה דרב חסדא, ויתיב ואמר משמיה דרבי יוחנן. ענבים שנטמאו דורכן פחות פחות מכביצה, ויינן כשר לנסכין. אלמא קסבר. משקין מיפקד פקידי, לאימת קא מיטמאי לכי סחיט להו.

אלמא קא סבר. משקין מיבלע בליעי. וכיון דאיטמו ליה אוכלא, איטמו ליה משקין. אמר ליה. ואת לא תיסברא דמשקין מיפקד פקידי? והתנן. טמא מת שסחט זיתים וענבים מכוונת כביצה טהורין. אי אמרת בשלמא מיפקד פקידי משום הכי טהורין, אלא אי אמרת מיבלע בליעי אמאי טהורין? אמר ליה.

אמר ליה. פת זריק ליה בין העצים. שמן של תרומה רמי ליה בכלי מאוס. גופא. מדליקין בפת ובשמן של תרומה שנטמאת. אביי אמר משמיה דחזקיה, ורבא אמר דבי רבי יצחק בר מרתא אמר רב הונא. לא שנו אלא פת, אבל חיטי לא, שמא יבא בהן לידי תקלה. ורבי יוחנן אמר. אפילו חיטי.

ואמאי? ניחוש דילמא אתי בהן לידי תקלה. כדאמר רב אשי. בשליקתא ומאיסתא, הכי נמי בשליקתא ומאיסתא. והיכא איתמר דרב אשי? אהא דאמר רבי אבין בר רב אחא אמר רבי יצחק. אבא שאול גבל של בית רבי היה, והיו מחמין לו חמין בחיטין של תרומה טמאה ללוש בהן עיסה בטהרה. אמאי? ניחוש דילמא אתי בהו לידי תקלה.
אפילו מקרא שכתבו מקרא ותרגום שכתבו תרגום נמי. דהא קתני. עד שיכתבנו אשורית על הספר בדיו. אלא, לא קשיא. הא רבנן, הא רבן שמעון בן גמליאל. אי רבן שמעון בן גמליאל הא איכא יונית. אלא, לא קשיא. כאן בספרים, כאן בתפלין ומזוזות. תפלין ומזוזות מאי טעמא? משום דכתיב בהו. והיו בהוייתן יהו, מאי תרגום שכתבו מקרא איכא?

רב אשי אמר. כי תניא ההיא בשאר ספרים, ורבי יהודה היא. דתניא. תפלין ומזוזות אין נכתבין אלא אשורית, ורבותינו התירו יונית. והכתיב והיו. אלא אימא. ספרים נכתבים בכל לשון, ורבותינו התירו יונית. התירו?. מכלל דתנא קמא אסר. אלא אימא. רבותינו לא התירו שיכתבו אלא יונית.

נתן הקדוש ברוך הוא בלב כל אחד ואחד עצה והסכימו כולן לדעת אחת. וכתבו לו. אלהים ברא בראשית. אעשה אדם בצלם ובדמות. ויכל ביום הששי וישבות ביום השביעי. זכר ונקבה בראו, ולא כתבו בראם. הבה ארדה ואבלה שם שפתם. ותצחק שרה בקרוביה.

כי באפם הרגו שור וברצונם עקרו אבוס. ויקח משה את אשתו ואת בניו וירכיבם על נושא בני אדם. ומושב בני ישראל אשר ישבו במצרים ובשאר ארצות ארבע מאות שנה. וישלח את זאטוטי בני ישראל. ואל זאטוטי בני ישראל לא שלח ידו. לא חמד אחד מהם נשאתי.

אימא סיפא. אין בין כהן משמש לכהן שעבר אלא פר יום הכפורים ועשירית האיפה. הא לכל דבריהן זה וזה שוין, אתאן לרבי מאיר, דתניא. אירע בו פסול ומינו כהן אחר תחתיו, ראשון חוזר לעבודתו, שני כל מצות כהונה גדולה עליו, דברי רבי מאיר. רבי יוסי אומר. ראשון חוזר לעבודתו,

דתניא, רבי שמעון אומר. אף צבור לא הקריבו אלא פסחים וחובות שקבוע להם זמן, אבל חובות שאין קבוע להם זמן הכא והכא לא קרוב. מתני׳
בור מכונסין דלא פסיקא ליה לא קתני. לימא מתניתין דלא כרבי יהודה בן בבא, דתנן. רבי יהודה בן בבא אומר. אין עושין פסין אלא לבאר הרבים בלבד, ואילו הכא קתני לביראות לא שנא דרבים ולא שנא דיחיד. אפילו תימא רבי יהודה בן בבא, מאי ביראות ביראות דעלמא. מאי דיומדין? אמר רבי ירמיה בן אלעזר.

אלא למאן דאמר זנב מאי אחור וקדם צרתני? כדרבי אמי, דאמר רבי אמי. אחור למעשה בראשית, וקדם לפורענות. בשלמא אחור למעשה בראשית דלא איברי עד מעלי שבתא, אלא וקדם לפורענות מאי היא? אילימא משום קללה הא בתחילה נתקלל נחש, ולבסוף נתקללה חוה,

בשלמא למאן דאמר פרצוף, היינו דכתיב זכר ונקבה בראם. אלא למאן דאמר זנב מאי זכר ונקבה בראם? לכדרבי אבהו. דרבי אבהו רמי, כתיב. זכר ונקבה בראם, וכתיב. (כי) בצלם אלהים ברא אותו. בתחלה עלתה במחשבה לבראות שנים, ולבסוף לא נברא אלא אחד. בשלמא למאן דאמר פרצוף, היינו דכתיב. ויסגור בשר תחתנה,

אלא למאן דאמר זנב מאי ויסגור בשר תחתנה? אמר רב זביד, ואיתימא רבי ירמיה, ואיתימא רב נחמן בר יצחק. לא נצרכה אלא למקום חתך. בשלמא למאן דאמר זנב, היינו דכתיב. ויבן, אלא למאן דאמר פרצוף מאי ויבן? לכדרבי שמעון בן מנסיא. דדריש רבי שמעון בן מנסיא.

כי קאמרינן ההוא, בשכבת זרע דחזא לאונסיה. ואמר רבי ירמיה בן אלעזר. מקצת שבחו של אדם אומרים בפניו, וכולו שלא בפניו. מקצת שבחו בפניו, דכתיב. כי אותך ראיתי צדיק לפני בדור הזה, כולו שלא בפניו, דכתיב. נח איש צדיק תמים היה בדורותיו.

שנאמר. ולא אמר איה אלוה עושי נותן זמירות בלילה. ואמר רבי ירמיה בן אלעזר. מיום שחרב בית המקדש, דיו לעולם שישתמש בשתי אותיות, שנאמר. כל הנשמה תהלל יה הללויה. ואמר רבי ירמיה בן אלעזר. נתקללה בבל נתקללו שכיניה, נתקללה שומרון נתברכו שכיניה. נתקללה בבל נתקללו שכיניה דכתיב.
בשל חוליות. אי הכי, מאי טעמא דרבי שמעון בן לקיש דשרי? מאי חוליות כעין חוליות, דאית בה חידקי. הלכך. חוליות, בין גדולה בין קטנה אסורה לטלטלה. גדולה נמי דאית בה חידקי גזירה אטו גדולה דחוליות. כי פליגי בקטנה דאית בה חידקי. מר סבר גזרינן, ומר סבר לא גזרינן. ומי אמר רבי יוחנן הכי?

והאמר רבי יוחנן. הלכה כסתם משנה. ותנן, מוכני שלה בזמן שהיא נשמטת אין חיבור לה, ואין נמדדת עמה, ואין מצלת עמה באהל המת, ואין גוררין אותה בשבת בזמן שיש עליה מעות. הא אין עליה מעות שריא, ואף על גב דהוו עליה בין השמשות? אמר רבי זירא. תהא משנתינו שלא היו עליה מעות כל בין השמשות,
אמר לך. אנא ביממא הוא דאמרי, ורבנן הוא דקא טעו, דקא חשבן דקדמא וחשוכא. לימא תיהוי תיובתא דרבי חנינא? לא, ויאיצו שאני. תא שמע. מצרים היה ארבע מאות פרסה על ארבע מאות פרסה, ומצרים אחד מששים בכוש, וכוש אחד מששים בעולם, ועולם אחד מששים בגן, וגן אחד מששים בעדן, ועדן אחד מששים בגיהנם,

נמצא כל העולם כולו ככיסוי קדירה לגיהנם. תיובתא. תא שמע, דתנא דבי אליהו, רבי נתן אומר. כל הישוב כולו תחת כוכב אחד יושב. תדע, שהרי אדם נותן עינו בכוכב אחד, הולך למזרח עומד כנגדו, לארבע רוחות העולם עומד כנגדו, מכלל דכל הישוב כולו תחת כוכב אחד יושב. תיובתא. תא שמע.

תשובה לדבריהם מעולם לא מצינו עגלה בדרום ועקרב בצפון. מתקיף לה רב אחא בר יעקב. ודילמא כבוצינא דריחיא. אי נמי כצינורא דדשא. חכמי ישראל אומרים. ביום חמה מהלכת למטה מן הרקיע, ובלילה למעלה מן הרקיע. וחכמי אומות העולם אומרים. ביום חמה מהלכת למטה מן הרקיע, ובלילה למטה מן הקרקע. אמר רבי. ונראין דבריהן מדברינו,

שביום מעינות צוננין, ובלילה רותחין. תניא רבי נתן אומר. בימות החמה, חמה מהלכת בגובה של רקיע, לפיכך כל העולם כולו רותח ומעינות צוננין. בימות הגשמים, חמה מהלכת בשיפולי רקיע, לפיכך כל העולם כולו צונן ומעינות רותחין. תנו רבנן. בארבעה שבילין חמה מהלכת.

מגיד שמאסקופת העזרה ולחוץ קרוי דרך. מתני׳
כל תלמיד חכם שנמצא רבב על בגדו חייב מיתה, שנאמר. כל משנאי אהבו מות אל תקרי משנאי, אלא משניאי. רבינא אמר. רבד איתמר. ולא פליגי. הא בגלימא, הא בלבושא. ואמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. מאי דכתיב כאשר הלך עבדי ישעיהו ערום ויחף. ערום בבגדים בלואים, ויחף במנעלים המטולאים.

ואמר רבי יוחנן. איזהו תלמיד חכם שממנין אותו פרנס על הציבור זה ששואלין אותו דבר הלכה בכל מקום ואומר, ואפילו במסכת כלה. ואמר רבי יוחנן. איזהו תלמיד חכם שבני עירו מצווין לעשות לו מלאכתו זה שמניח חפצו ועוסק בחפצי שמים. והני מילי למיטרח בריפתיה.

בני, אל תקברוני לא בכלים לבנים ולא בכלים שחורים, לבנים שמא לא אזכה, ואהיה כחתן בין אבלים. שחורים שמא אזכה, ואהיה כאבל בין חתנים. אלא בכלים האוליירין הבאין ממדינת הים. אלמא, סומקי נינהו. לא קשיא. הא בגלימי, הא בלבושי. . רבי ישמעאל אומר,
אלא למאן דאמר מלמדין, מאי איכא למימר? תרי מיעוטי כתיבי. ושמו, הערופה. והני תלתא קראי בדם למה לי? חד למעוטי מנותר, וחד למעוטי ממעילה, וחד למעוטי מטומאה. אבל מפיגול לא צריך למעוטי קרא, דתנן. כל שיש לו מתירין, בין לאדם, בין למזבח חייבין עליו משום פיגול.

ורבי יהודה. אי מעכבי מעכבי, ואי לא מעכבי לא מעכבי. כדתניא. וכלה מכפר את הקודש, אם כפר כלה, ואם לא כפר לא כלה, דברי רבי עקיבא. אמר לו רבי יהודה. מפני מה לא נאמר. אם כלה כפר, ואם לא כלה לא כפר, שאם חיסר אחת מן המתנות לא עשה ולא כלום. ואמרינן. מאי בינייהו? רבי יוחנן ורבי יהושע בן לוי.
מתני׳ פירס עליה סדין מפני החמה, או תחתיה מפני הנשר, או שפירס על גבי הקינוף פסולה. אבל פורס הוא על גבי נקליטי המטה. גמ׳ אמר רב חסדא. לא שנו אלא מפני הנשר. אבל לנאותה כשרה. פשיטא, מפני הנשר תנן. מהו דתימא. הוא הדין דאפילו לנאותה, והאי דקתני מפני הנשר אורחא דמילתא קתני, קא משמע לן.

מנימין עבדיה דרב אשי איטמישא ליה כתונתא במיא, ואשטחה אמטללתא. אמר ליה רב אשי. דלייה, דלא לימרו קא מסככי בדבר המקבל טומאה. והא קא חזו ליה דרטיבא. לכי יבשה קאמינא לך. אתמר. נויי סוכה המופלגין ממנה ארבעה, רב נחמן אמר. כשרה, רב חסדא ורבה בר רב הונא אמרי. פסולה.

הא תרגמה שמואל במטה גבוהה עשרה. תא שמע. או שפירס על גבי קינופות פסולה. התם נמי דגביהי עשרה. והא לא קתני הכי. דתניא. נקליטין שנים, וקינופות ארבעה. פירס על גבי קינופות פסולה, על גבי נקליטין כשרה, ובלבד שלא יהיו נקליטין גבוהין מן המטה עשרה. מכלל דקינופות אף על פי שאין גבוהין עשרה.

שאני קינופות, דקביעי. והרי סוכה על גבי סוכה דקביעא, ואמר שמואל. כהכשרה כך פסולה. אמרי. התם, דלמפסל סוכה בעשרה. הכא, דלשוויי אוהלא בציר מעשרה נמי הוי אוהלא. אמר רב תחליפא בר אבימי אמר שמואל. הישן בכילה ערום מוציא ראשו חוץ לכילה וקורא קריאת שמע.
ואמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. בכלכלה מלאה פירות עסקינן. טעמא דאית בה פירי, הא לית בה פירי לא? אשתומם כשעה חדא, ואמר. הכא נמי דאית בה קרטין. אמר אביי. קרטין בי רבי מי חשיבי? וכי תימא. חזו לעניים והתניא, בגדי עניים לעניים, בגדי עשירים לעשירים,

אבל דעניים לעשירים לא. אלא אמר אביי. מידי דהוה אגרף של ריעי. אמר רבא, שתי תשובות בדבר. חדא, גרף של ריעי מאיס, והאי לא מאיס. ועוד, גרף של ריעי מיגלי, והאי מיכסי. אלא אמר רבא. כי הוינן בי רב נחמן הוה מטלטלינן כנונא אגב קיטמא, ואף על גב דאיכא עליה שברי עצים.

מיתיבי. ושוין שאם יש בה שברי פתילה שאסור לטלטל. אמר אביי. בגלילא שנו. לוי בר שמואל אשכחינהו לרבי אבא ולרב הונא בר חייא דהוו קיימי אפיתחא דבי רב הונא. אמר להו. מהו להחזיר מטה של טרסיים בשבת? אמרו ליה. שפיר דמי. אתא לקמיה דרב יהודה, אמר.

מאי דעתיך בנין מן הצד הוא? נהי דאיסורא דאורייתא ליכא, איסורא דרבנן מיהא איכא. אמר ליה. אנא כרבן שמעון בן גמליאל סבירא לי דאמר אם היה רפוי מותר. מתני׳ נותנין כלי תחת הנר לקבל ניצוצות, ולא יתן לתוכו מים מפני שהוא מכבה. גמ׳ והא קמבטל כלי מהיכנו.

אמר רב הונא בריה דרב יהושע. ניצוצות אין בהן ממש. ולא יתן לתוכו מים מפני שהוא מכבה. לימא תנן סתמא כרבי יוסי, דאמר גורם לכיבוי אסור. ותסברא? אימור דאמר רבי יוסי בשבת, בערב שבת מי אמר? וכי תימא הכא נמי בשבת, והתניא. נותנין כלי תחת הנר לקבל ניצוצות בשבת,

לענין אסוקי הבלא דזיתים מסקי הבלא, דשומשמין לא מסקי הבלא.
והכתיב. אלה המצות, שאין נביא רשאי לחדש דבר מעתה? ועוד, האמר רב חסדא.

תרגום של נביאים יונתן בן עוזיאל אמרו מפי חגי זכריה ומלאכי, ונזדעזעה ארץ ישראל ארבע מאות פרסה על ארבע מאות פרסה. יצתה בת קול ואמרה. מי הוא זה שגילה סתריי לבני אדם? עמד יונתן בן עוזיאל על רגליו ואמר. אני הוא שגליתי סתריך לבני אדם, גלוי וידוע לפניך שלא לכבודי עשיתי, ולא לכבוד בית אבא,

ביומא ההוא יסגי מספדא בירושלים כמספדא דאחאב בר עמרי דקטל יתיה הדדרימון בן טברימון ברמות גלעד וכמספדא דיאשיה בר אמון דקטל יתיה פרעה חגירא בבקעת מגידו. וראיתי אני דניאל לבדי את המראה והאנשים אשר היו עמי לא ראו את המראה אבל חרדה גדולה נפלה עליהם ויברחו בהחבא.

מאן נינהו אנשים? אמר רבי ירמיה ואיתימא רבי חייא בר אבא. זה חגי זכריה ומלאכי. אינהו עדיפי מיניה, ואיהו עדיף מינייהו. אינהו עדיפי מיניה דאינהו נביאי ואיהו לאו נביא. איהו עדיף מינייהו דאיהו חזא ואינהו לא חזו. וכי מאחר דלא חזו, מאי טעמא איבעיתו? אף על גב דאינהו לא חזו, מזלייהו חזו.

ואי קאים במקום הטנופת לינשוף מדוכתיה ארבע גרמידי. ואי לא לימא הכי. עיזא דבי טבחי שמינא מינאי. והשתא דאמרת מדינה ומדינה ועיר ועיר לדרשה, משפחה ומשפחה למאי אתא? אמר רבי יוסי בר חנינא. להביא משפחות כהונה ולויה, שמבטלין עבודתן ובאין לשמוע מקרא מגילה. דאמר רב יהודה אמר רב.

גדול תלמוד תורה יותר מהקרבת תמידין, שנאמר. עתה באתי. לא קשיא. הא דרבים, והא דיחיד. ודיחיד קל? והתנן. נשים במועד מענות אבל לא מטפחות, רבי ישמעאל אומר. אם היו סמוכות למטה מטפחות. בראשי חדשים בחנוכה ובפורים, מענות ומטפחות בזה ובזה, אבל לא מקוננות. ואמר רבה בר הונא.

מדתניא. מבטלין תלמוד תורה להוצאת מת, ולהכנסת כלה. עבודה ומת מצוה מת מצוה עדיף, מולאחותו. דתניא. ולאחותו מה תלמוד לומר? הרי שהיה הולך לשחוט את פסחו ולמול את בנו, ושמע שמת לו מת, יכול יטמא אמרת. לא יטמא. יכול כשם שאינו מיטמא לאחותו, כך אינו מיטמא למת מצוה תלמוד לומר. ולאחותו.

אף על גב דמיקלעי ליה מעלמא. ואמר רבי יהושע בן לוי. כרך שחרב ולבסוף ישב נדון ככרך. מאי חרב? אילימא חרבו חומותיו. ישב אין, לא ישב לא?
וחכמים אומרים. עושין את האמה בתחילה בשביעית, ומתקנין את המקולקלות במועד. ומתקנין את קלקולי המים שברשות הרבים, וחוטטין אותן, ומתקנין את הדרכים ואת הרחובות ואת מקוות המים, ועושין כל צורכי הרבים, ומציינין את הקברות, ויוצאין אף על הכלאים.

קא משמע לן. לא שנא מעיין שיצא בתחילה, ולא שנא מעיין שלא יצא בתחילה, בית השלחין אין, בית הבעל לא. ומאי משמע דהאי בית השלחין לישנא דצחותא היא דכתיב. ואתה עיף ויגע, ומתרגמינן. ואת משלהי ולאי.

ומאי משמע דהאי בית הבעל לישנא דמייתבותא היא דכתיב. כי יבעל בחור בתולה, ומתרגמינן. ארי כמה דמיתותב עולם עם בתולתא יתייתבון בגויך בנייך. מאן תנא דפסידא אין, הרווחה לא, ואפילו במקום פסידא מיטרח נמי לא טרחינן?

אלא אמר רב פפא. הא מני רבי יהודה היא, דתניא. מעיין היוצא בתחילה משקין ממנו אפילו שדה בית הבעל, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. אין משקין אלא שדה בית השלחין שחרבה. רבי אלעזר בן עזריה אומר. לא כך ולא כך. יתר על כן אמר רבי יהודה. לא יפנה אדם אמת המים וישקה לגינתו ולחורבתו בחולו של מועד. מאי חרבה?

רבה אמר. משום חורש. רב יוסף אמר. משום זורע. אמר רבה, כוותי דידי מסתברא. מה דרכו של חורש לרפויי ארעא, האי נמי מרפויי ארעא. אמר רב יוסף, כוותי דידי מסתברא. מה דרכו של זורע לצמוחי פירא, הכא נמי מצמח פירא. אמר ליה אביי לרבה. לדידך קשיא ולרב יוסף קשיא.

לדידך קשיא. משום חורש אין, משום זורע לא? לרב יוסף קשיא. משום זורע אין, משום חורש לא? וכי תימא. כל היכא דאיכא תרתי לא מיחייב אלא חדא, והאמר רב כהנא. זומר וצריך לעצים חייב שתים. אחת משום נוטע, ואחת משום קוצר. קשיא. איתיביה רב יוסף לרבה. המנכש והמחפה לכלאים לוקה. רבי עקיבא אומר. אף המקיים.

מאי טעם המנכש והמחפה בכלאים לוקה משום מקיים שרבי עקיבא אומר. אף המקיים. מאי טעמא דרבי עקיבא? דתניא. שדך לא תזרע כלאים, אין לי אלא זורע, מקיים מניין? תלמוד לומר. כלאים שדך לא. תנן. משקין בית השלחין במועד ובשביעית. בשלמא מועד, משום טירחא הוא, ובמקום פסידא שרו רבנן.
כגון שנפרץ בקרן זוית, דפתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי. ורב הונא אמר. אחד זה ואחד זה בארבעה. וכן אמר ליה רב הונא לרב חנן בר רבא. לא תפלוג עלאי דרב איקלע לדמחריא ועבד עובדא כוותי. אמר ליה. רב בקעה מצא וגדר בה גדר. אמר רב נחמן בר יצחק.

כוותיה דרב הונא מסתברא, דאיתמר. מבוי עקום רב אמר. תורתו כמפולש. ושמואל אמר. תורתו כסתום. במאי עסקינן? אילימא ביותר מעשר בהא לימא שמואל תורתו כסתום? אלא לאו בעשר, וקאמר רב תורתו כמפולש, אלמא פירצת מבוי מצידו בארבעה. ורב חנן בר רבא, שאני התם דקא בקעי בה רבים.

איתמר. רב אמר. הילכתא כתנא קמא. ושמואל אמר. הלכה כחנניה. איבעיא להו. לחנניה אליבא דבית הלל צריך לנעול, או אין צריך לנעול? תא שמע, דאמר רב יהודה אמר שמואל. אינו צריך לנעול. וכן אמר רב מתנה אמר שמואל. אינו צריך לנעול. איכא דאמרי אמר רב מתנה. בדידי הוה עובדא, ואמר לי שמואל. אין צריך לנעול.

בעו מיניה מרב ענן. צריך לנעול או אין צריך לנעול? אמר להו. תא חזי הני אבולי דנהרדעא דטימן עד פלגייהו בעפרא, ועייל ונפיק מר שמואל, ולא אמר להו ולא מידי. אמר רב כהנא. הנך מגופות הואי. כי אתא רב נחמן אמר. פניוה לעפרייהו. לימא קסבר רב נחמן. צריך לנעול? לא, כיון דראויות לנעול, אף על פי שאין ננעלות.

ההוא מבוי עקום דהוה בנהרדעא, רמי עליה חומריה דרב וחומריה דשמואל, ואצרכוהו דלתות. חומריה דרב דאמר. תורתו כמפולש. והאמר רב הלכה כתנא קמא?. כשמואל דאמר. הלכה כחנניה. והאמר שמואל תורתו כסתום. כרב דאמר תורתו כמפולש. ומי עבדינן כתרי חומרי? והא תניא. לעולם הלכה כבית הלל,
בשלמא שבת, משכחת לה, כגון שחל ארבעה עשר להיות בשבת. אלא יום טוב בתר איסורא הוא. אמר רב אחא בר יעקב. הכא בתלמיד יושב לפני רבו עסקינן, ונזכר שיש עיסה מגולגלת בתוך ביתו, ומתיירא שמא תחמיץ. קדים ומבטיל ליה מיקמי דתחמיץ. דיקא נמי, דקתני. היה יושב בתוך בית המדרש. שמע מינה. אמר רבה בר רב הונא אמר רב.

אלמא אמרינן. קמאי קמאי אזלי ליה, והני אחריני נינהו. הכא נמי, נימא. קמא קמא אזיל, והאי דהאידנא הוא. שאני הכא דעיפושה מוכיח עילויה. אי עיפושה מוכיח עילויה, כי רבתה מצה מאי הוי? אמר רבה. לא תימא שרבתה מצה, אלא אימא. שרבו ימי מצה עילויה. אי הכי, פשיטא.

לא צריכא, דעיפושה מרובה. מהו דתימא. כיון דעיפושה מרובה איגליא מילתא דודאי חמץ מעליא הוא, קא משמע לן. כיון שרבו ימי מצה עילויה, אמרינן. כל יומא ויומא נהמא חמימא אפה, ושדא עילויה ועפשא טפי. ומי אזלינן בתר בתרא? והא תניא, רבי יוסי בר יהודה אומר. תיבה שנשתמשו בה מעות חולין ומעות מעשר,

נימא למול לא סגיא דלאו איהו מהיל? אבי הבן מאי איכא למימר? אין הכי נמי. מיתיבי. ברוך ... אשר קדשנו במצותיו וצונו על השחיטה. התם נמי, היכי נימא? נימא לשחוט לא סגיא דלאו איהו שחט? פסח וקדשים מאי איכא למימר? אין הכי נמי. מיתיבי.

ונרות מנר, דכתיב. נר (אלהים) ה׳ נשמת אדם חפש כל חדרי בטן. תנא דבי רבי ישמעאל. לילי ארבעה עשר בודקים את החמץ לאור הנר. אף על פי שאין ראיה לדבר, זכר לדבר, שנאמר. שבעת ימים שאר לא ימצא, ואומר. ויחפש בגדול החל ובקטן כלה, ואומר. בעת ההיא אחפש את ירושלים בנרות, ואומר. נר (אלהים) ה׳ נשמת אדם חפש.

מאי ואומר? וכי תימא. האי בעת ההיא קולא הוא דקאמר רחמנא. לא בדיקנא לה בירושלים בנהורא דאבוקה דנפיש נהורא טובא, אלא בנהורא דשרגא דזוטר נהורא
בית שמאי אומרים. מברך על היום, ואחר כך מברך על היין מפני שהיום גורם ליין שיבא, וכבר קידש היום ועדיין יין לא בא. ובית הלל אומרים. מברך על היין, ואחר כך מברך על היום מפני שהיין גורם לקידוש שתאמר. דבר אחר. ברכת היין תדירה וברכת היום אינה תדירה. תדיר ושאינו תדיר תדיר קודם. והילכתא כדברי בית הלל.

מאי דבר אחר? וכי תימא התם תרתי והכא חדא הכא נמי תרתי נינהו. תדיר ושאינו תדיר תדיר קודם. והלכה כדברי בית הלל. פשיטא, דהא נפיק בת קול. איבעית אימא. קודם בת קול, ואי בעית אימא. לאחר בת קול, ורבי יהושע היא, דאמר. אין משגיחין בבת קול. מתני׳ הביאו לפניו, מטבל בחזרת עד שמגיע לפרפרת הפת.

הביאו לפניו מצה וחזרת וחרוסת ושני תבשילין, אף על פי שאין חרוסת מצוה. רבי אליעזר (בן) צדוק אומר. מצוה. ובמקדש היו מביאין לפניו גופו של פסח. גמ׳ אמר ריש לקיש. זאת אומרת מצות צריכות כוונה. כיון דלא בעידן חיובא דמרור הוא דאכיל ליה, בבורא פרי האדמה הוא דאכיל ליה.

רבא הוה מיהדר אסילקא וארוזא הואיל ונפיק מפומיה דרב הונא. אמר רב אשי. שמע מינה דרב הונא, לית דחייש להא דרבי יוחנן בן נורי. דתניא, רבי יוחנן בן נורי אומר. אורז מין דגן הוא וחייבין על חימוצו כרת, ואדם יוצא בו ידי חובתו בפסח. חזקיה אמר. אפילו דג וביצה שעליו. רב יוסף אמר. צריך שני מיני בשר,
מתני׳ בית שמאי אומרים. מעבירין מעל השלחן עצמות וקליפין. ובית הלל אומרים. מסלק את הטבלא כולה ומנערה. מעבירין מלפני השלחן פירורין פחות מכזית, ושער של אפונין ושער עדשים, מפני שהוא מאכל בהמה. ספוג, אם יש לו עור בית אחיזה מקנחין בו, ואם לאו אין מקנחין בו. וחכמים אומרים.

דאביי ורבא דאמרי תרוייהו. מודה רבי שמעון בפסיק רישיה ולא ימות. הני גרעינין דתמרי ארמייתא שרו לטלטולינהו, הואיל וחזיין אגב אמן. ודפרסייתא אסור. שמואל מטלטל להו אגב ריפתא. שמואל לטעמיה, דאמר שמואל. עושה אדם כל צרכו בפת. רבה מטלטל להו אגב לקנא דמיא.

רב הונא בריה דרב יהושע עביד להו כגרף של ריעי. אמר ליה רב אשי לאמימר. וכי עושין גרף של ריעי לכתחילה? רב ששת זריק להו בלישניה. רב פפא זריק להו אחורי המטה. אמרו עליו על רבי זכריה בן אבקולס שהיה מחזיר פניו אחורי המטה וזורקן. הדרן עלך נוטל אדם את בנו מתני׳ חבית

שנשברה מצילין הימנה מזון שלש סעודות, ואומר לאחרים. באו והצילו לכם. ובלבד שלא יספוג. אין סוחטין את הפירות להוציא מהן משקין, ואם יצאו מעצמן אסורין. רבי יהודה

מודה היה רבי יהודה לחכמים בזיתים וענבים. מאי טעמא? כיון דלסחיטה נינהו יהיב דעתיה. ועולא אמר רב. חלוק היה רבי יהודה אף בזיתים וענבים. ורבי יוחנן אמר. הלכה כרבי יהודה בשאר פירות, ואין הלכה כרבי יהודה בזיתים וענבים. אמר רבה אמר רב יהודה אמר שמואל. מודה היה רבי יהודה לחכמים בזיתים וענבים,
פשיטא. תני רב יוסף. לא נצרכא אלא ליתנה לכהן בו ביום.

אלא דאפשר בפרנסה, אבל הכא דלא אפשר בפרנסה לא. אי נמי. עד כאן לא קאמר רבי יהושע התם, אלא דאפשר לאערומי. אבל הכא דלא אפשר לאערומי לא. אלא אמר רב פפא, לא קשיא. הא בית שמאי, הא בית הלל. דתנן, בית שמאי אומרים. אין מוציאין לא את הקטן ולא את הלולב ולא את ספר תורה לרשות הרבים, ובית הלל מתירין. דלמא לא היא,

אבל אטלטול לא. אטו טלטול לאו צורך הוצאה הוא? מתני׳ הבהמה והכלים כרגלי הבעלים. המוסר בהמתו לבנו או לרועה הרי אלו כרגלי הבעלים. כלים המיוחדין לאחד מן האחין שבבית הרי אלו כרגליו. ושאין מיוחדין הרי אלו כמקום שהולכין. השואל כלי מחבירו מערב יום טוב כרגלי השואל.

חשב להוציאו באחד מהן, או בחלון שיש בו ארבעה על ארבעה מצלת על הפתחים כולן. בית שמאי אומרים. והוא שחשב עליו עד שלא ימות המת. ובית הלל אומרים. אף משימות המת. ואתמר עלה, אמר רבי הושעיא. לטהר את הפתחים מכאן ולהבא. מכאן ולהבא אין, למפרע לא.

והאמר רב אסי אמר רבי יוחנן. האחין שחלקו לקוחות הן, ומחזירין זה לזה ביובל. וכי תימא. כי לית ליה לרבי יוחנן ברירה בדאורייתא, אבל בדרבנן אית ליה, ובדרבנן מי אית ליה? והתני איו רבי יהודה אומר. אין אדם מתנה על שני דברים כאחד, אלא. אם בא חכם למזרח עירובו למזרח, למערב עירובו למערב, ואילו לכאן ולכאן לא. והוינן בה.

מאי שנא לכאן ולכאן דלא דאין ברירה, מזרח ומערב נמי אין ברירה. ואמר רבי יוחנן. וכבר בא חכם. אלמא. לית ליה לרבי יוחנן ברירה. אלא. לעולם לא תיפוך, וכי לית ליה לרבי אושעיא ברירה בדאורייתא, אבל בדרבנן אית ליה. דרש מר זוטרא. הלכה כרבי