portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אמר רבי יוחנן. בדבילה שמינה שנינו. אמר רב יהודה, אמר רב, אמר רבי חייא. זרק למעלה מעשרה, והלכה ונחה בחור כל שהוא, באנו למחלוקת רבי מאיר ורבנן. לרבי מאיר דאמר חוקקין להשלים מיחייב. לרבנן דאמרי אין חוקקין להשלים לא מיחייב. תניא נמי הכי. זרק למעלה מעשרה,

והלכה ונחה בחור כל שהוא רבי מאיר מחייב וחכמים פוטרין. אמר רב יהודה אמר רב. תל המתלקט עשרה מתוך ארבע, וזרק ונח על גביו חייב. תניא נמי הכי. מבוי ששוה לתוכו, ונעשה מדרון לרשות הרבים, או שוה לרשות הרבים ונעשה מדרון לתוכו אותו מבוי אינו צריך לא לחי ולא קורה.

דאי תנא חדא, הוה אמינא הני מילי בימות החמה, דעבידי אינשי דמסגי לאקורי נפשייהו, אבל בימות הגשמים לא. ואי אשמעינן בימות הגשמים, דכיון דמיטנפי לא איכפת להו, אבל בימות החמה לא. אביי אמר. איצטריך, סלקא דעתך אמינא הני מילי היכא דלא הוי ארבע אמות, אבל היכא דהוי ארבע אמות אקופי מקפי ליה. רב אשי אמר. איצטריך,

סלקא דעתך אמינא הני מילי היכא דהואי ארבעה, אבל היכא דלא הואי ארבעה מיפסע פסעי ליה. ואזדא רב אשי לטעמיה, דאמר רב אשי. האי מאן דזריק ונח אגודא דגמלא מיחייב, שהרי רבים בוקעין בו. מתני׳ הזורק מן הים ליבשה, ומן היבשה לים, ומן הים לספינה,

קסבר כרמלית מארעא משחינן ואוירא מקום פטור הוא, ובדין הוא דזיז נמי לא ליבעי, אלא כי היכי דליהוי ליה היכרא. רב חסדא ורבה בר רב הונא אמרי עושה מקום ארבעה וממלא, קסברי כרמלית משפת מיא משחינן מיא ארעא סמיכתא, אי לא עביד מקום ארבעה קא מטלטל מכרמלית לרשות היחיד.
שנים שישנים במטה אחת, מהו שזה יחזיר פניו ויקרא קריאת שמע, וזה יחזיר פניו ויקרא קריאת שמע? אמר ליה. הכי אמר שמואל. ואפילו אשתו עמו. מתקיף לה רב יוסף. אשתו ולא מיבעיא אחר?. אדרבה, אשתו כגופו, אחר לאו כגופו. מיתיבי. שנים שישנים במטה אחת זה מחזיר פניו וקורא, וזה מחזיר פניו וקורא. ותניא אחריתי.

הישן במטה, ובניו ובני ביתו בצדו, הרי זה לא יקרא קריאת שמע, אלא אם כן היתה טלית מפסקת ביניהן. ואם היו בניו ובני ביתו קטנים מותר. בשלמא לרב יוסף לא קשיא, הא אשתו, והא באחר. אלא לשמואל קשיא? אמר לך שמואל. לרב יוסף מי ניחא?

והתניא היה ישן במטה, ובניו ובני ביתו במטה לא יקרא קריאת שמע אלא אם כן היתה טליתו מפסקת ביניהן. אלא מאי אית לך למימר אשתו לרב יוסף תנאי היא, לדידי נמי תנאי היא. אמר מר. זה מחזיר פניו וקורא קריאת שמע. והא איכא עגבות. מסייע ליה לרב הונא, דאמר רב הונא. עגבות אין בהם משום ערוה. לימא מסייע ליה לרב הונא.

המתעטש בתפלתו סימן יפה לו, כשם שעושים לו נחת רוח מלמטה, כך עושים לו נחת רוח מלמעלה. אלא רק ארק קשיא. רק ארק נמי לא קשיא, אפשר כדרב יהודה. דאמר רב יהודה. היה עומד בתפילה ונזדמן לו רוק מבליעו בטליתו. ואם טלית נאה הוא מבליעו באפרקסותו. רבינא הוה קאי אחורי רב אשי, נזדמן לו רוק,

אמר ליה. אנא אנינא דעתאי. המשמיע קולו בתפלתו הרי זה מקטני אמנה. אמר רב הונא. לא שנו, אלא שיכול לכוון את לבו בלחש, אבל אין יכול לכוון את לבו בלחש מותר. והני מילי, ביחיד, אבל בציבור אתי למיטרד ציבורא. רבי אבא הוה קא משתמיט מיניה דרב יהודה דהוה קא בעי למיסק לארעא דישראל,

ומתעטש, וממתין עד שיכלה הרוח, וחוזר ומתפלל, ואומר. רבונו של עולם, יצרתנו נקבים נקבים חלולים חלולים, גלוי וידוע לפניך חרפתנו וכלימתנו בחיינו ובאחריתנו רמה ותולעה, ומתחיל ממקום שפסק. אמר ליה. אילו לא באתי אלא לשמוע דבר זה דיי. תנו רבנן. היה ישן בטליתו,

והאמר רב הונא. תלמיד חכם אסור לו לעמוד במקום הטנופת לפי שאי אפשר לו לעמוד בלי הרהור תורה. לא קשיא, כאן בעומד, כאן במהלך. ומי אמר רבי יוחנן הכי? והאמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. בכל מקום מותר להרהר בדברי תורה, חוץ מבית המרחץ ומבית הכסא. וכי תימא.

כי מטא במבואות המטונפות אשתיק. אמר ליה לרבי יוחנן. להיכן אהדר? אמר ליה. אם שהית כדי לגמור את כולה חזור לראש. הכי קאמר ליה. לדידי לא סבירא לי, לדידך דסבירא לך, אם שהית כדי לגמור את כולה חזור לראש. תניא כותיה דרב הונא, תניא כותיה דרב חסדא. תניא כותיה דרב הונא.

רב אסי אמר. הוי מושכי העון בחבלי השוא. רב אדא בר אהבה אמר מהכא. כי דבר ה׳ בזה. ואם פסק מה שכרו? אמר רבי אבהו. עליו הכתוב אומר. ובדבר הזה תאריכו ימים.
חצירו של נכרי הרי הוא כדיר של בהמה. אלא. דכולי עלמא דירת גוי לא שמה דירה, והכא בגזירה שמא ילמד ממעשיו קא מיפלגי. רבי אליעזר בן יעקב סבר. כיון דגוי חשוד אשפיכות דמים, תרי דשכיחי דדיירי גזרו בהו, חד לא שכיח לא גזרו ביה רבנן. ורבי מאיר סבר. זמנין דמקרי ודייר.

שכירות רעועה. מאי רעועה, מאי בריאה? אילימא. בריאה בפרוטה, רעועה פחות משוה פרוטה. מי איכא למאן דאמר מגוי בפחות משוה פרוטה לא? והא שלח רבי יצחק ברבי יעקב בר גיורי משמיה דרבי יוחנן. הוו יודעין ששוכרין מן הגוי אפילו בפחות משוה פרוטה. ואמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן.

אפילו הכי חשיש גוי לכשפים, ולא מוגר. גופא. חצירו של גוי הרי הוא כדיר של בהמה, ומותר להכניס ולהוציא מן חצר לבתים ומן בתים לחצר. ואם יש שם ישראל אחד אוסר, דברי רבי מאיר. רבי אליעזר בן יעקב אומר. לעולם אינו אוסר עד שיהו שני ישראלים אוסרים זה על זה.

אמר ליה אביי לרב יוסף. קיימא לן משנת רבי אליעזר בן יעקב קב ונקי, ואמר רב יהודה אמר שמואל. הלכה כרבי אליעזר בן יעקב. מהו לאורויי במקום רבו? אמר ליה. אפילו ביעתא בכותחא בעו מיניה מרב חסדא כל שני דרב הונא, ולא אורי. אמר ליה רבי יעקב בר אבא לאביי. כגון מגלת תענית דכתיבא ומנחא.
קא סלקא דעתך, מאי מרפסת בני עלייה. ומאי קרו לה מרפסת? דקסלקי במרפסת,

אלמא. כל לזה בשלשול ולזה בזריקה נותנין אותו לזה שבשלשול. כדאמר רב הונא. לאותן הדרים במרפסת. הכי נמי. לאותן הדרין במרפסת. אי הכי, אימא סיפא. פחות מכאן לחצר. אמאי? לזה בפתח ולזה בפתח הוא. מאי לחצר? אף לחצר. ושניהן אסורין.

הכי נמי מסתברא, מדקתני סיפא. במה דברים אמורים בסמוכה. אבל במופלגת, אפילו גבוה עשרה טפחים לחצר. מאי לחצר? אילימא. לחצר ושרי, אמאי? רשותא דתרוייהו הוא. אלא מאי לחצר אף לחצר, ושניהן אסורין. הכי נמי. מאי לחצר אף לחצר, ושניהן אסורין. שמע מינה. תנן.

תינח סלע. בור מאי איכא למימר? אמר רב יצחק בריה דרב יהודה. הכא בבור מלאה מים עסקינן. והא חסרא. כיון דכי מליא שריא כי חסרא נמי שריא. אדרבה, כיון דכי חסרא אסירא כי מליא נמי אסירא. אלא אמר אביי. הכא בבור מליאה פירות עסקינן. והא חסרי. בטיבלא. דיקא נמי דקתני דומיא דסלע.

שמע מינה. ולמה לי למיתנא בור ולמה לי למיתנא סלע? צריכא, דאי אשמעינן סלע דליכא למיגזר, אבל בור ליגזור זמנין דמליא פירות מתוקנין, צריכא. תא שמע. אנשי חצר ואנשי עלייה ששכחו ולא עירבו אנשי חצר משתמשין בעשרה התחתונים, ואנשי עלייה משתמשין בעשרה העליונים. כיצד?
צריך לבטל לכל אחד ואחד. רב חסדא ורב ששת כי פגעי בהדי הדדי רב חסדא מרתען שיפוותיה ממתנייתא דרב ששת, ורב ששת מרתע כוליה גופיה מפלפוליה דרב חסדא. בעא מיניה רב חסדא מרב ששת. שני בתים משני צידי רשות הרבים ובאו גוים והקיפום מחיצה בשבת, מהו?

דאי בעו לערובי מאתמול מצו מערבי בטולי נמי מצי מבטל אבל הכא, דלא מצו מערבי מאתמול בטולי נמי לא מצי מבטל. או דילמא לא שנא. אמר ליה. אין מבטלין. מת גוי בשבת מהו? אליבא דמאן דאמר שוכרין לא תיבעי לך. השתא תרתי עבדינן, חדא מיבעיא.

אני אומר מבטלין, והמנונא אמר אין מבטלין. אמר רב יהודה אמר שמואל. גוי שיש לו פתח ארבעה על ארבעה פתוח לבקעה, אפילו מכניס ומוציא גמלים וקרונות כל היום כולו דרך מבוי, אין אוסר על בני מבוי. מאי טעמא? בפיתחא דמיחד ליה, בההוא ניחא ליה. איבעיא להו. פתוח לקרפף, מהו?

וישראל בית סאתים אינו אוסר. יותר מבית סאתים אוסר. בעא מיניה רבא בר חקלאי מרב הונא. פתוח לקרפף מהו? אמר ליה. הרי אמרו בית סאתים אוסר, יותר מבית סאתים אינו אוסר. אמר עולא אמר רבי יוחנן. קרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה, ואפילו כור ואפילו כוריים הזורק לתוכו חייב.

אלא לאו ארישא, והכי קאמר. סלע שבים גבוה עשרה ורוחב ארבעה אין מטלטלין לא מתוכו לים ולא מן הים לתוכו. ועד כמה עד בית סאתים, הא יתר מבית סאתים מטלטלין. אלמא כרמלית היא, תיובתא דרבי יוחנן. אמר רבא. מאן דלא ידע תרוצי מתנייתא תיובתא מותיב ליה לרבי יוחנן.

מתוכו לים ומן הים לתוכו לא שכיח. ההוא ינוקא דאשתפיך חמימיה. אמר להו רבה. נייתו ליה חמימי מגו ביתאי. אמר ליה אביי. והא לא ערבינן. אמר ליה. נסמוך אשיתוף. אמר ליה. הא לא שתפינן. נימרו ליה לגוי ליתי ליה. אמר אביי. בעי לאותביה למר, ולא שבקן רב יוסף,
שיתופי מבואות, רב אמר. אין צריך לזכות, ושמואל אמר. צריך לזכות. עירובי תחומין, רב אמר. צריך לזכות, ושמואל אמר. אין צריך לזכות. בשלמא לשמואל הכא תנן, והכא לא תנן. אלא לרב מאי טעמא? תנאי היא, דאמר רב יהודה אמר רב. מעשה בכלתו של רבי אושעיא שהלכה לבית המרחץ, וחשכה לה,

ועירבה לה חמותה. ובא מעשה לפני רבי חייא ואסר. אמר לו רבי ישמעאל ברבי יוסי. בבלאי, כל כך אתה מחמיר בעירובין?. כך אמר אבא. כל שיש לך להקל בעירובין הקל. ואבעיא להו. משל חמותה עירבה לה, ומשום דלא זיכתה לה. או דילמא. משלה עירבה לה, ומשום דשלא מדעתה? אמר להן ההוא מרבנן, ורבי יעקב שמיה.

אמר ליה רבי זירא לרבי יעקב (בריה) דבת יעקב. כי מטית התם, אקיף וזיל לסולמא דצור, ובעיא מיניה מרב יעקב בר אידי. בעא מיניה. משל חמותה עירבה, ומשום דלא זיכתה לה, או דלמא. משלה עירבה, ומשום דשלא מדעתה? אמר ליה. משל חמותה עירבה לה, ומשום דלא זיכתה לה. אמר רב נחמן. נקטינן,

אתו לקמיה דרב יהודה, אמר להו. הכי אמר שמואל. אשתו של אדם מערבת שלא מדעתו. מיתיבי. נשים שעירבו ונשתתפו שלא מדעת בעליהן, אין עירובן עירוב, ואין שיתופן שיתוף. לא קשיא. הא דאסר, הא דלא אסר. הכי נמי מסתברא, דאם כן קשיא דשמואל אדשמואל, דאמר שמואל.

כל שאילו מחלקו למזון שתי סעודות ביניהן ואין מגעת גרוגרת לכל אחד ואחד הן הן מרובין, וסגי במזון שתי סעודות. ואי לא (הן הן) מועטין נינהו. ואגב אורחיה קא משמע לן דשתי סעודות הויין שמונה עשרה גרוגרות. מתני׳ בכל
ואסיר גבולות עמים ועתודותיהם שושתי. תיובתא. אמר רב נחמן. תנא, וחכמים אומרים. ארון בלשכת דיר העצים היה גנוז. אמר רב נחמן בר יצחק. אף אנן נמי תנינא. מעשה בכהן אחד שהיה מתעסק, וראה רצפה משונה מחברותיה, ובא והודיע את חבירו, ולא הספיק לגמור את הדבר עד שיצתה נשמתו.

וידעו ביחוד ששם ארון גנוז. מאי הוה עביד? אמר רבי חלבו. מתעסק בקרדומו היה. תנא דבי רבי ישמעאל. שני כהנים בעלי מומין היו מתליעין בעצים, ונשמטה קרדומו של אחד מהם ונפלה שם, ויצתה אש ואכלתו. רב יהודה רמי. כתיב. ויראו ראשי הבדים, וכתיב. ולא יראו החוצה. הא כיצד? נראין ואין נראין.

תניא נמי הכי. ויראו ראשי הבדים, יכול לא יהו זזין ממקומן תלמוד לומר. ויאריכו הבדים, יכול יהו מקרעין בפרוכת ויוצאין תלמוד לומר. ולא יראו החוצה. הא כיצד? דוחקין ובולטין ויוצאין בפרוכת, ונראין כשני דדי אשה, שנאמר. צרור המור דודי לי בין שדי ילין. אמר רב קטינא. בשעה שהיו ישראל עולין לרגל,

משל לכלה, כל זמן שהיא בבית אביה צנועה מבעלה. כיון שבאתה לבית חמיה אינה צנועה מבעלה. מתיב רב חנא בר רב קטינא. מעשה בכהן אחד שהיה מתעסק וכו׳. אמר ליה. נתגרשה קא אמרת, נתגרשה חזרו לחיבתה הראשונה. במאי עסקינן? אי נימא במקדש ראשון מי הואי פרוכת? אלא במקדש שני מי הוו כרובים?

לעולם במקדש ראשון, ומאי פרוכת פרוכת דבבי. דאמר רבי זירא אמר רב. שלשה עשר פרוכות היו במקדש, שבעה כנגד שבעה שערים, שתים אחת לפתחו של היכל, ואחת לפתחו של אולם. שתים בדביר, ושתים כנגדן בעליה. רב אחא בר יעקב אמר. לעולם במקדש שני, וכרובים דצורתא הוו קיימי, דכתיב.

ואת כל קירות הבית מסב קלע כרובים ותמרות ופטורי ציצים וצפה זהב מישר על המחוקה. וכתיב. כמער איש ולויות. מאי כמער איש ולויות? אמר רבה בר רב שילא. כאיש המעורה בלוייה שלו. אמר ריש לקיש. בשעה שנכנסו גוים להיכל ראו כרובים המעורין זה בזה, הוציאון לשוק ואמרו.

רבי אליעזר אומר. עולם מאמצעיתו נברא, שנאמר. בצקת עפר למוצק ורגבים ידובקו. רבי יהושע אומר. עולם מן הצדדין נברא, שנאמר. כי לשלג יאמר הוי ארץ וגשם מטר וגשם מטרות עוזו. רבי יצחק (נפחא) אמר. אבן ירה הקדוש ברוך הוא בים, ממנו נשתת העולם, שנאמר.

על מה אדניה הטבעו או מי ירה אבן פנתה. וחכמים אומרים. מציון נברא, שנאמר. מזמור לאסף אל אלהים ה׳. ואומר. מציון מכלל יופי ממנו מוכלל יפיו של עולם. תניא, רבי אליעזר הגדול אומר.

אלה תולדות השמים והארץ בהבראם ביום עשות ה׳ אלהים ארץ ושמים, תולדות שמים משמים נבראו, תולדות הארץ מארץ נבראו. וחכמים אומרים. אלו ואלו מציון נבראו, שנאמר. מזמור לאסף אל אלהים ה׳ דבר ויקרא ארץ ממזרח שמש עד מבואו. ואומר. מציון מכלל יופי
מלמד שקידשה ישמעאל ומת, והשיאה נביות אחיה. שתין ותלת וארביסר עד דמתיליד יוסף, הא שבעין ושבעה, וכתיב. ויוסף בן שלשים שנה בעמדו לפני פרעה, הא מאה ושבע, שב דשבעא ותרתי דכפנא הא מאה ושיתסר, וכתיב. ויאמר פרעה אל יעקב כמה ימי שני חייך.

ומנלן דלא איענש דתניא. נמצא יוסף שפירש מאביו עשרים ושתים שנה, כשם שפירש יעקב אבינו מאביו, דיעקב תלתין ושיתא הויין. אלא. ארביסר דהוה בבית עבר לא חשיב להו. סוף סוף דבית לבן עשרין שנין הויין. אלא משום דאשתהי באורחא תרתין שנין, דתניא. יצא מארם נהרים ובא לו לסכות, ועשה שם שמונה עשר חודש,

שנאמר. ויעקב נסע סכותה ויבן לו בית ולמקנהו עשה סכות, ובבית אל עשה ששה חדשים, והקריב זבחים. הדרן עלך מגילה נקראתהקורא את המגילה למפרע לא יצא. קראה על פה, קראה תרגום בכל לשון לא יצא. אבל קורין אותה ללועזות בלעז, והלועז ששמע אשורית יצא.

וכן בהלל, וכן בקריאת שמע ובתפלה. הלל מנלן? רבה אמר, דכתיב. ממזרח שמש עד מבואו. רב יוסף אמר. זה היום עשה ה׳. רב אויא אמר. יהי שם ה׳ מבורך. ורב נחמן בר יצחק, ואיתימא רב אחא בר יעקב אמר. מהכא. מעתה ועד עולם. קריאת שמע, דתניא.

קריאת שמע ככתבה, דברי רבי, וחכמים אומרים. בכל לשון. מאי טעמא דרבי? אמר קרא. והיו, בהויתן יהו. ורבנן, מאי טעמא? אמר קרא. שמע, בכל לשון שאתה שומע. ורבי נמי, הא כתיב. שמע? ההוא מיבעי ליה. השמע לאזניך מה שאתה מוציא מפיך.

לימא קסבר רבי כל התורה כולה בכל לשון נאמרה, דאי סלקא דעתך בלשון הקודש נאמרה למה לי למכתב והיו. אצטריך, סלקא דעתך שמע כרבנן, כתב רחמנא והיו. לימא קסברי רבנן כל התורה בלשון הקודש נאמרה, דאי סלקא דעתך בכל לשון נאמרה למה לי למכתב שמע. איצטריך, סלקא דעתך אמינא והיו כרבי, כתב רחמנא שמע.

אי הכי לימא רפואה בתרה דתשובה? לא סלקא דעתך, דכתיב. וישוב אל ה׳ וירחמהו ואל אלהינו כי ירבה לסלוח. ומאי חזית דסמכת אהא? סמוך אהא. כתב קרא אחרינא. הסולח לכל עוניכי הרופא לכל תחלואיכי הגואל משחת חייכי.
ובא אחר והוציאו נתחייב זה במחשבה של זה.

מתני׳ המוציא תבן כמלא פי פרה. עצה כמלא פי גמל. עמיר כמלא פי טלה. עשבים כמלא פי גדי. עלי שום ועלי בצלים, לחים כגרוגרת, יבשים כמלא פי גדי. ואין מצטרפין זה עם זה מפני שלא שוו בשיעוריהן. גמ׳ מאי עצה? אמר רב יהודה. תבן של מיני קטנית. כי אתא רב דימי, אמר.

המוציא תבן כמלא פי פרה לגמל, רבי יוחנן אמר. חייב, רבי שמעון בן לקיש אמר. פטור. באורתא אמר רבי יוחנן הכי, לצפרא הדר ביה. אמר רב יוסף. שפיר עבד דהדר, דהא לא חזי לגמל. אמר ליה אביי. אדרבה, כדמעיקרא מסתברא, דהא חזי לפרה. אלא כי אתא רבין, אמר. המוציא תבן כמלא פי פרה לגמל,

דכולי עלמא לא פליגי דחייב. כי פליגי, במוציא עצה כמלא פי פרה לפרה. ואיפכא איתמר. רבי יוחנן אמר פטור, ריש לקיש אמר חייב. רבי יוחנן אמר פטור אכילה על ידי הדחק לא שמה אכילה. ריש לקיש אמר חייב אכילה על ידי הדחק שמה אכילה. עמיר כמלא פי טלה. והתניא כגרוגרת. אידי ואידי חד שיעורא הוא. עלי שום ועלי בצלים,

לחים כגרוגרת, ויבשים כמלא פי הגדי, ואין מצטרפין זה עם זה מפני שלא שוו בשיעוריהן. אמר רבי יוסי בר חנינא. אין מצטרפין לחמור שבהן. אבל מצטרפין לקל שבהן. וכל דלא שוו בשיעורייהו מי מצטרפין? והתנן. הבגד שלשה על שלשה, והשק ארבעה על ארבעה, והעור חמשה על חמשה, מפץ ששה על ששה. ותני עלה. הבגד והשק,

השק והעור, העור והמפץ מצטרפין זה עם זה. ואמר רבי שמעון. מה טעם מפני שראויין ליטמא מושב. טעמא דראויין ליטמא מושב, אבל אין ראוי ליטמא מושב לא. אמר רבא. הכא נמי, חזיא לדוגמא. מתני׳ המוציא אוכלים כגרוגרת חייב, ומצטרפין זה עם זה מפני ששוו בשיעוריהן.

שמן כדי לסוך אבר קטן. מים כדי לשוף בהם את הקילור. ושאר כל המשקין ברביעית, וכל השופכין ברביעית. רבי שמעון אומר. כולן ברביעית, ולא נאמרו כל השיעורין הללו אלא למצניעיהן. גמ׳ תנא. כדי מזיגת כוס יפה. ומאי כוס יפה כוס של ברכה. אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. כוס של ברכה צריך שיהא בו רובע רביעית,

כדי שימזגנו ויעמוד על רביעית.
יין ושמן חזי נמי בשבת לחולה, דתניא.

אין טורפין יין ושמן לחולה בשבת. אמר רבי שמעון בן אלעזר משום רבי מאיר. אף טורפין יין ושמן. אמר רבי שמעון בן אלעזר. פעם אחת חש רבי מאיר במעיו, ובקשנו לטרוף לו יין ושמן ולא הניחנו. אמרנו לו. דבריך יבטלו בחייך?. אמר לנו. אף על פי שאני אומר כך וחבירי אומרים כך מימי לא מלאני לבי לעבור על דברי חבירי.

נותנים ביצה במסננת של חרדל? אמר ליה. התם לא מיחזי כבורר, הכא מיחזי כבורר. ואין ממתקין אותו בגחלת. והתניא. ממתקין אותו בגחלת. לא קשיא. כאן בגחלת של מתכת, כאן בגחלת של עץ. אמר ליה אביי לרב יוסף. מאי שנא מבישרא אגומרי. אמר ליה.

אמר ליה. התם לא אפשר, הכא אפשר. והא אמרי נהרדעי. גבינה בת יומא מעליא. הכי קאמרי. דאפילו גבינה בת יומא מעליא. אין עושין לה חלוק כו׳. אמר אביי, אמרה לי אם. האי חלוק דינוקא, לפכיה לסיטריה לעילאי, דילמא מידביק גרדא מיניה, ואתי לידי כרות שפכה. אימיה דאביי עבדא כיסתא לפלגא.

אמר אביי. האי ינוקא דלית ליה חלוק לייתי בליתא דאית ליה שיפתא, וליכרכיה לשיפתא לתתאי, ועייף ליה לעילאי. ואמר אביי, אמרה לי אם. האי ינוקא דלא ידיע מפקתיה, לשייפיה מישחא ולוקמיה להדי יומא, והיכא דזיג ליקרעיה בשערתא שתי וערב. אבל בכלי מתכות לא, משום דזריף. ואמר אביי, אמרה לי אם.

האי ינוקא דלא מייץ, מיקר [הוא] דקר פומיה. מאי תקנתיה? ליתו כסא גומרי, ולינקטיה ליה להדי פומיה, דחיים פומיה ומייץ. ואמר אביי, אמרה לי אם. האי ינוקא דלא מנשתים לינפפיה בנפוותא ומנשתים. ואמר אביי, אמרה לי אם. האי ינוקא דלא מעוי ליתו סילתא דאימיה ולישרקיה עילויה, ומעוי.

פעם אחת הלכתי לכרכי הים, ובאת אשה אחת לפני שמלה בנה ראשון ומת, שני ומת, שלישי, הביאתו לפני, ראיתיו שהוא אדום. אמרתי לה. המתיני לו עד שיבלע בו דמו, המתינה לו עד שנבלע בו דמו, ומלה אותו וחיה, והיו קורין אותו נתן הבבלי על שמי. שוב פעם אחת הלכתי למדינת קפוטקיא,

מרחיצין את הקטן ביום השלישי שחל להיות בשבת, שנאמר. ויהי ביום השלישי בהיותם כואבים. תניא כוותיה דרבא. מרחיצין הקטן בין לפני מילה בין לאחר מילה, ביום הראשון כדרכו, וביום השלישי שחל להיות בשבת מזלפין עליו ביד. רבי אלעזר בן עזריה אומר. מרחיצין את הקטן ביום השלישי שחל להיות בשבת.

ואף על פי שאין ראיה לדבר זכר לדבר, שנאמר. ויהי ביום השלישי בהיותם כואבים. וכשהן מזלפין אין מזלפין לא בכוס ולא בקערה ולא בכלי, אלא ביד. אתאן לתנא קמא. מאי אף על פי שאין ראיה לדבר זכר לדבר? משום דגדול לא סליק בישריה הייא, קטן סליק בישריה הייא.

ממאי מדקאמר רבי אלעזר בן עזריה אומר. מרחיצין את הקטן ביום השלישי שחל להיות בשבת. אי אמרת בשלמא תנא קמא מזלפין קאמר היינו דקאמר ליה רבי אלעזר בן עזריה מרחיצין. אלא אי אמרת תנא קמא מרחיצין ביום הראשון קאמר, ומזלפין ביום השלישי, האי רבי אלעזר בן עזריה אומר מרחיצין אף מרחיצין מיבעי ליה?

ואמרי לה אמר רבי אבהו אמר רבי יוחנן. הלכה כרבי אלעזר בן עזריה בין בחמין שהוחמו בשבת, בין בחמין שהוחמו מערב שבת, בין הרחצת כל גופו, בין הרחצת מילה, מפני שסכנה היא לו. גופא. אמר רב. אין מונעין חמין ושמן מעל גבי מכה בשבת. ושמואל אמר. נותן חוץ למכה, ושותת ויורד למכה.
ויאבל חל וחומה, ואמר רבי אחא ואיתימא רבי חנינא. שורא ובר שורא. מתני׳ שתי חבורות שהיו אוכלין בבית אחד, אלו הופכין את פניהם הילך ואוכלין, ואלו הופכין את פניהם הילך ואוכלין, והמיחם באמצע. כשהשמש עומד למזוג, קופץ את פיו ומחזיר את פניו, עד שמגיע אצל חבורתו ואוכל. והכלה הופכת את פניה ואוכלת.

דתניא. על הבתים אשר יאכלו אתו בהם, מלמד שהפסח נאכל בשתי חבורות. יכול יהא האוכל אוכל בשתי מקומות תלמוד לומר. בבית אחד יאכל. מכאן אמרו. השמש שאכל כזית בצד התנור, אי פקח הוא ממלא כריסו ממנו, ואם רצו בני חבורה לעשות עמו טובה באין ויושבין בצדו, דברי רבי יהודה.

יהבו ליה כסא, קבליה בחד זימנא ושתייה בחד זימנא. אמרי ליה. לא סבר לה מר השותה כוסו בבת אחת הרי זה גרגרן? אמר להו. לא אמרי בכוסך קטן ויינך מתוק וכריסי רחבה. אמר רב הונא. בני חבורה נכנסין בשלשה, ויוצאין אפילו באחד. אמר רבה. והוא דעייל בעידנא דרגילי למיעל,

והוא דרגש בהו דיילא. אמר רבינא. ונותנין שכר דמים, וצריך האחרון להוסיף דמים. ולית הלכתא כוותיה. הדרן עלך כיצד צולין מתני׳
שרבי אליעזר אומר. תשרף זו לעצמה וזו לעצמה, ורבי יהושע אומר. שתיהן כאחת. גמ׳ מכדי בשר שנטמא בוולד הטומאה מאי הוי שני, כי שריף ליה בהדי בשר שנטמא באב הטומאה מאי הוי שני, שני ושני הוא. מאי מוסיף לו טומאה על טומאתו איכא? אמר רב יהודה. הכא בוולד וולד עסקינן, דהוי ליה שלישי,

אבל בתרומה וקדשים עושה כיוצא בו. ולרב אדא בר אהבה משמיה דרבא נמי דאמר. לא שנו אלא חולין ותרומה, אבל בקדשים עושה כיוצא בהן, שפיר. אלא לרבינא משמיה דרבא דאמר. מקרא מלא דיבר הכתוב, לא שנא חולין, לא שנא תרומה, לא שנא קדשים אינו עושה כיוצא בו. מאי איכא למימר?

מאי קא משמע לן שלישי מותר לעשותו שני, היינו הך?. אמר רב יהודה. הכא בנר של מתכת עסקינן, דרחמנא אמר. בחלל חרב. חרב הרי הוא כחלל. והויא ליה אב הטומאה, וקסבר שלישי מותר לעשותו ראשון. ומאי דוחקיה דרב יהודה לאוקמיה בנר של מתכת, נוקמיה בנר של חרס,

התם טמא וטמא, הכא טהור וטמא. ואלא מדברי רבי עקיבא. מי דמי? התם פסול וטמא, הכא טהור וטמא. נימא קסבר רבי מאיר מתניתין באב הטומאה דאורייתא וולד הטומאה דרבנן, דמדאורייתא טהור מעליא. ומאי מדבריהם מדברי רבי חנינא סגן הכהנים. אמר ריש לקיש משום בר קפרא.
ואם לאו אין מטלטלין אותה. אמר ליה. הא מני רבי נחמיה היא, דאמר. אין כלי ניטל אלא לצורך תשמישו. איתיביה.

למימרא דסבר רב נחמן טלטול מן הצד לא שמיה טלטול? והאמר רב נחמן. האי פוגלא, מלמעלה למטה שרי, ממטה למעלה אסיר. הדר ביה רב נחמן מההיא. מחט של יד ליטול בה כו׳. שלח ליה רבא בריה דרבה לרב יוסף. ילמדנו רבינו, מחט שניטל חררה או עוקצה, מהו? אמר ליה, תניתוה.

מחט של יד ליטול בה את הקוץ. וכי מה איכפת ליה לקוץ בין נקובה לבין שאינה נקובה? איתיביה. מחט שניטל חררה או עוקצה טהורה? אמר אביי. טומאה אשבת קרמית? טומאה כלי מעשה בעינן, לענין שבת מידי דחזי בעינן והא נמי חזיא למשקל בה קוץ. אמר רבא.

מאן דקמותיב, שפיר קמותיב. מדלענין טומאה לאו מנא הוא לענין שבת נמי לאו מנא הוא. מיתיבי. מחט, בין נקובה בין שאינה נקובה מותר לטלטלה בשבת. ולא אמרו נקובה אלא לענין טומאה בלבד. תרגמה אביי אליבא דרבא. בגולמי עסקינן, זימנין דמימליך עלייהו, ומשוי להו מנא.

אבל היכא דניטל חררה או עוקצה אדם זורקה לבין גרוטאות. אסובי ינוקא רב נחמן אסר, ורב ששת שרי. אמר רב נחמן. מנא אמינא לה, דתנן. אין עושין אפיקטויזין בשבת. ורב ששת. התם לאו אורחיה, הכא אורחיה. אמר רב ששת. מנא אמינא לה דתנן.

וחזרו והתירו דבר שמלאכתו להיתר לצורך מקומו, וחזרו והתירו דבר שמלאכתו לאיסור, לצורך גופו אין, לצורך מקומו לא. ועדיין בידו אחת אין, בשתי ידיו לא, עד שאמרו. כל הכלים ניטלין בשבת, ואפילו בשתי ידים. אמר ליה רבא. מכדי התירו קתני, מה לי לצורך גופו, מה לי לצורך מקומו? אלא אמר רבא.

התירו דבר שמלאכתו להיתר בין לצורך גופו ובין לצורך מקומו, וחזרו והתירו מחמה לצל. וחזרו והתירו דבר שמלאכתו לאיסור, לצורך גופו ולצורך מקומו אין, מחמה לצל לא. ועדיין, באדם אחד אין, בשני בני אדם לא, עד שאמרו. כל הכלים ניטלין בשבת, אפילו בשני בני אדם. איתיביה אביי. מדוכה,

מקלות דתנן. מקלות דקין חלקין היו שם, ומניחו על כתפו ועל כתף חבירו, ותולה ומפשיט. אמר רבי אלעזר. ארבעה עשר שחל להיות בשבת, מניח ידו על כתף חבירו ויד חבירו על כתיפו, ותולה
ואימתי לפרש הוא?

דתניא, אמר רבי יהודה משום רבי טרפון. לעולם אין אחד מהן נזיר, לפי שאין נזירות אלא להפלאה. אלמא כיון דמספקא ליה אי נזיר אי לא נזיר הוא לא משעביד נפשיה. הכא נמי. כיון דלא ידע אי קני אי לא קני לא גמר ומקנה. הדרן עלך חלוןמתני׳ כיצד

אבל מערב הוא על ידי עבדו ושפחתו הכנענים, ועל ידי בנו ובתו הקטנים, בין לדעתן ובין שלא לדעתן מפני שידן כידו. וכולן שעירבו ועירב עליהם רבן יוצאין בשל רבן, חוץ מן האשה, מפני שיכולה למחות. אשה מאי שנא? אמר רבה. אשה וכל דדמי לה. אמר מר. חוץ מן האשה, מפני שיכולה למחות.

מזונו לחול ולא לשבת, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. לשבת ולא לחול, וזה וזה מתכוונים להקל. רבי יוחנן בן ברוקה אומר. מככר בפונדיון, מארבע סאין בסלע. רבי שמעון אומר. שתי ידות לככר משלש לקב. חצייה, לבית המנוגע. וחצי חצייה, לפסול את הגוייה. גמ׳ וכמה מזון שתי סעודות?
סיפא, דאמר סימן ראשון לערלים, סימן שני למולים דבסימן ראשון הא לא פתיכי ביה מולין. ורבי מאיר לטעמיה, דאמר. מפגלין בחצי מתיר. ורבנן לטעמייהו, דאמרי. אין מפגלין בחצי מתיר. מתני׳ השוחט את הפסח על החמץ עובר בלא תעשה. רבי יהודה אומר. אף התמיד. רבי שמעון אומר.

במאי קמיפלגי? אילימא בעל בסמוך קמיפלגי, דרבי שמעון בן לקיש סבר. על בסמוך, ורבי יוחנן סבר. לא בעינן על בסמוך. והא איפלגו בה חדא זימנא. דתנן. השוחט תודה לפנים ולחמה חוץ לחומה לא קדש הלחם. מאי חוץ לחומה? רבי יוחנן אמר. חוץ לחומת בית פאגי, אבל חוץ לחומת העזרה קדיש, ולא בעינן על בסמוך.

רבי שמעון בן לקיש אמר. אפילו חוץ לחומת עזרה לא קדיש. אלמא בעינן על בסמוך. אלא בהתראת ספק קמיפלגי. בהא נמי הא פליגי בה חדא זימנא. דאיתמר. שבועה שאוכל ככר זו היום, ועבר היום ולא אכלה, רבי יוחנן ורבי שמעון בן לקיש דאמרי תרוייהו אינו לוקה. רבי יוחנן אמר. אינו לוקה, משום דהוה ליה לאו שאין בו מעשה,

וכל לאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו. אבל התראת ספק שמה התראה. ורבי שמעון בן לקיש אמר. אינו לוקה, משום דהוה ליה התראת ספק, והתראת ספק לא שמה התראה. אבל לאו שאין בו מעשה לוקין עליו. אמרי. לעולם בעל בסמוך קא מיפלגי, וצריכא, דאי איפליגו לענין חמץ, הוה אמינא. בההוא הוא דקאמר רבי יוחנן

ואחד השוחט ואחד הזורק ואחד המולק ואחד המזה חייב. אבל הקומץ את המנחה אינו עובר בלא תעשה. המקטיר את האימורין אינו עובר בלא תעשה. קשיא מליקה אמליקה, קשיא הקטרה אהקטרה. ולטעמיך, תיקשי לך היא גופא.