portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
וכל מצות עשה שהזמן גרמא נשים פטורות. אצטריך, סלקא דעתך אמינא. נילף ראייה ראייה מהקהל. מה להלן נשים חייבות, אף כאן נשים חייבות, קא משמע לן. אמר מר. זכורך, להוציא טומטום ואנדרוגינוס. בשלמא אנדרוגינוס אצטריך, סלקא דעתך אמינא. הואיל ואית ליה צד זכרות ליחייב, קא משמע לן דבריה בפני עצמו הוא. אלא טומטום, ספיקא הוא מי אצטריך קרא למעוטי ספיקא?

אמר אביי. כשביציו מבחוץ. אמר מר. כל זכורך, לרבות את הקטנים. והתנן. חוץ מחרש שוטה וקטן. אמר אביי, לא קשיא. כאן בקטן שהגיע לחינוך, כאן בקטן שלא הגיע לחינוך. קטן שהגיע לחינוך דרבנן היא. אין הכי נמי, וקרא אסמכתא בעלמא.

ואלא קרא למאי אתא? לכדאחרים. דתנן, אחרים אומרים. המקמץ, והמצרף נחשת, והבורסי פטורין מן הראייה, משום שנאמר. כל זכורך, מי שיכול לעלות עם כל זכורך. יצאו אלו, שאינן ראויין לעלות עם כל זכורך. נשים ועבדים שאינן משוחררים וכו׳. בשלמא נשים כדאמרן, אלא עבדים מנלן?

נשים ועבדים שאינן משוחררין. מאי שאינן משוחררין? אילימא שאינן משוחררין כלל ליתני עבדים סתמא. אלא לאו, שאינן משוחררין לגמרי, ומאי נינהו מי שחציו עבד וחציו בן חורין. שמע מינה. והחיגר והסומא וחולה והזקן. תנו רבנן. רגלים, פרט לבעלי קבין.

דבר אחר. רגלים, פרט לחיגר ולחולה ולסומא ולזקן ולשאינו יכול לעלות ברגליו. ושאינו יכול לעלות ברגליו לאתויי מאי? אמר רבא. לאתויי מפנקי, דכתיב. כי תבאו לראות פני מי בקש זאת מידכם רמוס חצרי. תנא. הערל והטמא פטורין מן הראייה.

ומה תוכחה של בשר ודם כך, תוכחה של הקדוש ברוך הוא על אחת כמה וכמה. רבי אלעזר כי מטי להאי קרא, בכי. ויאמר שמואל אל שאול למה הרגזתני להעלות אותי, ומה שמואל הצדיק היה מתיירא מן הדין, אנו על אחת כמה וכמה. שמואל מאי היא דכתיב. ותאמר האשה אל שאול אלהים ראיתי עולים. עולים תרי משמע.

אמר. כולי האי ואולי?. רבי אסי כי מטי להאי קרא, בכי. שנאו רע ואהבו טוב והציגו בשער משפט אולי יחנן ה׳ אלהי צבאות, כולי האי ואולי?. רב יוסף כי מטי להאי קרא, בכי. ויש נספה בלא משפט, אמר. מי איכא דאזיל בלא זמניה? אין, כי הא דרב ביבי בר אביי הוה שכיח גביה מלאך המות.

שקלתא ואנחתא אגבה דכרעה, קדחא ואיתרע מזלה, ואייתיתה. אמר ליה רב ביבי בר אביי. אית לכו רשותא למיעבד הכי? אמר ליה, ולא כתיב. ויש נספה בלא משפט? אמר ליה, והכתיב. דור הולך ודור בא. אמר. דרעינא להו אנא עד דמלו להו לדרא, והדר משלימנא ליה לדומה. אמר ליה. סוף סוף, שניה מאי עבדת?
אחר ישובו בני ישראל ובקשו את ה׳ אלהיהם ואת דוד מלכם. וכיון שבא דוד באתה תפלה, שנאמר. והביאותים אל הר קדשי ושמחתים בבית תפלתי. וכיון שבאת תפלה באת עבודה, שנאמר. עולותיהם וזבחיהם לרצון על מזבחי.

וכי מאחר דמאה ועשרים זקנים ומהם כמה נביאים תקנו תפלה על הסדר, שמעון הפקולי מאי הסדיר? שכחום, וחזר וסדרום. מכאן ואילך, אסור לספר בשבחו של הקדוש ברוך הוא. דאמר רבי אלעזר, מאי דכתיב. מי ימלל גבורות ה׳ ישמיע כל תהלתו, למי נאה למלל גבורות ה׳ למי שיכול להשמיע כל תהלתו.

מלה בסלע, משתוקא בתרין. קראה על פה לא יצא וכו׳. מנלן? אמר רבא. אתיא זכירה זכירה, כתיב הכא. והימים האלה נזכרים, וכתיב התם. כתב זאת זכרון בספר. מה להלן בספר, אף כאן בספר. וממאי דהאי זכירה קריאה היא, דלמא עיון בעלמא. לא סלקא דעתך (דכתיב). זכור יכול בלב? כשהוא אומר לא

אמר רבי אחא אמר רבי אלעזר. שכתובה בלעז יוונית. ואמר רבי אחא אמר רבי אלעזר. מנין שקראו הקדוש ברוך הוא ליעקב אל, שנאמר. ויקרא לו אל אלהי ישראל. דאי סלקא דעתך למזבח קרא ליה יעקב אל ויקרא לו יעקב מיבעי ליה. אלא ויקרא לו, ליעקב, אל. ומי קראו אל אלהי ישראל.

אבל מגילה דכתיב בה ככתבם אימא לא. קא משמע לן. והלועז ששמע אשורית יצא וכו׳. והא לא ידע מאי קאמרי? מידי דהוה אנשים ועמי הארץ. מתקיף לה רבינא. אטו אנן האחשתרנים בני הרמכים, מי ידעינן? אלא מצות קריאה ופרסומי ניסא, הכא נמי מצות קריאה ופרסומי ניסא. קראה סירוגין יצא

שמעוה לאמתא דבי רבי דהוות אמרה לההוא גברא דהוה מהפך במזייה, אמרה ליה. עד מתי אתה מסלסל בשערך? לא הוו ידעי רבנן מאי. השלך על ה׳ יהבך. אמר רבה בר בר חנה. זימנא חדא הוה אזילנא בהדי ההוא טייעא, וקא דרינא טונא ואמר לי. שקול יהביך ושדי אגמלאי.

היכי דמי מתנמנם? אמר רב אשי. נים ולא נים, תיר ולא תיר, דקרו ליה ועני ולא ידע לאהדורי סברא, וכי מדכרו ליה מידכר. היה כותבה דורשה ומגיהה אם כוון לבו יצא וכו׳. היכי דמי? אי דקא מסדר פסוקא פסוקא וכתב לה, כי כוון לבו מאי הוי? על פה הוא. אלא דכתב פסוקא פסוקא וקרי ליה, ומי יצא?

והאמר רבי חלבו אמר רב חמא בר גוריא אמר רב. הלכה כדברי האומר כולה. ואפילו למאן דאמר מאיש יהודי צריכה שתהא כתובה כולה. אלא. דמנחה מגילה קמיה
המונח מותר במקדש, והנגרר במדינה. גמ׳ תנו רבנן. איזהו נגר הנגרר שנועלין במקדש אבל לא במדינה כל שקשור ותלוי,

אמר. דין לא נטרוק. בעי רבי זירא. נקמז, מהו? אמר רב יוסף. מאי תיבעי ליה? לא שמיע ליה הא דתניא. נשמט אסור, נקמז מותר. ורבי יהודה אמר. נקמז, אף על פי שאינו נשמט אסור. ואמר רב יהודה אמר שמואל. הלכה כרבי יהודה בנקמז. וטעמא מאי? אמר אביי. משום דמיחזי כבונה.

בעא מיניה רב נחומי בר זכריה מאביי. עשה לו בית יד, מהו? אמר ליה. בוכנא קאמרת. איתמר, אמר רב נחומי בר אדא. עשה לו בית יד מותר. ההוא שריתא דהוה בי רבי פדת דהוה מדלו לה בי עשרה ושדו לה אדשא, ולא אמר להו ולא מידי. אמר תורת כלי עליה.

ההיא אסיתא דהות בי מר שמואל דהוה מחזקת אדריבא, שרא מר שמואל למישדייה אדשא. אמר תורת כלי עליה. שלח ליה רמי בר יחזקאל לרב עמרם. נימא לן מר מהלין מילי מעלייתא דאמרת לן משמיה דרב אסי בכיפי דארבא. שלח ליה, הכי אמר רב אסי.

הני כיפי דארבא בזמן שיש בהן טפח, אי נמי אין בהן טפח ואין בין זה לזה שלשה למחר מביא מחצלת ופורס עליהן. מאי טעמא מוסיף על אהל עראי הוא, ושפיר דמי. הנהו דכרי דהוו ליה לרב הונא, דביממא בעו טולא ובליליא בעו אוירא. אתא לקמיה דרב. אמר ליה. זיל כרוך בודייא,

ושייר בה טפח, למחר פשטה ומוסיף על אהל עראי הוא, ושפיר דמי. אמר רב משום רבי חייא. וילון מותר לנטותו ומותר לפורקו בשבת. כילת חתנים מותר לפורקה ולנטותה בשבת.

סיינא שרי. והתניא אסור. לא קשיא. הא דאית ביה טפח, הא דלית ביה טפח. אלא מעתה. שרביב בגלימיה טפח, הכי נמי דאסור? אלא, לא קשיא. הא דמיהדק, הא דלא מיהדק. מתני׳ מחזירין ציר התחתון במקדש, אבל לא במדינה. והעליון כאן וכאן אסור. רבי יהודה אומר.

לא קשיא. הא רבנן, והא רבי אליעזר. לרבי אליעזר דאמר מכשירי מצוה דוחין את השבת, קושרה. לרבנן דאמרי אין דוחין, עונבה. אי רבי אליעזר, אפילו לכתחילה נמי. אלא, לא קשיא. הא רבי יהודה,
רבי יהושע אומר. האוכל אוכל ראשון ואוכל שני שני. שלישי שני לקודש, ואין שני לתרומה בחולין שנעשו על טהרת תרומה. אוכל אוכל ראשון ואוכל אוכל שני מאי טעמא גזרו ביה רבנן טומאה? דזימנין דאכיל אוכלין טמאין, ושקיל משקין דתרומה, ושדי לפומיה ופסיל להו. שותה משקין טמאין מאי טעמא גזרו ביה רבנן טומאה?

דזימנין דשתי משקין טמאין, ושקיל אוכלין דתרומה ושדי לפומיה ופסיל להו. היינו הך? מהו דתימא. הא שכיחי, והא לא שכיחי קא משמע לן. והבא ראשו ורובו במים שאובין מאי טעמא גזרו ביה רבנן טומאה? אמר רב ביבי אמר רב אסי. שבתחלה היו טובלין במי מערות מכונסין וסרוחין, והיו נותנין עליהן מים שאובין.

התחילו ועשאום קבע גזרו עליהם טומאה. מאי קבע? אמר אביי, שהיו אומרים. לא אלו מטהרין, אלא אלו ואלו מטהרין. אמר ליה רבא. מאי נפקא מינה, הא קא טבלי בהנך? אלא אמר רבא. שהיו אומרים. לא אלו מטהרין, אלא אלו מטהרין. וטהור שנפלו על ראשו ורובו שלשה לוגין מים שאובין מאי טעמא גזרו ביה רבנן טומאה? דאי לא הא, לא קיימא הא.

אלא הך גזור ברישא, והדר גזור בכולהו ידים. וטבול יום טבול יום דאורייתא הוא, דכתיב. ובא השמש וטהר. סמי מכאן טבול יום. והאוכלין שנטמאו במשקין במשקין דמאי? אילימא במשקין הבאין מחמת שרץ דאורייתא נינהו, דכתיב. וכל משקה אשר ישתה. אלא במשקין הבאין מחמת ידים, וגזירה משום משקין הבאין מחמת שרץ.
ופטורה מן המעשר. ואיבעית אימא, כי הא דרב הונא, דאמר רב הונא, אמר רבי זעירא. המקיז דם בבהמת קדשים, אסור בהנאה, ומועלין בו. רבנן עבדי כמתניתין, רב אשי עביד כברייתא. תנו רבנן. אין עומדין להתפלל לא מתוך עצבות, ולא מתוך עצלות, ולא מתוך שחוק, ולא מתוך שיחה, ולא מתוך קלות ראש,

ולא מתוך דברים בטלים, אלא מתוך שמחה של מצוה. וכן לא יפטר אדם מחברו לא מתוך שיחה, ולא מתוך שחוק, ולא מתוך קלות ראש, ולא מתוך דברים בטלים, אלא מתוך דבר הלכה. שכן מצינו בנביאים הראשונים, שסיימו דבריהם בדברי שבח ותנחומים. וכן תנא מרי בר בריה דרב הונא בריה דרבי ירמיה בר אבא.

אפילו כסדר ודוי של יום הכפורים אומר. איתמר נמי, אמר רב חייא בר אשי אמר רב. אף על פי שאמרו שואל אדם צרכיו בשומע תפלה, אם בא לומר אחר תפלתו אפילו כסדר של יום הכפורים אומר. אמר רב המנונא. כמה הלכתא גברוותא איכא למשמע מהני קראי דחנה. וחנה היא מדברת על לבה מכאן למתפלל צריך שיכוין לבו.

ותען חנה ותאמר לא אדוני. אמר עולא ואיתימא רבי יוסי ברבי חנינא. אמרה ליה. לא אדון אתה בדבר זה, ולא רוח הקודש שורה עליך, שאתה חושדני בדבר זה. איכא דאמרי, הכי אמרה ליה. לא אדון אתה? לאו איכא שכינה ורוח הקודש גבך, שדנתני לכף חובה ולא דנתני לכף זכות?

ויען עלי ויאמר לכי לשלום, אמר רבי אלעזר. מכאן לחושד את חברו בדבר שאין בו, שצריך לפייסו. ולא עוד, אלא שצריך לברכו. שנאמר ואלהי ישראל יתן את שלתך. ותדר נדר ותאמר ה׳ צבאות, אמר רבי אלעזר. מיום שברא הקדוש ברוך הוא את עולמו, לא היה אדם שקראו להקדוש ברוך הוא צבאות, עד שבאתה חנה וקראתו צבאות.

אם ראה תראה, אמר רבי אלעזר. אמרה חנה לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם, אם ראה מוטב, ואם לאו תראה. אלך ואסתתר בפני אלקנה בעלי, וכיון דמסתתרנא משקו לי מי סוטה, ואי אתה עושה תורתך פלסתר, שנאמר ונקתה ונזרעה זרע. הניחא למאן דאמר. אם היתה עקרה נפקדת, שפיר, אלא למאן דאמר,

ואמרי לה. שלשה דבקי מיתה. ואלו הן. נדה, וחלה והדלקת הנר. כלום עברתי על אחת מהן?. ונתת לאמתך זרע אנשים. מאי זרע אנשים? אמר רב. גברא בגוברין. ושמואל אמר. זרע שמושח שני אנשים, ומאן אינון שאול ודוד.

ורבי יוחנן אמר. זרע ששקול כשני אנשים, ומאן אינון משה ואהרן. שנאמר. משה ואהרן בכהניו ושמואל בקוראי שמו. ורבנן אמרי. זרע אנשים זרע שמובלע בין אנשים. כי אתא רב דימי, אמר לא ארוך ולא גוץ, ולא קטן ולא אלם, ולא צחור ולא גיחור, ולא חכם ולא טפש. אני האשה הנצבת עמכה בזה,

מימר שפיר קא אמרת, מיהו מורה הלכה בפני רבך את, וכל המורה הלכה בפני רבו חייב מיתה. אתיא חנה וקא צווחה קמיה. אני האשה הנצבת עמכה בזה וגו׳. אמר לה. שבקי לי דאענשיה, ובעינא רחמי, ויהיב לך רבא מיניה. אמרה ליה. אל הנער הזה התפללתי. וחנה היא מדברת על לבה.

כל מה שבראת באשה, לא בראת דבר אחד לבטלה. עינים לראות, ואזנים לשמוע, חוטם להריח, פה לדבר, ידים לעשות בהם מלאכה, רגלים להלך בהן, דדים להניק בהן. דדים הללו שנתת על לבי למה? לא להניק בהן?. תן לי בן, ואניק בהן. ואמר רבי אלעזר משום רבי יוסי בן זמרא. כל היושב בתענית בשבת קורעים לו גזר דינו של שבעים שנה.

ואף על פי כן חוזרין ונפרעין ממנו דין עונג שבת. מאי תקנתיה? אמר רב נחמן בר יצחק. ליתיב תעניתא לתעניתא. ואמר רבי אלעזר. חנה הטיחה דברים כלפי מעלה. שנאמר ותתפלל על ה׳, מלמד שהטיחה דברים כלפי מעלה. ואמר רבי אלעזר. אליהו הטיח דברים כלפי מעלה, שנאמר. ואתה הסבת את לבם אחרנית.
מה להלן כרם, אף כאן כרם. אייתר ליה חד הלול לברכה. ואי לא יליף גזרה שוה, ברכה מנא ליה? ואי נמי יליף גזרה שוה, אשכחן לאחריו, לפניו מנין? הא לא קשיא, דאתיא בקל וחומר. כשהוא שבע מברך, כשהוא רעב לא כל שכן. אשכחן כרם, שאר מינין מנין? דיליף מכרם.

ולא עוד אלא שמלאכת אחרים נעשית על ידן, שנאמר. ועבדת את אויבך וגו׳. אמר אביי. הרבה עשו כרבי ישמעאל, ועלתה בידן. כרבי שמעון בן יוחי, ולא עלתה בידן. אמר להו רבא לרבנן. במטותא מינייכו, ביומי ניסן וביומי תשרי לא תתחזו קמאי, כי היכי דלא תטרדו במזונייכו כולא שתא.

אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן משום רבי יהודה ברבי אלעאי. בא וראה שלא כדורות הראשונים דורות האחרונים. דורות הראשונים עשו תורתן קבע ומלאכתן עראי, זו וזו נתקיימה בידן. דורות האחרונים שעשו מלאכתן קבע ותורתן עראי, זו וזו לא נתקיימה בידן.

ואמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן משום רבי יהודה ברבי אלעאי. בא וראה שלא כדורות הראשונים דורות האחרונים. דורות הראשונים היו מכניסין פירותיהן דרך טרקסמון כדי לחייבן במעשר, דורות האחרונים מכניסין פירותיהן דרך גגות, דרך חצרות, דרך קרפיפות, כדי לפטרן מן המעשר.

דאשתני לעלויא ולא אשתני לברכה, דאמר רב יהודה אמר שמואל, וכן אמר רבי יצחק אמר רבי יוחנן. שמן זית מברכין עליו בורא פרי העץ. אמרי. התם משום דלא אפשר. היכי נבריך? נבריך בורא פרי הזית פירא גופיה זית אקרי. ונבריך עליה בורא פרי עץ זית? אלא אמר מר זוטרא.

חמרא זיין, משחא לא זיין. ומשחא לא זיין? והתנן הנודר מן המזון מותר במים ובמלח. והוינן בה. מים ומלח הוא דלא אקרי מזון, הא כל מילי אקרי מזון. נימא תיהוי תיובתא דרב ושמואל, דאמרי אין מברכין בורא מיני מזונות אלא בחמשת המינין בלבד. ואמר רב הונא.

באומר כל הזן עלי. אלמא משחא זיין. אלא, חמרא סעיד, ומשחא לא סעיד. וחמרא מי סעיד? והא רבא הוה שתי חמרא כל מעלי יומא דפסחא כי היכי דנגרריה ללביה וניכול מצה טפי? טובא גריר, פורתא סעיד. ומי סעיד כלל?.

והכתיב. ויין ישמח לבב אנוש ולחם לבב אנוש יסעד וגו׳ נהמא הוא דסעיד חמרא לא סעיד. אלא, חמרא אית ביה תרתי. סעיד ומשמח. נהמא מסעד סעיד, שמוחי לא משמח. אי הכי נבריך עליה שלש ברכות. לא קבעי אינשי סעודתייהו עלויה. אמר ליה רב נחמן בר יצחק לרבא.

השותה שמן של תרומה משלם את הקרן, ואינו משלם את החומש. הסך שמן של תרומה משלם את הקרן ומשלם את החומש. אלא דקא אכיל ליה על ידי פת. אי הכי, הויא ליה פת עיקר והוא טפל. ותנן, זה הכלל. כל שהוא עיקר ועמו טפלה מברך על העיקר ופוטר את הטפלה. אלא דקא שתי ליה על ידי אניגרון,

דאמר רבה בר שמואל. אניגרון מיא דסלקא, אנסיגרון מיא דכולהו שלקי. אם כן, הוה ליה אניגרון עיקר ושמן טפל, ותנן, זה הכלל. כל שהוא עיקר ועמו טפלה, מברך על העיקר ופוטר את הטפלה. הכא במאי עסקינן בחושש בגרונו. דתניא. החושש בגרונו לא יערענו בשמן תחלה בשבת,
רבי שמעון אומר. אחד גגות ואחד חצירות ואחד קרפיפות רשות אחת הן

מאי לאו, דשרי לטלטולי דרך כותל. אמר רב הונא בר יהודה אמר רב ששת. לא, להכניס ולהוציא דרך פתחים. וחכמים אומרים כל אחד ואחד רשות בפני עצמו. איתמר, רב אמר. אין מטלטלין בו אלא בארבע אמות, ושמואל אמר. מותר לטלטל בכולו. במחיצות הניכרות דכולי עלמא לא פליגי. כי פליגי במחיצות שאינן ניכרות.

ושתי אמות בגג זה. והא אמר רבי אלעזר. כי הוינן בבבל הוה אמרינן. בי רב משמיה דרב אמרו. אין מטלטלין בו אלא בארבע אמות, והני דבי שמואל תנו. אין להן אלא גגן. מאי אין להן אלא גגן, לאו דשרו לטלטולי בכוליה? ומי אלימא ממתניתין, דאוקימנא שלא יטלטל שתי אמות בגג זה ושתי אמות בגג זה?. הכי נמי, שתי אמות בגג זה ושתי אמות בגג זה.

אמר רב יוסף. לא שמיע לי הא שמעתא. אמר ליה אביי. את אמרת ניהלן, ואהא אמרת ניהלן. גג גדול הסמוך לקטן הגדול מותר, והקטן אסור. ואמרת לן עלה. אמר רב יהודה אמר שמואל. לא שנו אלא שיש דיורין על זה ודיורין על זה, דהויא לה הא דקטן מחיצה נדרסת. אבל אין דיורין על זה ועל זה שניהן מותרין. אמר ליה.

אנא הכי אמרי לכו. לא שנו אלא שיש מחיצה על זה ומחיצה על זה, דגדול מישתרי בגיפופי, וקטן נפרץ במלואו. אבל אין מחיצה לא על זה ולא על זה שניהן אסורין. והא דיורין אמרת לן. אי אמרי לכו דיורין, הכי אמרי לכו. לא שנו אלא שיש מחיצה ראויה לדירה על זה ומחיצה ראויה לדירה על זה,
אף על פי שכל אחד ואחד נטל ידו אחת, חוזר ונוטל שתי ידיו. בא להם יין אף על פי שכל אחד ואחד ברך לעצמו, אחד מברך לכולם. להאיך לישנא דאמר רב לא שנו אלא פת דבעי הסבה, אבל יין לא בעי הסבה קשיא רישא. שאני אורחין דדעתייהו למיעקר. ולהאיך לישנא דאמר רב לא שנו אלא פת, דמהניא ליה הסבה,

ועל ההדס שבכל מקום. תיובתא. אמר ליה רב חסדא לרב יצחק. האי משחא דאפרסמון מאי מברכין עלויה? אמר ליה, הכי אמר רב יהודה. בורא שמן ארצנו. אמר ליה. בר מיניה דרב יהודה דחביבא ליה ארץ ישראל, לכולי עלמא מאי? אמר ליה. הכי אמר רבי יוחנן. בורא שמן ערב. אמר רב אדא בר אהבה.

האי כשרתא מברכין עלויה בורא עצי בשמים, אבל משחא כבישא לא. ורב כהנא אמר. אפילו משחא כבישא, אבל משחא טחינא לא. נהרדעי אמרי. אפילו משחא טחינא. אמר רב גידל אמר רב. האי סמלק מברכין עלויה בורא עצי בשמים. אמר רב חננאל אמר רב.

ילכו יונקותיו ויהי כזית הודו וריח לו כלבנון. ואמר רב זוטרא בר טוביה אמר רב. מאי דכתיב את הכל עשה יפה בעתו מלמד שכל אחד ואחד יפה לו הקדוש ברוך הוא אומנותו בפניו. אמר רב פפא. היינו דאמרי אינשי. תלה ליה קורא לדבר אחר, ואיהו דידיה עביד.

ואמר רב זוטרא בר טוביה אמר רב. אבוקה כשנים, וירח כשלשה. איבעיא להו. אבוקה כשנים בהדי דידיה, או דילמא אבוקה כשנים לבר מדידיה? תא שמע. וירח כשלשה, אי אמרת בשלמא בהדי דידיה שפיר. אלא אי אמרת לבר מדידיה, ארבעה למה לי? והאמר מר. לאחד נראה ומזיק, לשנים נראה ואינו מזיק,

לשלשה אינו נראה כל עיקר. אלא לאו שמע מינה אבוקה כשנים בהדי דידיה. שמע מינה. ואמר רב זוטרא בר טוביה אמר רב, ואמרי לה אמר רב חנא בר ביזנא אמר רבי שמעון חסידא, ואמרי לה אמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחי. נוח לו לאדם שיפיל עצמו לתוך כבשן האש ואל ילבין פני חברו ברבים. מנלן? מתמר, שנאמר. היא מוצאת וגו׳.

תנו רבנן. הביאו לפניו שמן והדס, בית שמאי אומרים. מברך על השמן ואחר כך מברך על ההדס. ובית הלל אומרים. מברך על ההדס ואחר כך מברך על השמן. אמר רבן גמליאל. אני אכריע. שמן זכינו לריחו וזכינו לסיכתו, הדס לריחו זכינו לסיכתו לא זכינו.

דאמר מר המהלך בקומה זקופה אפילו ארבע אמות, כאילו דוחק רגלי שכינה, דכתיב. מלא כל הארץ כבודו. מתני׳
אלא, להביא נותק אחר כורת שהוא חייב. ואלא בזקן. והאמר רבי יוחנן הן הן החזירוני לנערותי. אלא באשה. ולרבי יוחנן בן ברוקא דאמר על שניהם הוא אומר. ויברך אותם אלהים ויאמר להם פרו ורבו מאי איכא למימר? בזקינה, אי נמי בעקרה. מתני׳ החושש בשיניו לא יגמע בהן את החומץ,

אבל מטבל הוא כדרכו, ואם נתרפא נתרפא. החושש במתניו לא יסוך יין וחומץ, אבל סך הוא את השמן. ולא שמן וורד. בני מלכים סכין שמן ורד על מכותיהן, שכן דרכן לסוך בחול. רבי שמעון אומר. כל ישראל בני מלכים הם. גמ׳ רמי ליה רב אחא אריכא דהוא רב אחא בר פפא לרבי אבהו.

תנן, החושש בשיניו לא יגמע בהן את החומץ. למימרא דחומץ מעלי לשינים?. והכתיב. כחמץ לשינים וכעשן לעינים. לא קשיא. הא בקיוהא דפרי, הא בחלא. ואיבעית אימא, הא והא בחלא. הא דאיכא מכה, הא דליכא מכה. איכא מכה מסי, ליכא מכה מרפי. לא יגמע בהן את החומץ.

והתניא. לא יגמע ופולט, אבל מגמע ובולע. אמר אביי. כי תנן נמי מתניתין, מגמע ופולט תנן. רבא אמר. אפילו תימא מגמע ובולע, כאן לפני טיבול, כאן לאחר טיבול. ונימא. מדלפני טיבול שרי לאחר טיבול נמי שרי. דשמעינן ליה לרבא דאית ליה הואיל. דאמר רבא. ליכא מידי דבשבת שרי וביום הכפורים אסור,

למימרא דרב כרבי שמעון סבירא ליה? והאמר רב שימי בר חייא משמיה דרב. האי מסוכרייא דנזייתא אסיר להדוקיה ביומא טבא. בההיא אפילו רבי שמעון מודה. דאביי ורבא דאמרי תרווייהו. מודה רבי שמעון בפסיק רישיה ולא ימות. והאמר רב חייא בר אשי אמר רב. הלכה כרבי יהודה, ורב חנן בר אמי אמר שמואל. הלכה כרבי שמעון.

גמ׳ מאי קשר הגמלין וקשר הספנין? אילימא קטרא דקטרי בזממא, וקטרא דקטרי באיסטרידא האי קשר שאינו של קיימא הוא. אלא קיטרא דזממא גופיה, ודאיסטרידא גופה. רבי מאיר אומר כל קשר כו׳. בעי רב אחדבוי אחוי דמר אחא.

עניבה לרבי מאיר מהו? טעמיה דרבי מאיר משום דיכול להתירו באחת מידיו הוא והא נמי יכול להתירו, או דילמא טעמא דרבי מאיר משום דלא מיהדק והאי [הא] מיהדק. תיקו. מתני׳ יש לך קשרין שאין חייבין עליהן כקשר הגמלין וכקשר הספנין. קושרת אשה מפתח חלוקה, וחוטי סבכה, ושל פסקיא,

ורצועות מנעל וסנדל, ונודות יין ושמן, וקדירה של בשר. רבי אליעזר בן יעקב אומר. קושרין לפני הבהמה בשביל שלא תצא. גמ׳ הא גופה קשיא.
אמר רב אחא בריה דרב עוירא אמר רב אשי. באוכלי פירות גנוסר שנו. אמר רבה בר בר חנה. כי הוה אזלינן בתריה דרבי יוחנן למיכל פירות גנוסר, כי הוינן בי מאה מנקטינן ליה לכל חד וחד עשרה עשרה, וכי הוינן בי עשרה, מנקטינן ליה כל חד וחד מאה מאה.

וכל מאה מינייהו הוה מחזיק להו צנא בר תלתא סאוי ואכיל להו, ומשתבע דלא טעים זיונא. זיונא סלקא דעתך?. אלא אימא מזונא. רבי אבהו אכיל עד דהוה שריק ליה דודבא מאפותיה. ורב אמי ורב אסי הוו אכלי עד דנתור מזייהו. רבי שמעון בן לקיש הוה אכיל עד דמריד.

ואמר להו רבי יוחנן לדבי נשיאה והוה משדר ליה רבי יהודה נשיאה באלושי אבתריה, ומייתי ליה לביתיה. כי אתא רב דימי, אמר. עיר אחת היתה לו לינאי המלך בהר המלך, שהיו מוציאים ממנה ששים רבוא ספלי טרית לקוצצי תאנים מערב שבת לערב שבת. כי אתא רבין אמר. אילן אחד היה לו לינאי המלך בהר המלך,

שהיו מורידים ממנו ארבעים סאה גוזלות משלש בריכות בחדש. כי אתא רבי יצחק אמר. עיר אחת היתה בארץ ישראל וגופנית שמה, שהיו בה שמנים זוגות אחים כהנים נשואים לשמנים זוגות אחיות כהנות.

מתני׳ אכל ענבים ותאנים ורמונים מברך אחריהם שלש ברכות, דברי רבן גמליאל. וחכמים אומרים. ברכה אחת מעין שלש. רבי עקיבא אומר. אפילו אכל שלק והוא מזונו מברך עליו שלש ברכות. השותה מים לצמאו מברך שהכל נהיה בדברו. רבי טרפון אומר. בורא נפשות רבות וחסרונן. גמ׳ מאי טעמא דרבן גמליאל?

ועל ארץ חמדה טובה ורחבה שהנחלת לאבותינו לאכול מפריה ולשבוע מטובה. רחם ה׳ אלהינו על ישראל עמך, ועל ירושלים עירך, ועל מקדשך, ועל מזבחך. ותבנה ירושלים עיר קדשך במהרה בימינו. והעלנו לתוכה, ושמחנו בה. כי אתה טוב ומטיב לכל.

דחמשת המינין. על המחיה ועל הכלכלה ועל תנובת השדה כו׳. וחותם. על הארץ ועל המחיה. מיחתם במאי חתים? כי אתא רב דימי אמר. רב חתים בראש חדש ברוך מקדש ישראל וראשי חדשים, הכא מאי? רב חסדא אמר. על הארץ ועל פירותיה. ורבי יוחנן אמר. על הארץ ועל הפירות. אמר רב עמרם, ולא פליגי. הא לן, והא להו.

אלא איפוך. רב חסדא אמר על הארץ ועל הפירות, רבי יוחנן אמר על הארץ ועל פירותיה. אמר רב יצחק בר אבדימי משום רבינו. על הביעא ועל מיני קופרא, בתחלה מברך שהכל, ולבסוף בורא נפשות רבות וכו׳. אבל ירקא לא. ורבי יצחק אמר. אפילו ירקא, אבל מיא לא. ורב פפא אמר. אפילו מיא.

טבא ביעתא מגולגלתא משיתא, מטויתא מארבע, מבושלתא כל שהוא כביצה, ביצה טובה הימנו, לבר מבשרא. רבי עקיבא אומר אפילו אכל שלק כו׳. ומי איכא מידי דהוה שלק מזוני? אמר רב אשי. בקלח של כרוב שנו. תנו רבנן. טחול יפה לשינים וקשה לבני מעים.

אמר מר. טחול יפה לשינים וקשה לבני מעים. מאי תקנתיה? נלעסיה ונשדייה. כרישין קשין לשינים ויפין לבני מעים. מאי תקנתיה? לשלקינהו ונבלעינהו. כל ירק חי מוריק, אמר רבי יצחק. בסעודה ראשונה של אחר הקזה. ואמר רבי יצחק. כל האוכל ירק קודם ארבע שעות אסור לספר הימנו. מאי טעמא? משום ריחא.

ושמואל אמר. מבלי עצים. ורבי יוחנן אמר. מבלי יין. אמר ליה רבא לרב פפא. סודני, אנן תברינן לה בבשרא וחמרא, אתון דלא נפיש לכו חמרא במאי תבריתו לה? אמר ליה. בציבי, כי הא דביתהו דרב פפא בתר דמבשלא לה, תברא לה בתמנן אופי פרסייתא. תנו רבנן. דג קטן מליח פעמים שהוא ממית בשבעה, בשבעה עשר,
והא בעו מיניה דרב מהו לטלטולי שרגא דחנוכתא מקמי חברי בשבתא, ואמר להו. שפיר דמי. שעת הדחק שאני. דהא אמרו להו רב כהנא ורב אשי לרב. הכי הלכתא? אמר להו. כדי הוא רבי שמעון לסמוך עליו בשעת הדחק. בעא מיניה ריש לקיש מרבי יוחנן. חטים שזרען בקרקע, וביצים שתחת תרנגולת מהו?

היכא דדחייה בידים אית ליה מוקצה, או דילמא לא שנא. אמר ליה. אין מוקצה לרבי שמעון אלא שמן שבנר בשעה שהוא דולק, הואיל והוקצה למצותו הוקצה לאיסורו. ולית ליה הוקצה למצותו?

אפרסקין, שקדים ורמונין, ופרכילי ענבים, ועטרות של שבולין, יינות, שמנים וסלתות אסור להסתפק מהן עד מוצאי יום טוב האחרון. ואם התנה עליהן הכל לפי תנאו. וממאי דרבי שמעון היא דתני רבי חייא בר יוסף קמיה דרבי יוחנן. אין נוטלין עצים מן הסוכה ביום טוב אלא מן הסמוך לה. ורבי שמעון מתיר. ושוין בסוכת החג בחג שהיא אסורה,

ומידי אחרינא לא? והתניא. היה אוכל בתאנים והותיר והעלן לגג לעשות מהן גרוגרות, בענבים והותיר והעלן לגג לעשות מהן צימוקין לא יאכל עד שיזמין. וכן אתה אומר באפרסקין וחבושין ובשאר כל מיני פירות. מני? אילימא רבי יהודה ומה היכא דלא דחייה בידים אית ליה מוקצה,

פצעילי תמרה, לרבי שמעון מהו? אמר לו. אין מוקצה לרבי שמעון אלא גרוגרות וצימוקין בלבד. ורבי לית ליה מוקצה? והתנן אין משקין ושוחטין את המדבריות, אבל משקין ושוחטין את הבייתות. ותניא. אלו הן מדבריות? כל שיוצאות בפסח ונכנסות ברביעה. בייתות כל שיוצאות ורועות חוץ לתחום, ובאות ולנות בתוך התחום.

רבי אומר. אלו ואלו בייתות הן. ואלו הן מדבריות. כל שרועות באפר, ואין נכנסות לישוב לא בימות החמה ולא בימות הגשמים. איבעית אימא. הני נמי כגרוגרות וצימוקין דמיין. ואי בעית אימא. לדבריו דרבי שמעון קאמר ליה, וליה לא סבירא ליה. ואיבעית אימא, לדבריהם דרבנן קאמר להו. לדידי לית לי מוקצה כלל,

אסי איקלעו לבי רבי אבא דמן חיפא, ונפל מנרתא על גלימיה דרבי אסי ולא טלטלה. מאי טעמא? לאו משום דרבי אסי תלמידיה דרבי יוחנן הוה, ורבי יוחנן כרבי יהודה סבירא ליה, דאית ליה מוקצה. אמר ליה. מנרתא קאמרת? מנרתא שאני, דאמר רבי אחא בר חנינא אמר רבי אסי. הורה ריש לקיש בצידן.
אף כאן שמונה. דנין כלי מכלי, ואין דנין כלי מתכשיט כלי.

חדקינהו ועבדינהו שפיר כדי שלא יזח ולא יסורו. מי כתיב שלא יזח ושלא יסורו?. רבי יוסי ברבי חנינא רמי, כתיב. בטבעות הארון יהיו הבדים לא יסורו ממנו, וכתיב. והובא את בדיו בטבעות. הא כיצד? מתפרקין ואין נשמטין. תניא נמי הכי. בטבעות הארון יהיו הבדים. יכול לא יהיו זזין ממקומן?

שעומדים דרך גדילתן. דבר אחר. עומדים, שמעמידין את צפויין. דבר אחר. עומדים. שמא תאמר אבד סברן ובטל סכויין תלמוד לומר. עומדים, שעומדין לעולם ולעולמים. אמר רבי חמא בר חנינא, מאי דכתיב. את בגדי השרד לשרת בקודש אלמלא בגדי כהונה,

לא נשתייר משונאיהן של ישראל שריד ופליט. רבי שמואל בר נחמני אמר. דבי רבי שמעון תנא. בגדים שגורדין אותן כברייתן מכליהן, ומשרדין מהן כלום. מאי היא? ריש לקיש אמר. אלו מעשה מחט. מיתיבי. בגדי כהונה אין עושין אותן מעשה מחט, אלא מעשה אורג,

שמא תאמר פחות הוא, תלמוד לומר. בי מלכים ימלוכו. רבי יוחנן רמי. כתיב. זר, וקרינן זיר. זכה נעשית לו זיר, לא זכה זרה הימנו. רבי יוחנן רמי. כתיב. ועשית לך ארון עץ, וכתיב. ועשו ארון עצי שטים, מכאן לתלמיד חכם, שבני עירו מצווין לעשות לו מלאכתו. מבית ומחוץ תצפנו. אמר רבא.

כל תלמיד חכם שאין תוכו כברו אינו תלמיד חכם. אמר אביי ואיתימא רבה בר עולא. נקרא נתעב, שנאמר. אף כי נתעב ונאלח איש שותה כמים עולה. אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן, מאי דכתיב. למה זה מחיר ביד כסיל לקנות חכמה ולב אין אוי להם לשונאיהן של תלמידי חכמים, שעוסקין בתורה ואין בהן יראת שמים. מכריז רבי ינאי.
עד כאן לא קאמרי רבנן התם אלא לענין סוכה דדירת עראי היא, אבל לגבי בית דדירת קבע הוא, אפילו רבנן מודו דאי אית ביה ארבע אמות על ארבע אמות דיירי ביה אינשי, ואי לא לא דיירי ביה אינשי. אמר מר. פטור מן המזוזה, ומן המעקה, ואין מטמא בנגעים, ואינו נחלט בבתי ערי חומה, ואין חוזרין עליו מעורכי המלחמה. מאי טעמא? דבית כתיב בהו בכולהו.

האי, דלמיסתר קאי לא יהבינן ליה חצר. היתה גבוהה