portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אמר ליה. השתא חזית. לסוף חזייה דקא מעצר ליה. אמר ליה. מאי שנא מפרונקא? אמר ליה. התם לא קפיד עילויה, הכא קפיד עילויה. ולא בתבן. בעא מיניה רב אדא בר מתנה מאביי. מוכין שטמן בהן, מהו לטלטלן בשבת? אמר ליה. וכי מפני שאין לו קופה של תבן,

עומד ומפקיר קופה של מוכין? לימא מסייע ליה. טומנין בגיזי צמר ובציפי צמר ובלשונות של ארגמן ובמוכין, ואין מטלטלין אותן. אי משום הא לא איריא, הכי קאמר. אם לא טמן בהן אין מטלטלין אותן. אי הכי מאי למימרא. מהו דתימא חזי למזגא עלייהו, קמשמע לן.

רב חסדא שרא לאהדורי אודרא לבי סדיא בשבתא. איתיביה רב חנן בר חסדא לרב חסדא. מתירין בית הצואר בשבת, אבל לא פותחין. ואין נותנין את המוכין לא לתוך הכר ולא לתוך הכסת ביום טוב, ואין צריך לומר בשבת. לא קשיא, הא בחדתי הא בעתיקי. תניא נמי הכי.

אמר רב יהודה אמר רב. רבי מאיר היא. דתנן. בית הפך ובית התבלין ובית הנר שבכירה מטמאין במגע ואין מטמאין באויר, דברי רבי מאיר. ורבי שמעון מטהר. בשלמא לרבי שמעון קסבר לאו ככירה דמו. אלא לרבי מאיר, אי ככירה דמו אפילו באויר נמי ליטמו. אי לאו ככירה דמו אפילו במגע נמי לא ליטמו.

וגזרו רבנן על טומאה שלא בשעת מלאכה משום טומאה שבשעת מלאכה, ועל הזאה שבשעת
האי מיבעי ליה לגופיה. אמר רב שימי בר אשי. אשכחתיה לאביי דהוה מסבר ליה לבריה. ושחט שחיטה בזר כשירה. וכי מאין באת? מכלל שנאמר. ואתה ובניך אתך תשמרו את כהונתכם, שומע אני אפילו שחיטה, תלמוד לומר. ושחט את בן הבקר לפני ה׳ והקריבו בני אהרן הכהנים את הדם, מקבלה ואילך מצות כהונה.

אלא מהכא. וערכו בני אהרן הכהנים את הנתחים את הראש ואת הפדר, מכדי, מקבלה ואילך מצות כהונה, וערכו למה לי? למעוטי הפשט וניתוח. ואימא למעוטי סידור שני גזירי עצים. מסתברא דיבחא דכותיה ממעט. אדרבה, סדור דכותיה ממעט. לא סלקא דעתך, דאמר מר. והקריב הכהן את הכל המזבחה,

זו הולכת אברים לכבש. הולכת אברים לכבש הוא דבעיא כהונה, הולכת עצים לא בעיא כהונה. הא סידור שני גזירי עצים בעיא כהונה. וערכו למה לי? למעוטי הפשט וניתוח. ואימא הכי נמי לגופיה. אלא. והקטיר הכהן את הכל למאי אתא? למעוטי הפשט וניתוח. והקריב הכהן את הכל המזבחה זו הולכת אברים לכבש. הולכת אברים לכבש הוא דבעיא כהונה,

הולכת עצים לא בעיא כהונה, הא סדור שני גזירי עצים בעיא כהונה. ונתנו לגופיה. וערכו, שנים. בני אהרן, שנים. הכהנים, שנים. למדנו לטלה שטעון ששה. אמר רב המנונא, קשיא ליה לרבי אלעזר. האי בבן הבקר כתיב, ובן הבקר עשרים וארבעה בעי. וניחא ליה. על העצים אשר על האש אשר על המזבח,

אשתמיטתיה הא דתניא. מי שזכה בתרומת הדשן, זכה בסדור מערכה ובסדור שני גזירי עצים. למימרא דעבודת יום בעיא פייס עבודת לילה לא בעיא פייס? והרי אברים ופדרים. סוף עבודה דיממא היא. והרי תרומת הדשן. משום מעשה שהיה. למימרא דעבודת יום ושזר חייב עליה מיתה בעיא פייס,
כל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו. מאי בינייהו? איכא בינייהו דאמר. ליקנו לי בארבע אמות מגו שמונה. מאן דאמר משום דלא מסיים אתריה הא לא מסיים אתריה. ומאן דאמר משום כל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו האי כארבע אמות דמי, דהכא ארבע אמות קאמר. גופא, אמר רבה.

מתקיף לה רב הונא בריה דרב יהושע. ממאי דבארבעי מציעתא קא מסיים, דלמא בארבעי דהאי גיסא ובארבעי דהאי גיסא קמסיים. אלא אמר רב הונא בריה דרב יהושע. לא שנו אלא באילן שתחתיו שמונה אמות, אבל באילן שתחתיו שבע אמות הרי מקצת ביתו ניכר. תניא כוותיה דרב, תניא כוותיה דשמואל. תניא כוותיה דרב. מי שבא בדרך וחשכה לו,

והיא מארבע אמות ועד בית סאתים. אבל במקום שאין מסויים אין לו אלא ארבע אמות. היו שנים, אחד מכיר ואחד שאינו מכיר זה שאינו מכיר מוסר שביתתו למכיר, והמכיר אומר. שביתתי במקום פלוני. במה דברים אמורים כשסיים ארבע אמות שקבע.
ומברך עליה שמונה ברכות. תנו רבנן. על התורה כדרך שמברכים בבית הכנסת, על העבודה, ועל ההודאה, ועל מחילת העון כתיקנה. ועל המקדש בפני עצמו, ועל הכהנים בפני עצמן, ועל ישראל בפני עצמן, ועל שאר תפלה. תנו רבנן. ושאר התפלה רנה תחינה בקשה מלפניך

קא משמע לן. מתני׳ אם בבגדי בוץ קורא, קדש ידיו ורגליו. פשט, ירד וטבל, עלה ונסתפג, והביאו לו בגדי זהב ולבש, וקדש ידיו ורגליו, ויצא ועשה את אילו ואת איל העם ואת שבעת כבשים תמימים בני שנה, דברי רבי אליעזר. רבי עקיבא אומר. עם תמיד של שחר היו קרבין. ופר העולה ושעיר הנעשה בחוץ היו קרבין עם תמיד של בין הערבים.

רבי עקיבא דתוספתא מאי היא? דתניא, רבי עקיבא אומר. פר העולה ושבעת כבשים עם תמיד של שחר היו קרבין, שנאמר. מלבד עולת הבקר אשר לעולת התמיד, ואחר כך עבודת היום. ואחר כך

שעיר הנעשה בחוץ, שנאמר. שעיר עזים אחד חטאת מלבד חטאת הכפורים, ואחר כך אילו ואיל העם, ואחר כך אימורי חטאת, ואחר כך תמיד של בין הערבים. מאי טעמא דרבי אליעזר? עביד כדכתיב. עביד ברישא דתורת כהנים, והדר עביד דחומש הפקודים. ורבי עקיבא? כדקתני טעמא. מלבד עולת הבקר אשר לעולת התמיד,

דלגבי עבודת היום זריז הוא. דכולי עלמא מיהת, חד איל הוא. כמאן כרבי. דתניא, רבי אומר. איל אחד האמור כאן, הוא האמור בחומש הפקודים. רבי אלעזר ברבי שמעון אומר. שני אילים הן, אחד האמור כאן, ואחד האמור בחומש הפקודים. מאי טעמא דרבי? דכתיב. אחד. ורבי אלעזר ברבי שמעון, מאי אחד? מיוחד שבעדרו. ורבי?
ומחליף על חד תרין בכספא. תלת פרוותא הויין. תרתי בי רומאי וחדא דבי פרסאי. דבי רומאי מסקן כסיתא, דבי פרסאי מסקן מרגנייתא, ומקרייא. פרוותא דמשמהיג. אמר רבי יוחנן. כל שיטה ושיטה שנטלו גוים מירושלים, עתיד הקדוש ברוך הוא להחזירן לה, שנאמר. אתן במדבר ארז שטה,

ואין מדבר אלא ירושלים, שנאמר. ציון מדבר היתה וגו׳. ואמר רבי יוחנן. כל הלומד תורה ואינו מלמדה, דומה להדס במדבר. איכא דאמרי. כל הלומד תורה ומלמדה במקום שאין תלמידי חכמים דומה להדס במדבר, דחביב. ואמר רבי יוחנן. אוי להם לגוים, שאין להם תקנה, שנאמר. תחת הנחשת אביא זהב ותחת הברזל אביא כסף ותחת העצים נחשת ותחת האבנים ברזל.

איכא דאמרי. להך גיסא דארץ ישראל הוו קיימי. מר חשיב דהאי גיסא, ומר חשיב דהאי גיסא. אמר רבי יוחנן. בין כל אחת ואחת שמונה פרסאות. כמה הוו להו? תלתין ותרתין, והא האידנא טובא הוו. אמר אביי. אסתתומי אסתתום להו דרכי. דכתיב. לכן הנני שך את דרכך בסירים, רב נחמן בר יצחק אמר מהכא, דכתיב. נתיבותי עוה.

היינו לאחר החמה, היינו לדרומה. אמר אביי. פגימתה לפני החמה, או לאחר החמה? אם אמר לפני החמה לא אמר כלום. דאמר רבי יוחנן, מאי דכתיב. המשל ופחד עמו עושה שלום במרומיו, מעולם לא ראתה חמה פגימתה של
ובערב הפסח שהיא מצוה, והיא משום שבות ואינה דוחה את השבת. אלא, וודאי הזאה דפסח אגמריה. וכי מאחר דאגמריה, מאי טעמא קא פריך ליה רבי אליעזר? רבי אליעזר גמריה איתעקר ליה, ואתא רבי עקיבא לאדכורי גמריה. ונימא ליה בהדיה. סבר, לאו אורח ארעא. והזאה מאי טעמא לא דחיא שבת?

מכדי טלטולי בעלמא הוא, תדחי שבת משום פסח. אמר רבה. גזירה שמא יטלנה ויעבירנה ארבע אמות ברשות הרבים. ולרבי אליעזר ניעבריה. דהא אמר רבי אליעזר. מכשירי מצוה דוחין את השבת. אמרי. הני מילי היכא דגברא גופיה חזי ורמי חיובא עליה. אבל הכא, דגברא גופיה לא חזי לא רמי חיובא עליה.

אמר רבה. לדברי רבי אליעזר, קטן בריא מחמין לו חמין להברותו ולמולו בשבת, דהא חזי ליה. קטן חולה אין מחמין לו חמין להברותו ולמולו, דהא לא חזי ליה. אמר רבא. ואי בריא הוא למה ליה חמין להברותו? אלא אמר רבא. הכל חולין הן אצל מילה,

והרי פסח שני, דליתיה בציבור ואיתיה ביחיד. אמר ליה. שאני התם דהא עבד ליה ציבורא בראשון. מיתיבי. יכול לא יהא ענוש כרת אלא שהיה טהור ושלא היה בדרך רחוקה. ערל וטמא שרץ ושאר כל הטמאים מנין? תלמוד לומר. והאיש.

מילה שאי אפשר לעשותה מערב שבת דוחה את השבת. ואמר רב יהודה אמר רב. הלכה כרבי עקיבא. וצריכא, דאי אשמעינן גבי פסח. התם (דהוא מכשירי) מצוה לא דחו שבת, משום דלא נכרתו עליה שלש עשרה בריתות. אבל מילה, דנכרתו עליה שלש עשרה בריתות, אימא לידחי. ואי אשמעינן מילה. התם הוא דמכשירי מצוה לא דחו שבת, דליכא כרת,

אבל פסח דאיכא כרת, אימא לידחי. צריכא. מתני׳ אימתי מביא חגיגה עמו? בזמן שהוא בא בחול, בטהרה ובמועט. ובזמן שהוא בא בשבת, במרובה ובטומאה אין מביאין עמו חגיגה. חגיגה היתה באה מן הצאן מן הבקר, מן הכבשים ומן העזים, מן הזכרים ומן הנקבות, ונאכלת לשני ימים ולילה אחד.
סנדל לכתחלה לא?. תני יהודה בר גרוגרות. אסור לישב על גבי טינא ביום הכפורים. אמר רבי יהושע בן לוי. ובטינא מטפחת. אמר אביי. ובטופח על מנת להטפיח. אמר רב יהודה. מותר להצטנן בפירות. רב יהודה מצטנן בקרא. רבה
פשיטא דלא נגע, דתניא רבי אליעזר אומר. כל האוחז באמה ומשתין כאילו מביא מבול לעולם. אמר אביי. עשאוה כבולשת. דתנן. בולשת שנכנסה לעיר, בשעת שלום חביות פתוחות אסורות,

לא קשיא. הא כי נחית, הא כי סליק. כי הא דרבא שחי. רבי זירא זקיף. רבנן דבי רב אשי, כי קא נחתי זקפי, כי קא סלקי שחו. רבי זירא הוה קא משתמיט מדרב יהודה, דבעי למיסק לארעא דישראל. דאמר רב יהודה. כל העולה מבבל לארץ ישראל עובר בעשה,
שלם מערבין בו. גמ׳ תנינא חדא זימנא. בכל מערבין ומשתתפין, חוץ מן המים והמלח. אמר רבה. לאפוקי מדרבי יהושע, דאמר. ככר אין, מידי אחרינא לא, קמשמע לן בכל. איתיביה אביי. בכל מערבין עירובי חצירות ובכל משתתפין שיתופי מבואות,

וקתני בכל. אלא אמר רבה בר בר חנה. לאפוקי מדרבי יהושע, דאמר שלימה אין, פרוסה לא, קמשמע לן בכל. ופרוסה מאי טעמא לא? אמר רבי יוסי בן שאול אמר רבי. משום איבה. אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי. עירבו כולן בפרוסות מהו? אמר ליה. שמא יחזור דבר לקלקולו. אמר רבי יוחנן בן

בשמשך. אי הכי, אימא סיפא. בשאר ימות השנה אינו כן. לפיכך אם מת, מת למוכר. אמאי? הא משך. אמר רבי שמואל בר יצחק. לעולם בשלא משך, הכא במאי עסקינן בשזיכה לו על ידי אחר. בארבעה פרקים אלו דזכות הוא לו זכין לו שלא בפניו. בשאר ימות השנה, דחוב הוא לו אין חבין לו אלא בפניו. ורב אילא אמר רבי יוחנן.

בארבעה פרקים אלו העמידו חכמים דבריהן על דברי תורה. דאמר רבי יוחנן. דבר תורה, מעות קונות. ומפני מה אמרו משיכה קונה גזירה שמא יאמר לו. נשרפו חיטיך בעלייה. ומודים בשאר כל האדם כו׳. מאן שאר כל אדם? אמר רב. בעל הבית. וכן אמר שמואל. בעל הבית.

הלכה כרבי יהודה, ולא עוד אלא כל מקום ששנה רבי יהודה בעירובין הלכה כמותו. אמר ליה רב חנא בגדתאה לרב יהודה. אמר שמואל אפילו במבוי שניטלו קורותיו או לחייו? אמר ליה. בעירובין אמרתי לך, ולא במחיצות. אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי. הלכה, מכלל דפליגי. והאמר רבי יהושע בן לוי.

גברא אגברא קא
כתיב אפינקסיה דרבי יהושע בן לוי. האי מאן דבחד בשבא, יהי גבר ולא חדא ביה. מאי [ולא חדא ביה]? אילימא. ולא חד לטיבו, והאמר רב אשי. אנא בחד בשבא הואי. אלא לאו חדא לבישו, והאמר רב אשי. אנא ודימי בר קקוזתא הוינן בחד בשבא, אנא מלך, והוא הוה ריש גנבי. אלא. אי כוליה לטיבו, אי כוליה לבישו.

איתמר, רבי חנינא אומר. מזל מחכים, מזל מעשיר, ויש מזל לישראל. רבי יוחנן אמר. אין מזל לישראל. ואזדא רבי יוחנן לטעמיה, דאמר רבי יוחנן. מניין שאין מזל לישראל?

שנאמר. כה אמר ה׳ אל דרך הגוים אל תלמדו ומאותות השמים אל תחתו כי יחתו הגוים מהמה הם יחתו, ולא ישראל. ואף רב סבר אין מזל לישראל, דאמר רב יהודה אמר רב. מניין שאין מזל לישראל? שנאמר. ויוצא אותו החוצה,

אמר אברהם לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם, בן ביתי יורש אותי, אמר לו. לאו כי אם אשר יצא ממעיך. אמר לפניו. רבונו של עולם נסתכלתי באיצטגנינות שלי, ואיני ראוי להוליד בן. אמר לו. צא מאיצטגנינות שלך, שאין מזל לישראל. מאי דעתיך?

אדיתבי אזל ואתא. קם אבלט שדיה לטוניה, אשכח ביה חיויא דפסיק ושדי בתרתי גובי. אמר ליה שמואל. מאי עבדת? אמר ליה. כל יומא הוה מרמינן ריפתא בהדי הדדי ואכלינן. האידנא הוה איכא חד מינן דלא הוה ליה ריפתא, הוה קא מיכסף. אמינא להו. אנא קאימנא ומרמינא. כי מטאי לגביה, שואי נפשאי כמאן דשקילי מיניה, כי היכי דלא ליכסיף.

ולא ממיתה משונה, אלא ממיתה עצמה. ומדרב נחמן בר יצחק נמי אין מזל לישראל. דאימיה דרב נחמן בר יצחק אמרי לה כלדאי. בריך גנבא הוה. לא שבקתיה גלויי רישיה. אמרה ליה. כסי רישיך, כי היכי דתיהוי עלך אימתא דשמיא, ובעי רחמי. לא הוה ידע אמאי קאמרה ליה. יומא חד יתיב קא גריס תותי דיקלא, נפל גלימא מעילוי רישיה,

ואף רב סבר הלכה כרבי יהודה. מדכרכי דזוזי, דרב אסר ושמואל שרי. ואף לוי סבר הלכה כרבי יהודה. כי הא דלוי כי הוו מייתי טריפתא לקמיה ביומא טבא, לא הוה חזי לה אלא כי יתיב אקיקליתא. דאמר. דילמא לא מתכשרא, ואפילו לכלבים לא חזיא.

ושמואל אמר. הלכה כרבי שמעון, ואף זעירי סבר הלכה כרבי שמעון. דתנן. בהמה שמתה לא יזיזנה ממקומה, ותרגמה זעירי. בבהמת קדשים. אבל בחולין שפיר דמי. ואף רבי יוחנן אמר הלכה כרבי שמעון. ומי אמר רבי יוחנן הכי? והא אמר רבי יוחנן. הלכה כסתם משנה, ותנן.

אין מבקעין עצים מן הקורות, ולא מן הקורה שנשברה ביום טוב. רבי יוחנן, ההוא כרבי יוסי בר יהודה מתני לה.
והאמר מר. כל פינות שאתה פונה לא יהיו אלא דרך ימין למזרח? הני מילי בעבודה. אבל הכא חושבנא בעלמא הוא. שכהן גדול מקריב חלק בראש ונוטל חלק בראש. תנו רבנן. כיצד מקריב חלק בראש? אומר. עולה זו אני מקריב, מנחה זו אני מקריב. כיצד נוטל חלק בראש? אומר. חטאת זו אני אוכל, אשם זה אני אוכל.

ונוטל חלה משתי חלות, ארבע או חמש ממעשה לחם הפנים. רבי אומר. לעולם חמש, שנאמר. והיתה לאהרן ולבניו מחצה לאהרן ומחצה לבניו. הא גופה קשיא. אמרת נוטל חלה אחת משתי חלות, מני רבי היא, דאמר פלגא שקיל. אימא מציעתא. ארבע או חמש ממעשה לחם הפנים,
זוזי זוזי קתני. דברי רבי מאיר ורבי יהודה, רבי יוסי ורבי שמעון אוסרין. וסבר רבי יוסי אין ברירה? והתנן. רבי יוסי אומר. שתי נשים שלקחו את קיניהן בעירוב,

אימא. רבי יוסי אומר. לא חילל. ומאי חזית דאפכת תרתי מקמי חדא, איפוך חדא מקמי תרתי. הא ודאי איפכא תניא, דקתני סיפא. ומודה רבי יוסי באומר מעשר שיש לי בתוך ביתי יהא מחולל על סלע חדשה שתעלה בידי מן הכיס שחילל. מדקאמר הכא שחילל, מכלל דהתם לא חילל. האי סלע חדשה היכי דמי?

וכי תימא הכי נמי, והתנן. תרומת הכרי הזה ומעשרותיו בתוכו, ותרומת מעשר זה בתוכו. רבי שמעון אומר. קרא השם. שאני התם דאיכא סביביו. ואי בעית אימא כדקתני טעמא, אמרו לו לרבי מאיר. אי אתה מודה שמא יבקע הנוד, ונמצא זה שותה טבלים למפרע. אמר להן. לכשיבקע.

ולמאי דסליק אדעתין מעיקרא דבעינן ראשית ששיריה ניכרין, מאי קאמרי ליה? הכי קאמרי ליה. לדידן בעינן ראשית ששיריה ניכרין. לדידך אי אתה מודה שמא יבקע הנוד, ונמצא שותה טבלים למפרע? אמר להן. לכשיבקע. מתני׳
עד הכא דמיחייבא אימיה בשמחה אייתיתיה אימיה. מכאן ואילך, אם יכול לעלות ולאחוז בידו של אביו מירושלים להר הבית חייב, ואי לא פטור.

השיב רבי תחת בית הלל. לדברי בית שמאי, וחנה לא עלתה כי אמרה לאישה עד יגמל הנער והביאותיו והא שמואל, דיכול לרכוב על כתיפו של אביו הוה. אמר ליה אבוה. ולטעמיך, תיקשי לך, חנה גופה מי לא מיחייבא בשמחה? אלא חנה, מפנקותא יתירתא חזייא ביה בשמואל, וחשא ביה בשמואל לחולשא דאורחא. בעי רבי שמעון.

קטן חיגר לדברי בית שמאי, וסומא לדברי שניהם, מהו? היכי דמי? אילימא בחיגר שאינו יכול להתפשט, וסומא שאינו יכול להתפתח? השתא גדול פטור, קטן מיבעיא?. לא צריכא. בחיגר שיכול להתפשט, וסומא שיכול להתפתח, מאי? אמר אביי. כל היכא דגדול מיחייב מדאורייתא קטן נמי מחנכינן ליה מדרבנן,

יש בחגיגה מה שאין בשתיהן, שחגיגה ישנה לפני הדיבור, מה שאין בשתיהן. יש בשמחה מה שאין בשתיהן, שהשמחה נוהגת באנשים ובנשים, מה שאין בשתיהן. ורבי ישמעאל, מאי טעמא קא מוקמת ליה כבית שמאי? אי סלקא דעתך עולה שהקריבו ישראל במדבר עולת תמיד הואי, מי איכא מידי דמעיקרא לא בעי הפשט וניתוח, ולבסוף בעי הפשט וניתוח?.

והא רבי יוסי הגלילי, דאמר. עולה שהקריבו ישראל במדבר עולת תמיד הואי. מעיקרא לא בעי הפשט וניתוח, ולבסוף בעי הפשט וניתוח. דתניא, רבי יוסי הגלילי אומר. עולה שהקריבו ישראל במדבר אינה טעונה הפשט וניתוח, לפי שאין הפשט וניתוח אלא מאהל מועד ואילך. סמי מכאן רבי ישמעאל. בעי רב חסדא. האי קרא היכי כתיב?
בחול נמי משכחת לה. אמר רב אשי, אף אנן נמי תנינא. ולמנסך אומר לו הגבה ידיך, שפעם אחת נסך על גבי רגליו, ורגמוהו כל העם באתרוגיהן. שמע מינה. תניא, רבי שמעון בן יוחאי אומר. מניין לתמיד של בין הערבים שטעון שני גזירי עצים בשני כהנים, שנאמר. וערכו עצים,

מאי ובער וערכו? שמע מינה כדקא אמרינן. תני רבי חייא. פייס פעמים שלשה עשר, פעמים ארבעה עשר, פעמים חמשה עשר, פעמים ששה עשר. והתניא שבעה עשר. ההיא דלא כרבי אליעזר בן יעקב, אלא כרבי יהודה. מתני׳ איל קרב באחד עשר. הבשר בחמשה, הקרביים והסולת והיין בשנים שנים. פר קרב בעשרים וארבעה.

הראש והרגל, הראש באחד והרגל בשנים. העוקץ והרגל, העוקץ בשנים והרגל בשנים. החזה והגרה, החזה באחד והגרה בשלשה. שתי ידים בשנים, ושתי דפנות בשנים, הקרביים והסולת והיין בשלשה שלשה. במה דברים אמורים בקרבנות ציבור. אבל בקרבן יחיד, אם רצה להקריב מקריב. הפשיטן וניתוחן של אלו ואלו שוין. גמ׳
משום דקיטרא במיא אהדוקי מיהדק, אבל רישא, דמיא אקפויי מקפו ליה למנא לא הויא חציצה, צריכא. רבי אילא לטעמיה, דאמר רבי אילא אמר רבי חנינא בר פפא. עשר מעלות שנו כאן, חמש ראשונות בין לקדש, בין לחולין שנעשו על טהרת הקדש, אחרונות לקדש,

רבא אמר. מדסיפא הוי משום חציצה, רישא לאו משום חציצה. ורישא, היינו טעמא. גזירה שלא יטביל מחטין וצינורות בכלי שאין בפיו כשפופרת הנוד. כדתנן. עירוב מקוואות, כשפופרת הנוד, כעוביה וכחללה, בשתי אצבעות חוזרות למקומן.
ואי סלקא דעתך טומאה היתר היא בציבור למה לי לרצויי? אמר לך רב נחמן. כי קתני הציץ מרצה אדיחיד. ואיבעית אימא. אפילו תימא בציבור, בהנך דלא קביע לה זמן. מיתיבי. ונשא אהרן את עון הקדשים, וכי איזה עון הוא נושא? אם עון פיגול הרי כבר נאמר. לא ירצה,

ואם עון נותר הרי כבר נאמר. לא יחשב, הא אינו נושא אלא עון טומאה שהותרה מכללה בציבור. וקשיא לרב ששת. תנאי היא. דתניא. ציץ, בין שישנו על מצחו בין שאינו על מצחו מרצה, דברי רבי שמעון. רבי יהודה אומר. עודהו על מצחו מרצה. אין עודהו על מצחו אינו מרצה.

אמר לו רבי שמעון. כהן גדול ביום הכפורים יוכיח, שאין עודהו על מצחו, ומרצה. אמר לו רבי יהודה. הנח לכהן גדול ביום הכפורים, שטומאה הותרה לו בציבור. מכלל דרבי שמעון סבר טומאה דחויה היא בציבור. אמר אביי. בנשבר הציץ דכולי עלמא לא פליגי דלא מרצה. כי פליגי דתלי בסיכתא, רבי יהודה סבר. על מצח ... ונשא,

ורבי שמעון סבר תמיד לרצון לפני ה׳. מאי תמיד? אילימא. תמיד על מצחו, מי משכחת לה?. מי לא בעי מיעל לבית הכסא, ומי לא בעי מינם?. אלא. תמיד מרצה הוא. ולרבי יהודה נמי, הא כתיב תמיד. ההוא תמיד שלא יסיח דעתו ממנו, כדרבה בר רב הונא. דאמר רבה בר רב הונא. חייב אדם למשמש בתפיליו בכל שעה ושעה,

קל וחומר מציץ. ומה ציץ, שאין בו אלא אזכרה אחת, אמרה תורה. על מצחו תמיד שלא יסיח דעתו ממנו. תפילין שיש בהן אזכרות הרבה על אחת כמה וכמה. ולרבי שמעון דאמר תמיד
ששורפין אותה עם התרומה שנטמאת באב הטומאה. אבל היאך נשרף התלויה עם הטמאה? שמא יבא אליהו ויטהרנה. הפיגול והנותר והטמא בית שמאי אומרים. אין נשרפין כאחת. ובית הלל אומרים. נשרפין כאחת. ואי סלקא דעתך רבי מאיר מדברי רבי יהושע קאמר,

מחלוקת בשש, אבל בשבע דברי הכל שורפין. אמר ליה רבי זירא לרבי אסי. נימא קסבר רבי יוחנן מתניתין באב הטומאה דאורייתא וולד הטומאה דרבנן, ומאי מדבריהם מדברי רבי חנינא סגן הכהנים. אמר ליה. אין. איתמר נמי, אמר רבי יוחנן. מתניתין באב הטומאה דאורייתא וולד הטומאה דרבנן, ומאי מדבריהם מדברי רבי חנינא סגן הכהנים.

ומחלוקת בשש, אבל בשבע דברי הכל שורפין. לימא מסייע ליה. הפיגול והנותר והטמא, בית שמאי אומרים. אין נשרפין כאחת, ובית הלל אומרים. נשרפין כאחת. שאני התם. דאית להו טומאה מדרבנן. דתנן. הפיגול והנותר מטמאין את הידים.
והיכי מייתי לה? בפשוטי כלי עץ דלא מקבלי טומאה. והא קא מאהיל?.

דמייתי לה אחוריה. אי הכי, מאי טעמא דרבנן? קסברי. אסור לקנות בית באיסורי הנאה. מכלל דרבי יהודה סבר מותר? קסבר. מצות לאו ליהנות ניתנו. אלא הא דאמר רבא. מצות לאו ליהנות ניתנו, לימא כתנאי אמרה לשמעתיה?. אמר לך רבא.

ובמעשר ראשון שנטלה כו׳. פשיטא. לא צריכא, שהקדימו בשבלין, ונטלה ממנו תרומת מעשר, ולא נטלה ממנו תרומה גדולה. וכדרבי אבהו אמר ריש לקיש, דאמר רבי אבהו אמר ריש לקיש. מעשר ראשון שהקדימו בשבלין פטור מתרומה גדולה, שנאמר. והרמותם ממנו תרומת ה׳ מעשר מן המעשר. מעשר מן המעשר אמרתי לך, ולא תרומה גדולה ותרומת מעשר מן המעשר.

לא צריכא, שפדאן, ולא פדאן כהלכתן. מעשר שפדאו על גב אסימון, ורחמנא אמר. וצרת הכסף כסף שיש עליו צורה. הקדש שחיללו על גב קרקע, דרחמנא אמר. ונתן הכסף וקם לו. מתני׳ השולח עירובו ביד חרש שוטה וקטן, או ביד מי שאינו מודה בעירוב אינו עירוב. ואם אמר לאחר לקבלו ממנו הרי זה עירוב.

הכא נמי בעומד ורואהו. וליחוש דילמא לא שקיל מיניה? כדאמר רב יחיאל. חזקה שליח עושה שליחותו, הכא נמי חזקה שליח עושה שליחותו. והיכא איתמר דרב חסדא ורב יחיאל? אהא אתמר, דתניא. נתנו לפיל והוליכו, לקוף והוליכו, אין זה עירוב. ואם אמר לאחר לקבלו הימנו הרי זה עירוב. ודילמא לא ממטי ליה? אמר רב חסדא בעומד ורואהו.

ודילמא לא מקבל ליה מיניה? אמר רב יחיאל. חזקה שליח עושה שליחותו.
רב יהודה ורב עינא, חד תני. שואבה, וחד תני. חשובה. אמר מר זוטרא. מאן דתני שואבה לא משתבש, ומאן דתני חשובה לא משתבש. מאן דתני שואבה לא משתבש, דכתיב. ושאבתם מים בששון. ומאן דתני חשובה לא משתבש, דאמר רב נחמן. מצוה חשובה היא, ובאה מששת ימי בראשית. תנו רבנן. החליל דוחה את השבת, דברי רבי יוסי בר יהודה. וחכמים אומרים. אף יום טוב אינו דוחה.

אמר רב יוסף. מחלוקת בשיר של קרבן, דרבי יוסי סבר. עיקר שירה בכלי, ועבודה היא, ודוחה את השבת. ורבנן סברי. עיקר שירה בפה, ולאו עבודה היא, ואינה דוחה את השבת. אבל שיר של שואבה, דברי הכל שמחה היא, ואינה דוחה את השבת. אמר רב יוסף. מנא אמינא דבהא פליגי, דתניא. כלי שרת שעשאן של עץ, רבי פוסל ורבי יוסי בר יהודה מכשיר.
רבי מאיר אומר. נוטל אחת מבינתים, ואינו מפקפק. גמ׳ בשלמא בית הלל, טעמייהו משום תעשה ולא מן העשוי.

הכי קאמר. לא נחלקו בית שמאי ובית הלל בדבר זה. מאי קא משמע לן? דרבי מאיר אית ליה גזרת תקרה, ורבי יהודה לית ליה גזרת תקרה והא אפליגו בה חדא זימנא. דתנן. מסככין בנסרים, דברי רבי יהודה. ורבי מאיר אוסר. אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. רישא בנסרים משופין עסקינן, ומשום גזרת כלים נגעו בה.

למאי חזיא? למסמכינהו אגודא ולמיתב עלייהו ומשדא אשלי. גופא, אמר רבי
הוא דאמר כי האי תנא, דתניא. חותמות שבקרקע מתיר, אבל לא מפקיע ולא חותך, אחד שבת ואחד יום טוב. ושבכלי בשבת מתיר, אבל לא מפקיע ולא חותך, ביום טוב מתיר ומפקיע וחותך. תרצת לך רישא, אלא סיפא קשיא. הא מני רבי נחמיה היא, דאמר. כל הכלים אין ניטלין אלא דרך תשמישן.

ומשני, לא קשיא. הא רבי יהודה, הא רבי שמעון, הא רבי נחמיה. תרי תנאי ואליבא דרבי נחמיה. מתני׳ אין פוחתין את הנר מפני שהוא עושה כלי, ואין עושין פחמין ביום טוב, ואין חותכין את הפתילה. רבי יהודה אומר. חותכה באור. גמ׳ מאן תנא דפחיתת נר מנא הוא? אמר רב יוסף. רבי מאיר היא. דתניא.

כלי חרס, מאימתי מקבל טומאה משנגמרה מלאכתו, דברי רבי מאיר. רבי יהושע אומר. משיצרפו בכבשן. אמר ליה אביי. ממאי? דלמא עד כאן לא קאמר רבי מאיר התם אלא דחזי לקבולי ביה מידי, אבל הכא למאי חזי? לקבולי ביה פשיטי. איכא דאמרי, אמר רב יוסף.

רבי אליעזר ברבי צדוק היא, דתנן. אלפסין חרניות טהורות באהל המת, וטמאות במשא הזב. רבי אליעזר ברבי צדוק אומר. אף טהורות במשא הזב, לפי שלא נגמרה מלאכתן. אמר ליה אביי. דלמא עד כאן לא קאמר רבי אליעזר ברבי צדוק התם, אלא דחזי לקבולי ביה מידי, אבל הכא למאי חזי? לקבולי ביה פשיטי.

מוחטין את הפתילה ביום טוב. מאי מוחטין? אמר רב חנינא בר שלמיא (משמיה דרב). לעדויי חושכא. תני בר קפרא. ששה דברים נאמרו בפתילה. שלשה להחמיר, ושלשה להקל. להחמיר. אין גודלין אותה לכתחלה ביום טוב, ואין מהבהבין אותה באור, ואין חותכין אותה לשנים. להקל.

אמר. הני מערב רב קא אתו, דכתיב. ונתן לך רחמים ורחמך, כל המרחם על הבריות בידוע שהוא מזרעו של אברהם אבינו, וכל מי שאינו מרחם על הבריות בידוע שאינו מזרעו של אברהם אבינו. ואמר רב נתן בר אבא אמר רב. כל המצפה על שלחן אחרים עולם חשך בעדו, שנאמר.
מעשה דרבן גמליאל וזקנים קא משמע לן. תנו רבנן. גוי שליקט עשבים מאכיל אחריו ישראל, ואם בשביל ישראל אסור. מילא מים להשקות בהמתו משקה אחריו ישראל, ואם בשביל ישראל אסור. במה דברים אמורים שאין מכירו, אבל מכירו אסור. איני?. והאמר רב הונא אמר רבי חנינא. מעמיד אדם בהמתו על גבי עשבים בשבת, אבל לא על גבי מוקצה בשבת.

הואיל ועשאו נרד בו. תא שמע. עיר שישראל וגוים דרין בתוכה, והיתה בה מרחץ המרחצת בשבת, אם רוב גוים מותר לרחוץ בה מיד. אם רוב ישראל ימתין בכדי שיחמו חמין. התם, כי מחממי אדעתא דרובא מחממי. תא שמע. נר הדלוק במסיבה, אם רוב גוים מותר להשתמש לאורה, אם רוב ישראל אסור,

גמ׳ כל הכלים ניטלין, ואף על פי שנתפרקו בשבת, ולא מיבעיא בחול. אדרבה, בשבת מוכנין על גבי אביהן, בחול אין מוכנין על גבי אביהן. אמר אביי, הכי קאמר. כל הכלים ניטלין בשבת ודלתותיהן עמהן. אף על פי שנתפרקו בחול ניטלין בשבת. תנו רבנן. דלת של שידה ושל תיבה ושל מגדל נוטלין אבל לא מחזירין.

ושל לול של תרנגולים לא נוטלין ולא מחזירין. בשלמא של לול של תרנגולים, קסבר. כיון דמחברי בארעא יש בנין בקרקע יש סתירה בקרקע. אלא של שידה ושל תיבה ושל מגדל, מאי קסבר? אי קסבר יש בנין בכלים יש סתירה בכלים, ואי אין סתירה בכלים אין בנין בכלים? אמר אביי. לעולם קסבר יש בנין בכלים ויש סתירה בכלים,

ושניטלו קאמר. אמר ליה רבא. שתי תשובות בדבר. חדא, דניטלין קתני, ועוד. מאי אבל לא מחזירין? אלא אמר רבא, קסבר. אין בנין בכלים ואין סתירה בכלים וגזירה שמא יתקע. נוטל אדם קורנס כו׳. אמר רב יהודה. קורנס של אגוזין לפצע בו את האגוזין, אבל של נפחין לא.

קסבר דבר שמלאכתו לאיסור, אפילו לצורך גופו אסור. אמר ליה רבה. אלא מעתה, סיפא דקתני. ואת הרחת ואת המלגז לתת עליו לקטן, רחת ומלגז מי מייחדי ליה לקטן?. אלא אמר רבה. קורנס של נפחין לפצע בו האגוזין, , קסבר דבר שמלאכתו לאיסור לצורך גופו, מותר.
בחול חולקת בה שערה, בשבת מניחתה כנגד פדחתה. מתני׳ לא יצא האיש בסנדל המסומר. ולא ביחיד, בזמן שאין ברגלו מכה. ולא בתפילין, ולא בקמיע בזמן שאינו מן המומחה. ולא בשריון ולא בקסדא ולא במגפיים. ואם יצא אינו חייב חטאת. גמ׳ סנדל המסומר מאי טעמא?

אמר רב יהודה אמר שמואל. לא שנו אלא לחזק, אבל לנוי מותר. וכמה לנוי? רבי יוחנן אמר. חמש בזה וחמש בזה. ורבי חנינא אמר. שבע בזה ושבע בזה. אמר ליה רבי יוחנן לרב שמן בר אבא, אסברה לך. לדידי, שתים מכאן ושתים מכאן ואחת בתרסיותיו. לרבי חנינא, שלש מכאן ושלש מכאן ואחת בתרסיותיו.

מיתיבי. סנדל הנוטה עושה לו שבע, דברי רבי נתן. ורבי מתיר בשלש עשרה. בשלמא לרבי חנינא, הוא דאמר כרבי נתן. אלא רבי יוחנן, דאמר כמאן? הוא דאמר כרבי נהוראי, דתניא. רבי נהוראי אומר, חמש מותר ושבע אסור. אמר ליה איפה לרבה בר בר חנה. אתון תלמידי רבי יוחנן עבידו כרבי יוחנן,

ולא יטייל מבית לבית, אפלו ממטה למטה. אבל מטלטלין אותו לכסות בו את הכלי ולסמוך בו כרעי המטה. ורבי אלעזר ברבי שמעון אוסר. נשרו רוב מסמרותיו ונשתיירו בו ארבע או חמש מותר. ורבי מתיר עד שבע.

לא קשיא כאן שנגממו, כאן שנעקרו. ארבע או חמש מותר. השתא חמש שרי, ארבע מיבעיא?. אמר רב חסדא. ארבע מסנדל קטן, וחמש מסנדל גדול. ורבי מתיר עד שבע. והתניא. רבי מתיר עד שלש עשרה. נוטה שאני. השתא דאתית להכי, לרבי יוחנן נמי לא קשיא. נוטה שאני.

אמר רב מתנה, ואמרי לה אמר רב אחדבוי בר מתנה אמר רב מתנה. אין הלכה כרבי אלעזר ברבי שמעון. פשיטא, יחיד ורבים הלכה כרבים. מהו דתימא. מסתברא טעמא דרבי אלעזר ברבי שמעון בהא, קא משמע לן. אמר רבי חייא. אי לאו דקרו לי בבלאי שרי איסורי שרינא ביה טובא. וכמה? בפומבדיתא אמרין. עשרין וארבע. בסורא אמרין. עשרין ותרתין.
למה נאמר?. דאי בעי למיעבד בראשון לא שבקינן ליה. אלא. אם כן, למה נאמר בדרך רחוקה לפוטרו מן הכרת. וכמאן דאמר הורצה. אשה בשני מי מיחייבא? והא תניא. יכול לא יהו עושין את השני אלא טמא נפש ושהיה בדרך רחוקה. זבין ומצורעין ובועלי נדות מנין? תלמוד לומר. איש איש. לא קשיא.

חייב כרת על הראשון, וחייב כרת על השני, דברי רבי. רבי נתן אומר. חייב כרת