portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
ושמטו חזירים את גוייתו. אמר שמואל. פחז חובה, נתר רשות. פריעת הראש, חזרת קרע לאחוריו, זקיפת המטה חובה. נעילת הסנדל, תשמיש המטה, רחיצת ידים ורגלים בחמין ערבית רשות. ורב אמר. אף פריעת הראש רשות. ושמואל,

אבל מטייל באונקלי בתוך ביתו. אביי אשכחיה לרב יוסף דפריס ליה סודרא ארישיה ואזיל ואתי בביתיה. אמר ליה. לאו סבר לה מר אין אבילות בשבת? אמר ליה, הכי אמר רבי יוחנן. דברים שבצינעא נוהג. רבי אליעזר אומר. משחרב בית המקדש עצרת כשבת וכו׳. אמר רב גידל בר מנשיא אמר שמואל. הלכה כרבן גמליאל.

הלכה כרבי יהודה שאמר משום רבי ישמעאל. דרש רבי ענני בר ששון אפיתחא דבי נשיאה. יום אחד לפני עצרת ועצרת הרי כאן ארבעה עשר. שמע רבי אמי ואיקפד, אמר. אטו דידיה היא? דרבי אלעזר אמר רבי אושעיא היא. דרש רבי יצחק נפחא אקילעא דריש גלותא. יום אחד לפני עצרת ועצרת הרי כאן ארבעה עשר. שמע רב ששת איקפד, אמר.

אטו דידיה היא? דרבי אלעזר אמר רבי אושעיא היא. דאמר רבי אלעזר אמר רבי אושעיא. מנין לעצרת שיש לה תשלומין כל שבעה שנאמר. בחג המצות ובחג השבועות, מה חג המצות יש לה תשלומין כל שבעה אף חג השבועות יש לה תשלומין כל שבעה. אדבריה רב פפא לרב אויא סבא ודרש. יום אחד לפני ראש השנה וראש השנה הרי כאן ארבעה עשר.
אחת משקל עשרה זוז, ואחת משקל שני סלעים, ואחת משקל שקל, ואין לי לפרש.

איתמר. שחיטת פרה ופרו, רב ושמואל. חד אמר. פרה פסולה, פרו כשרה. וחד אמר. פרו פסולה, פרה כשרה. תסתיים דרב הוא דאמר פרה פסולה, דאמר רבי זירא. שחיטת פרה בזר פסולה, ואמר רב עלה. אלעזר וחוקה שנינו בה. ורב, מאי שנא פרה דכתיב אלעזר וחוקה,

צריכא. ואי כתב רחמנא בשריפה משום דהשתא הוא דמתכשרא פרה, אבל שחיטה אימא לא, צריכא. למעוטי מאי? אילימא למעוטי אסיפת אפרה ומילוי מים לקידוש, למשמרת למי נדה כתיב. אלא למעוטי השלכת עץ ארז ואזוב ושני תולעת,

והוציא אותה שלא יוציא אחרת עמה. כדתנן. לא היתה פרה רוצה לצאת אין מוציאין עמה שחורה, שלא יאמרו שחורה שחטו. ואין מוציאין עמה אדומה, שלא יאמרו שתים שחטו. רבי אומר. לא מן השם הוא זה, אלא משום שנאמר. אותה, לבדה. ותנא קמא. הא כתיב אותה? מאן תנא קמא רבי שמעון היא, דדריש טעמיה דקרא. מאי
נהרדעי אמרי. אף בביצה. דמה דעתיך, דלמא מעברי ליה לאלול, הא אמר רב חיננא בר כהנא אמר רב. מימות עזרא ואילך לא מצינו אלול מעובר. אמר מר זוטרא. לא אמרן, אלא דאשתהי. אבל לא אשתהי משהינן ליה. רב אשי אמר. אף על גב דלא אשתהי, נמי לא משהינן ליה. מאי טעמא,

מניח אדם עירובי תבשילין מיום טוב לחבירו, ומתנה. אמר ליה. אימר דאמר רבא בשני ימים טובים של גליות. בשני ימים טובים של ראש השנה מי אמר? והא אמרי נהרדעי. אף ביצה מותרת. אמר ליה רב מרדכי. בפירוש אמר לי מר דלא סבר להא דנהרדעי. אתמר. אפרוח שנולד ביום טוב, רב אמר. אסור. ושמואל, ואיתימא רבי יוחנן אמר. מותר.

אפרוח שנולד ביום טוב אסור, ומה הפרש בין זה לזה? זה מוכן אגב אמו בשחיטה, וזה אינו מוכן אגב אמו. תניא כותיה דשמואל ואיתימא רבי יוחנן. עגל שנולד ביום טוב מותר, ואפרוח שנולד ביום טוב מותר, מאי טעמא. זה מוכן אגב אמו, וזה מתיר עצמו בשחיטה. תנו רבנן. אפרוח שנולד ביום טוב אסור.

רבי אליעזר בן יעקב אומר. אף בחול אסור, לפי שלא נתפתחו עיניו. כמאן אזלא הא דתניא. לכל השרץ השרץ על הארץ, לרבות אפרוחים שלא נתפתחו עיניהם. כמאן כרבי אליעזר בן יעקב. אמר רב הונא אמר רב. ביצה, עם יציאתה נגמרה. מאי עם יציאתה נגמרה?

וכי תימא. קא משמע לן בברייתא מאי דלא אשמעינן במתניתין, הא נמי תנינא. ביצה שנולדה ביום טוב, בית שמאי אומרים. תאכל, ובית הלל אומרים. לא תאכל. ועד כאן לא פליגי בית שמאי ובית הלל אלא בנולדה, אבל במעי אמן דברי הכל שריין. וכי תימא בית הלל אפילו במעי אמן נמי אסרי,
הראיון אין לו שיעור לא למעלה ולא למטה. אבל חכמים אומרים. הראייה מעה כסף, והחגיגה שתי כסף. מאי הראיון? רבי יוחנן אמר. ראיית פנים בעזרה, וריש לקיש אמר. ראיית פנים בקרבן. בעיקר הרגל, כולי עלמא לא פליגי דראיית פנים בקרבן. כי פליגי בשאר ימות הרגל.

דרבי יוחנן סבר. ראיית פנים בעזרה, דכל אימת דאתי לא צריך לאתויי, ריש לקיש אמר. ראיית פנים בקרבן, דכל אימת דאתי צריך לאתויי. איתיביה ריש לקיש לרבי יוחנן. ולא יראו פני ריקם. אמר ליה. בעיקר הרגל. איתיביה. ולא יראו פני ריקם בזבחים. אתה אומר בזבחים, או אינו אלא בעופות

ומנחות? ודין הוא. נאמרה חגיגה להדיוט, ונאמרה ראייה לגבוה. מה חגיגה האמורה להדיוט זבחים, אף ראייה האמורה לגבוה זבחים. ומה הן זבחים עולות. אתה אומר עולות, או אינו אלא שלמים? ודין הוא. נאמרה חגיגה להדיוט, ונאמרה ראייה לגבוה. מה חגיגה האמורה להדיוט בראוי לו,

אף ראייה האמורה לגבוה בראוי לו. וכן בדין. שלא יהא שולחנך מלא, ושולחן רבך ריקם. אמר ליה. בעיקר הרגל. איתיביה, רבי יוסי ברבי יהודה אומר. שלש רגלים בשנה נצטוו ישראל לעלות ברגל. בחג המצות ובחג השבועות ובחג הסוכות.

ואין נראין חצאין, משום שנאמר. כל זכורך, ואין נראין ריקנים, משום שנאמר. ולא יראו פני ריקם. אמר ליה. בעיקר הרגל. איתיביה רבי יוחנן לריש לקיש. יראה יראה מה אני בחנם, אף אתם בחנם. אלא. כל היכא דאתא ולא אייתי דכולי עלמא לא פליגי דעייל ומתחזי ונפיק, כי פליגי דאתא ואייתי.
דתניא. מחצלת הקנים גדולה מסככין בה. רבי אליעזר אומר. אם אינה מקבלת טומאה מסככין בה. אלא אמר רב פפא. בקטנה כולי עלמא לא פליגי דסתמא לשכיבה. כי פליגי בגדולה, תנא קמא סבר. סתם גדולה לסיכוך, ורבי אליעזר סבר. סתם גדולה נמי לשכיבה. ומאי עשאה לשכיבה דקאמר הכי קאמר. סתם עשייתה נמי לשכיבה, עד דעביד לסיכוך.

וחכמים אומרים. מדרס. מדרס אין, טמא מת לא? והא אנן תנן. כל המטמא מדרס מטמא טמא מת. אימא. אף מדרס. מאי חוצלות? אמר רב אבדימי בר המדורי. מרזובלי. מאי מרזובלי? אמר רבי אבא. מזבלי. רבי שמעון בן לקיש אומר. מחצלות ממש. ואזדא ריש לקיש לטעמיה. דאמר ריש לקיש. הריני כפרת רבי חייא ובניו,

שבתחלה כשנשתכחה תורה מישראל עלה עזרא מבבל ויסדה. חזרה ונשתכחה עלה הלל הבבלי ויסדה. חזרה ונשתכחה עלו רבי חייא ובניו ויסדוה. וכן אמר רבי חייא ובניו. לא נחלקו רבי דוסא וחכמים על מחצלות של אושא שהן טמאות, ושל טבריא שהן טהורות.

על שאר מקומות. מר סבר. כיון דליכא דיתיב עלייהו כדטבריא דמיין, ומר סבר. כיון דמקרי ויתבי עלייהו כדאושא דמיין. אמר מר. כל החוצלות מטמאין טמא מת, דברי רבי דוסא. והתניא. וכן היה רבי דוסא אומר כדבריו. לא קשיא. הא דאית ליה גדנפא, הא דלית ליה גדנפא. מיתיבי.

חוצלות של שעם ושל גמי ושל שק ושל ספירא מטמא טמא מת, דברי רבי דוסא. וחכמים אומרים. אף מדרס. בשלמא למאן דאמר מרזובלי. של שעם ושל גמי חזו לכינתא דפירי. של שק ושל ספירא חזו לגולקי וצני. אלא למאן דאמר מחצלות ממש, בשלמא של שק ושל ספירא חזו לפרסי ונפוותא, אלא של שעם ושל גמי למאי חזו?

תניא, אמר רבי חנניה. כשירדתי לגולה מצאתי זקן אחד, ואמר לי. מסככין בבודיא. וכשבאתי אצל רבי יהושע אחי אבא, הודה לדבריו. אמר רב חסדא. והוא דלית ליה גדנפא. אמר עולא. הני בודיתא דבני מחוזא, אלמלא קיר שלהן, מסככין בהו. תניא נמי הכי. מסככין בבודיא, ואם יש להן קיר אין מסככין בהן.

ואמר להן רבן גמליאל לזקנים. ראיתם טבי עבדי, שהוא תלמיד חכם ויודע שעבדים פטורין מן הסוכה, לפיכך ישן הוא תחת המטה. ולפי דרכינו. למדנו שהישן תחת המטה לא יצא ידי חובתו. גמ׳ והא ליכא עשרה. תרגמא שמואל במטה עשרה. תנן התם. אחד חור שחררוהו מים, או שרצים, או שאכלתו מלחת, וכן מדבך אבנים,
הרואה אומר להטיח גגו הוא צריך, ובית הלל סברי. שובכו מוכיח עליו. אבל ברשות היחיד דברי הכל מותר. איני? והא אמר רב יהודה אמר רב. כל מקום שאסרו חכמים מפני מראית העין, אפילו בחדרי חדרים אסור. תנאי היא. דתניא. שוטחן בחמה, אבל לא כנגד העם. רבי (אליעזר) ורבי שמעון אוסרין.

מדקתני. מוליכין את הסולם משובך לשובך, ואי סלקא דעתך בסולם של עליה פליגי, האי מוליכין את הסולם משובך לשובך, מוליכין את הסולם לשובך מבעי ליה. אלא לאו הכי קאמר. של שובך אין, של עליה לא. ואידך. מי קתני סולם של שובך? משובך לשובך קתני, ואפילו לכמה שובכין. איכא דאמרי, אמרו לו.

הטוי סולם של עליה בא לידינו והתרנוהו. אמר להם. צאו ואסרו מה שהתרתם. אינהו סבור. מאי דקא אסר תנא קמא, קא שרי רבי דוסא. ולא היא, מאי דקא שרי תנא קמא, קא אסר רבי דוסא. אבל מטהו מחלון לחלון וכו׳. אלמא, גבי שמחת יום טוב בית שמאי לחומרא ובית הלל לקולא.

ורמינהי. השוחט חיה ועוף ביום טוב, בית שמאי אומרים. יחפור בדקר ויכסה, ובית הלל אומרים. לא ישחוט אלא אם כן היה לו עפר מוכן מבעוד יום. אמר רבי יוחנן. מוחלפת השיטה. ממאי. דלמא עד כאן לא קאמרי בית שמאי התם, אלא היכא דאיכא דקר נעוץ, אבל היכא דליכא דקר נעוץ לא. ואי נמי. עד כאן לא קאמרי בית הלל הכא,
מדקתני במתניתין. רבי שמעון אומר כל שאין מומו ניכר מבעוד יום אין זה מן המוכן, וקתני לה בברייתא בלשון חכמים שמע מינה מסתברא כוותיה. מאי הוי עלה? אמר רב יוסף. תא שמע, דתליא באשלי רברבי. דאמר רבי שמעון בן פזי אמר רבי יהושע בן לוי אמר רבי יוסי בן שאול אמר רבי משום קהלא קדישא דבירושלים.

כי פליגי במומין שבגוף, רבי מאיר סבר. גזרינן מומין שבגוף אטו מומין שבעין. ורבי יהודה סבר. לא גזרינן. אמר רב נחמן בר יצחק. מתניתין נמי דיקא, דקתני. רבי מאיר אומר. הואיל ונשחט שלא על פי מומחה אסור. שמע מינה. קנסא הוא דקא קניס, שמע מינה. אמי ורדינאה חזי בוכרא דבי נשיאה הוה.

ביומא טבא לא הוה חזי. אתו ואמרו ליה לרבי אמי, אמר להו. שפיר קא עביד דלא חזי. איני? והא רבי אמי גופיה חזי. רבי אמי כי חזי מאתמול הוה חזי, וביום טוב שיולי קא משייל היכי הוה עובדא.

רבי יהודה אומר. אם לא היתה נבלה מערב שבת אסורה. אפילו תימא רבי שמעון, מודה רבי שמעון בבעלי חיים שמתו, שאסורין. הניחא למר בר אמימר משמיה דרבא דאמר. מודה היה רבי שמעון בבעלי חיים שמתו שאסורין, שפיר. אלא למר בריה דרב יוסף משמיה דרבא דאמר. חלוק היה רבי שמעון אפילו בבעלי חיים שמתו, שמותרים מאי איכא למימר?
דוחה את יום טוב ואינו דוחה את יום צום, מאי איכא למימר? בהא פליגי. מר סבר שבות קרובה התירו, שבות רחוקה לא התירו. ומר סבר. שבות רחוקה נמי התירו. מתיב רב מרי. שתי הלחם אינן נאכלות לא פחות משנים, ולא יותר על שלשה. כיצד? נאפות ערב יום טוב נאכלות ליום טוב לשנים.

דוחה את יום טוב, מאי איכא למימר? סבר לה כאבא שאול, דאמר. לכם לכם ולא לגוים. שלח ליה רב חסדא לרבה ביד רב אחא בר רב הונא. מי אמרינן הואיל? והא תנן. יש חורש תלם אחד וחייבין עליה משום שמונה לאוין. החורש בשור וחמור, והן מוקדשים, וכלאים בכרם,

ושביעית, ביום טוב, כהן ונזיר אבית הטומאה. ואי אמרינן הואיל אחרישה לא ליחייב, הואיל וחזי לכיסוי דם ציפור. אמר רב פפא בר שמואל. באבנים מקורזלות. ראויות לכותשן. וכתישה ביום טוב מי שרי?. ראויות לכותשן כלאחר יד. בצונמא. צונמא בר זריעה?.

ולוקה משום אוכל בשר בחלב, ולוקה משום הבערה. ואי אמרינן הואיל אהבערה לא ליחייב, הואיל דחזי ליה לצרכו. אמר ליה. אפיק הבערה, ועייל גיד הנשה של נבילה. והתני רבי חייא. לוקין שתים על אכילתו, ושלש על בישולו. ואי איתא, שלש על אכילתו מיבעי ליה. אלא. אפיק הבערה, ועייל עצי
מי סברת ברבועא קאמר? בעיגולא קאמר. כמה מרובע יתר על העגול רביע, דל רביע פשו לה שיתא. ושיתא מעשרים וארבע, ריבעא הוי. רבינא אמר. מאי רביע, רביע דתחומין. רב אשי אמר. מאי רביע, רביע דקרנות. אמר ליה רבינא לרב אשי. והא סביב כתיב. מאי סביב סביב דקרנות, דאי לא תימא הכי, גבי עולה דכתיב.

תורה. תן חוצה, ואחר כך מדוד. וחכמים אומרים לא אמרו וכו׳. איתמר, רב הונא אמר. נותנין קרפף לזו וקרפף לזו. חייא בר רב אמר. קרפף אחד לשתיהן. תנן, וחכמים אומרים. לא אמרו קרפף אלא בין שתי עיירות, תיובתא דרב הונא. אמר לך רב הונא. מאי קרפף, תורת קרפף, ולעולם קרפף לזו וקרפף

צריכא, דאי מההיא, הוה אמינא. חד לחדא, וחד לתרתי. קא משמע לן דלתרתי תרי יהבינן להו. ואי אשמעינן הכא, משום דדחיקא תשמישתייהו, אבל התם דלא דחיקא תשמישתייהו, אימא לא, צריכא. תנן. וכן שלשה כפרים המשולשין,

ואפילו ארבעת אלפים אמה? אמר ליה. אין. והאמר רב הונא. עיר העשויה כקשת, אם יש בין שני ראשיה פחות מארבעת אלפים אמה מודדין לה מן היתר, ואם לאו מודדין לה מן הקשת. אמר ליה. התם ליכא למימר מלי. הכא איכא למימר מלי. אמר ליה רב ספרא לרבא. הרי בני אקיסטפון, דמשחינן להו תחומא מהאי גיסא דארדשיר,
וישאלו. אמרו עליו על רבי עקיבא שהיה מחלק קליות ואגוזין לתינוקות בערב פסח כדי שלא ישנו, וישאלו. תניא, רבי אליעזר אומר. חוטפין מצות בלילי פסחים בשביל תינוקות שלא ישנו. תניא, אמרו עליו על רבי עקיבא. מימיו לא אמר הגיע עת לעמוד בבית המדרש, חוץ מערבי פסחים וערב יום הכפורים.

אנשים בראוי להם, ונשים בראוי להן. אנשים בראוי להם ביין. ונשים במאי? תני רב יוסף. בבבל בבגדי צבעונין, בארץ ישראל בבגדי פשתן מגוהצין. תניא, רבי יהודה בן בתירא אומר. בזמן שבית המקדש קיים אין שמחה אלא בבשר, שנאמר. וזבחת שלמים ואכלת שם ושמחת לפני ה׳ אלהיך, ועכשיו שאין בית המקדש קיים,

אמר רב חסדא. רביעית של תורה אצבעים על אצבעים ברום אצבעים וחצי אצבע וחומש אצבע. כדתניא. ורחץ במים את כל בשרו שלא יהא דבר חוצץ בין בשרו למים. במים במי מקוה. את כל בשרו מים שכל גופו עולה בהן, וכמה הן? אמה על אמה ברום שלש אמות,

ושיערו חכמים שיעור מי מקוה ארבעים סאה. אמר רב אשי. אמר לי רבין בר חיננא, שולחן של מקדש של פרקים הוה, דאי סלקא דעתך הדוקי הוה מיהדק, אמתא באמתא היכי מטבליה?. מאי קושיא? דילמא בים שעשה שלמה הוה מטביל ליה. דתני רבי חייא. ים שעשה שלמה מחזיק מאה וחמשים מקוה טהרה.

ולא יפחתו לו מארבעה. היכי מתקני רבנן מידי דאתי בה לידי סכנה, והתניא. לא יאכל אדם תרי, ולא ישתה תרי, ולא יקנח תרי, ולא יעשה צרכיו תרי? אמר רב נחמן, אמר קרא. ליל שמורים ליל המשומר ובא מן המזיקין. רבא אמר. כוס של ברכה מצטרף לטובה, ואינו מצטרף לרעה.

רבינא אמר. ארבעה כסי תקינו רבנן דרך חירות, כל חד וחד מצוה באפי
כדרבי אבא. דאמר רבי אבא. החופר גומא בשבת, ואינו צריך אלא לעפרה פטור עליה. שאפר כירה מוכן הוא. אפר כירה מאן דכר שמיה? אמר רבה, הכי קאמר. ואפר כירה מוכן הוא. אמר רב יהודה אמר רב. לא שנו אלא שהוסק מערב יום טוב, אבל הוסק ביום טוב אסור. ואם ראוי לצלות בו ביצה מותר. תניא נמי הכי.

אבל ספק אימא משום שמחת יום טוב לשחוט ולא לכסייה, קא משמע לן. והא מדקתני סיפא. ואם שחטו אין מכסין את דמו, מכלל (דרישא) בדאית ליה עסקינן. אלא אמר רבה. אפר כירה מוכן לודאי ואין מוכן לספק. לספק מאי טעמא לא דקא עביד גומא, ודאי נמי קא עביד גומא. אלא כדרבי אבא, הכא נמי כדרבי אבא.

הא לא קשיא, דבהדי דכתיש קא מכסי. סוף סוף, יום טוב עשה ולא תעשה הוא ואין עשה דוחה את לא תעשה ועשה. אלא אמר רבא. אפר כירה דעתו לודאי, ואין דעתו לספק. ואזדא רבא לטעמיה, דאמר רבא. הכניס עפר לכסות בו צואה מותר לכסות בו דם צפור. דם צפור אסור לכסות בו צואה.

נהרבלאי אמרי. אפילו הכניס עפר לכסות בו דם צפור מותר לכסות בו צואה. אמרי במערבא. פליגי בה רבי יוסי בר חמא ורבי זירא, ואמרי לה רבא בריה דרב יוסף בר חמא ורבי זירא. חד אמר. כוי, הרי הוא כצואה. וחד אמר. כוי אינו כצואה. תסתיים דרבא הוא דאמר כוי הרי הוא כצואה, דאמר רבא.

אבל יכול לכסותו בדקירה אחת מותר. פשיטא. מהו דתימא. נגזר דקירה אחת אטו שתי דקירות, קא משמע לן. אמר רבה. שחט צפור מערב יום טוב, אין מכסין אותו ביום טוב. גלגל עיסה מערב יום טוב מפריש ממנה חלתה ביום טוב. אבוה דשמואל אמר.

אפילו גלגל עיסה מערב יום טוב אין מפריש ממנה חלתה ביום טוב. לימא פליגא דשמואל אדאבוה (דשמואל). דאמר שמואל. חלת חוצה לארץ, אוכל והולך ואחר כך מפריש. אמר רבא. מי לא מודה שמואל שאם קרא עליה שם שאסורה לזרים? מתני׳
דרב ושמואל הוו יתבי בההוא חצר, נפל גודא דביני ביני, אמר להו שמואל. שקולו גלימא, נגידו בה. אהדרינהו רב לאפיה. אמר להו שמואל. אי קפיד אבא, שקולו המייניה וקטרו בה. ולשמואל למה לי הא? הא אמר. זה מטלטל עד עיקר מחיצה וזה מטלטל עד עיקר מחיצה. שמואל עביד לצניעותא בעלמא.

וחכמים אומרים. מתוכה לרשות הרבים או מרשות הרבים לתוכה פטור, מפני שהיא ככרמלית. גמ׳ ורבי אליעזר, משום דנפרצה לרשות הרבים הויא לה רשות הרבים?. אין, רבי אליעזר לטעמיה, דתניא, רבי יהודה אומר משום רבי אליעזר. רבים שבררו דרך לעצמן, מה שבררו בררו. איני?. והאמר רב גידל אמר רב.

וליפלוג בצידי רשות הרבים בעלמא? אי איפליגו בצידי רשות הרבים בעלמא, הוה אמרינן. כי פליגי רבנן עליה דרבי אליעזר הני מילי היכא דאיכא חיפופי, אבל היכא דליכא חיפופי אימא מודו ליה, קא משמע לן. והא מתוכה קאמר. איידי דאמור רבנן מתוכה, אמר איהו נמי מתוכה. ורבנן, אמר רבי אליעזר צידי רשות הרבים,

ומהדרו ליה אינהו מתוכה. הכי קאמרי ליה רבנן לרבי אליעזר. מי לא קא מודית לן היכא דטילטל מתוכה לרשות הרבים, ומרשות הרבים לתוכה דפטור, מפני שהיא כרמלית? צידי נמי לא שנא. ורבי אליעזר, התם לא קא דרסי לה רבים, הכא קא דרסי לה רבים. מתני׳ חצר שנפרצה לרשות הרבים משתי רוחותיה,

משום בית. ובית גופיה תקשי. מאי שנא מרוח אחת, דאמרינן פי תקרה יורד וסותם, משתי רוחות נמי נימא. פי תקרה יורד וסותם. ותו. מי אית ליה לשמואל פי תקרה יורד וסותם? והא אתמר. אכסדרה בבקעה, רב אמר. מותר לטלטל בכולה, ושמואל אמר. אין מטלטלין בה אלא בארבע אמות. הא לא קשיא.

כי פליגי ביתר מעשר. ואיכא דאמרי, ביתר כולי עלמא לא פליגי. כי פליגי בעשר. והא דאמר רב יהודה. קורה ארבעה מתיר בחורבה, ורב נחמן אמר רבה בר אבוה. קורה ארבעה מתיר במים, מני? להך לישנא דאמרת בעשר לא פליגי. בעשר, ודברי הכל. להך לישנא דאמרת בעשר פליגי. כרב.
לה׳ אלהיך אלו הדמין הערכין והחרמין וההקדשות. לא תאחר לשלמו הוא ולא חילופיו. כי דרוש ידרשנו אלו חטאות ואשמות עולות ושלמים. ה׳ אלהיך אלו צדקות ומעשרות ובכור. מעמך זה לקט שכחה ופאה. והיה בך חטא ולא בקרבנך חטא. אמר מר. לא תאחר לשלמו הוא ולא חילופיו.

חילופי מאי? אי חילופי עולה ושלמים מקרב קרבי. אי חילופי חטאת, למיתה אזלא. אלא מאי חילופיו חילופי תודה. דתני רבי חייא. תודה שנתערבה בתמורתה, ומתה אחת מהן חברתה אין לה תקנה. היכי ליעביד? ליקרבה וליקריב לחם בהדה דלמא תמורה היא. ליקרבה בלא לחם דלמא תודה היא. והא כיון דלאו בת הקרבה היא, קרא למעוטי למה לי?

מקיש בכור למעשר. מה מעשר אינו נפסל משנה לחברתה, אף בכור אינו נפסל משנה לחברתה. איצטריך, סלקא דעתך אמינא. הני מילי בכור, דלאו בר הרצאה הוא, אבל קדשים, דבני הרצאה נינהו אימא לא לירצו,
אמר ליה אביי. טובא קמשמע לן, דאי ממתניתין, הוה אמינא כיון דאית ביה ניקבי ניקבי לא,

מהו לכתוב תפילין על גבי עור של דג טהור? אמר ליה. אם יבא אליהו ויאמר. מאי אם יבא אליהו ויאמר? אילימא אי דאית ליה עור, אי דלית ליה עור הא חזינן דאית ליה עור. ועוד, התנן. עצמות הדג ועורו מצילין באהל המת. אלא אם יבא אליהו ויאמר אי פסקא זוהמא מיניה, אי לא פסקא זוהמא מיניה.

ועל גבי עור חיה טהורה, ועל גבי עור נבלות וטרפות שלהן. ונכרכות בשערן ונתפרות בגידן, והלכה למשה מסיני שהתפילין נכרכות בשערן ונתפרות בגידן. אבל אין כותבין לא על גבי עור בהמה טמאה, ולא על גבי עור חיה טמאה, ואינו צריך לומר על גבי עור נבלה וטרפה שלהן.

ואין נכרכות בשערן, ואין נתפרות בגידן. וזו שאילה שאל ביתוסי אחד את רבי יהושע הגרסי. מניין שאין כותבין תפילין על עור בהמה טמאה? דכתיב. למען תהיה תורת ה׳ בפיך מדבר המותר בפיך. אלא מעתה, על גבי עור נבלות וטרפות אל יכתבו. אמר לו. אמשול לך משל, הא למה הדבר דומה לשני בני אדם שנתחייבו הריגה למלכות.

אין עושין מי מלח מרובין, אבל עושה הוא מי מלח מועטין. אמר רבי יוסי. והלא הוא הילמי, בין מרובין בין מועטין. איבעיא להו. רבי יוסי לאסור או להתיר? אמר רב יהודה. להתיר. מדלא קתני רבי יוסי אוסר. אמר ליה רבה. הא מדקתני סיפא ואלו הן מי מלח המותרין, מכלל דרבי יוסי לאסור. אלא אמר רבה. לאסור. וכן אמר רבי יוחנן. לאסור.

תניא נמי הכי. אין עושין מי מלח מרובין לתת לתוך הכבשין שבתוך גיסטרא. אבל עושה הוא מי מלח מועטין, ואוכל בהן פתו, ונותן לתוך התבשיל. אמר רבי יוסי. וכי מפני שהללו מרובין והללו מועטין הללו אסורין והללו מותרין? יאמרו. מלאכה מרובה אסורה, מלאכה מועטת מותרת. אלא אלו ואלו אסורין הן.

ואלו הן מי מלח המותרין נותן שמן ומלח או שמן ומים, ובלבד שלא יתן מים ומלח לכתחלה. עזין צנון ואתרוג סימן. תני רבי יהודה בר חביבא. אין עושין מי מלח עזין. מאי מי מלח עזין? רבה ורב יוסף בר אבא דאמרי תרווייהו. כל שהביצה צפה בהן. וכמה? אמר אביי. תרי תילתי מילחא ותילתא מיא.

רוק תפל אפילו על גבי העין אסור, דשמיעא ליה ממאן? אילימא דשמיעא ליה מאבוה, אלא לוי ולא חדא אמר?. אלא. חדא שמיעא ליה מאבוה וחדא שמיעא ליה מלוי, ולא ידעינן הי מאבוה הי מלוי. אמר מר עוקבא אמר שמואל. שורה אדם קילורין מערב שבת ונותן על גב עיניו בשבת, ואינו חושש. בר לואי הוה קאי קמיה דמר עוקבא.
אלא, משום דתניא. נהרות המושכין ומעיינות הנובעין הרי הן כרגלי כל אדם. ודילמא במכונסין. אלא, משום דקתני. צריך מחיצה של ברזל להפסיקו. ומאי שנא קנים דלא דעיילי בהו מיא, של ברזל נמי עיילי בהו מיא. ודילמא צריך ואין לו תקנה קאמר. משום דקל הוא שהקילו חכמים במים. כדרבי טבלא, דבעא מיניה רבי טבלא מרב.

וכיון דעירבה אמצעית בהדי חיצונה הויא ליה חדא, וכי הדרה וערבה בהדי אידך שליחותה עבדה. ולרב ששת קשיא. תיהוי כחמשה ששרויין בחצר אחת, ושכח אחד מהן ולא עירב דאסרי אהדדי. אמר ליה רב אשי. לא לרב יהודה קשיא ולא לרב ששת קשיא. לרב יהודה לא קשיא.

שלשתן אסורות.
לימא בהא קא מיפלגי דמאן דאמר טפח, קסבר. מותר להשתמש תחת הקורה,

ומאן דאמר ארבעה, קסבר. אסור להשתמש תחת הקורה. לא, דכולי עלמא קסברי מותר להשתמש תחת הקורה, ובהא קא מיפלגי. מר סבר קורה משום היכר, ומר סבר קורה משום מחיצה. ואיבעית אימא, דכולי עלמא קורה משום היכר, והכא בהיכר של מטה ובהיכר של מעלה קא מיפלגי, דמר סבר אמרינן היכר של מטה כהיכר של מעלה,

ומר סבר לא אמרינן היכר של מטה כהיכר של מעלה. ואיבעית אימא. דכולי עלמא אמרינן. היכר של מטה כהיכר של מעלה, והכא בגזירה שמא יפחות קמיפלגי. היה פחות מעשרה טפחים וחקק בו להשלימו לעשרה, כמה חוקק? כמה חוקק?. כמה דצריך ליה. אלא משכו בכמה? רב יוסף אמר. בארבעה, אביי אמר. בארבע אמות.

לימא בדרבי אמי ורבי אסי קמיפלגי, דאיתמר. מבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו, איתמר משמיה דרבי אמי ורבי אסי. אם יש שם פס ארבעה מתיר בפירצה עד עשר. ואם לאו, פחות משלשה מתיר. שלשה אינו מתיר. לרב יוסף אית ליה דרבי אמי, לאביי לית ליה דרבי אמי. אמר לך אביי. התם סוף מבוי, הכא תחלת מבוי.

אי איכא ארבע אמות אין, אי לא לא. אמר אביי. מנא אמינא לה דתניא. אין מבוי ניתר בלחי וקורה עד שיהו בתים וחצרות פתוחין לתוכו. ואי בארבעה היכי משכחת ליה. וכי תימא דפתח לה בדופן האמצעי, והאמר רב נחמן. נקיטינן, איזהו מבוי שניתר בלחי וקורה כל שארכו יתר על רחבו, ובתים וחצרות פתוחין לתוכו.

ארבע אמות נידון משום מבוי, וצריך לחי אחר להתירו. אותו לחי, היכן מעמידו? אי דמוקי ליה בהדיה, אוספי הוא דקא מוסיף עליה. אמר רב פפא. דמוקי ליה לאידך גיסא. רב הונא בריה דרב יהושע אמר. אפילו תימא דמוקי לה בהדיה דמטפי ביה, או דמבצר ביה. אמר רב הונא בריה דרב יהושע. לא אמרן, אלא במבוי שמונה.
ושבעה כופרי משבעה ארבי, ושבעה בוני כמוני, ושבעה ביני מדיקנא דכלבא סבא, ולציירינהו בחללא דבי צוארא בנירא ברקא. אמר רבי יוחנן. לאשתא צמירתא לישקל סכינא דכולה פרזלא, וליזיל להיכא דאיכא וורדינא, וליקטר ביה נירא ברקא. יומא קמא, ליחרוק ביה פורתא ולימא. וירא מלאך ה׳ אליו וגו׳.

ובני מלכים בזגין. מאן תנא? אמר רבי אושעיא. רבי שמעון היא, דאמר. כל ישראל בני מלכים הם. רבא אמר. באריג בכסותו, ודברי הכל. מתני׳ יוצאין בביצת החרגול ובשן שועל ובמסמר מן הצלוב, משום רפואה דברי רבי מאיר. וחכמים אוסרין אף בחול, משום דרכי האמורי.

והתניא. אילן שמשיר פירותיו סוקרו וצובע אותו בסיקרא וטוענו באבנים. בשלמא טוענו באבנים, כי היכי דליכחוש חיליה. אלא סוקרו בסיקרא מאי רפואה קעביד? כי היכי דליחזיוה אינשי וליבעו עליה רחמי. כדתניא. וטמא טמא יקרא. צריך להודיע צערו לרבים, ורבים יבקשו עליו רחמים. אמר רבינא. כמאן תלינן כובסי בדיקלא כי האי תנא.

רבי יהודה אומר. אין דן אלא לשון עבודה זרה, שנאמר. הנשבעים באשמת שמרון ואמרו חי אלהיך דן. האומר לעורב צרח, ולעורבתא שריקי והחזירי לי זנביך לטובה יש בו משום דרכי האמורי. האומר שחטו תרנגול זה שקרא ערבית ותרנגולת שקראה גברית יש בו משום דרכי האמורי.
בן שמונה ובן תשע מחנכין אותו לשעות. בן עשר ובן אחת עשרה משלימין מדרבנן, בן שתים עשרה משלימין מדאורייתא בתינוקת. ורב נחמן אמר. בן תשע בן עשר מחנכין אותן לשעות, בן אחת עשרה בן שתים עשרה משלימין מדרבנן, בן שלש עשרה משלימין מדאורייתא בתינוק. ורבי יוחנן אמר. השלמה דרבנן ליכא. בן עשר בן אחת עשרה מחנכין אותו לשעות,

תא שמע, דתני רבה בר שמואל. תינוקות אין מענין אותן ביום הכפורים, אבל מחנכין אותן שנה או שתים סמוך לפירקן. בשלמא לרבי יוחנן ניחא, אלא לרב הונא ולרב נחמן קשיא. אמרי לך רבנן. מאי חינוך נמי דקתני השלמה. ומי קרי לחינוך השלמה, והא תניא. אי זה חינוך? היה רגיל לאכול בשתי שעות מאכילין אותו לשלש. בשלש מאכילין אותו בארבע.

תרי חנוכי הוו. מתני׳ עוברה שהריחה מאכילין אותה עד שתשיב נפשה. חולה מאכילין אותו על פי בקיאין, ואם אין שם בקיאין מאכילין אותו על פי עצמו עד שיאמר די. גמ׳ תנו רבנן. עוברה שהריחה בשר קודש או בשר חזיר תוחבין לה כוש ברוטב, ומניחין לה על פיה, אם נתיישבה דעתה מוטב, ואם לאו מאכילין אותה רוטב עצמו,

ואם נתיישבה דעתה מוטב, ואם לאו מאכילין אותה שומן עצמו. שאין לך דבר שעומד בפני פקוח נפש, חוץ מעבודה זרה וגילוי עריות ושפיכות דמים. עבודה זרה מנלן דתניא, רבי אליעזר אומר. אם נאמר בכל נפשך, למה נאמר בכל מאדך? ואם נאמר בכל מאדך, למה נאמר בכל נפשך?
דתניא. הימים האלה הכתובין במגילת תענית אסורין, בין לפניהם בין לאחריהם.

ועל כסליו מפני חנוכה, ועל אדר מפני הפורים. ואילו נתעברה השנה יוצאין אף על אדר שני מפני הפורים לא קתני. מתניתין דלא כרבי. דתניא, רבי אומר. אם נתעברה השנה יוצאין אף על אדר השני מפני הפורים. לימא בהא קמיפלגי, דמר סבר. כל מצות הנוהגות בשני נוהגות בראשון, ומר סבר. כל מצות הנוהגות בשני אין נוהגות בראשון. לא,
ואי אמרת מסעד סעיד, אמאי ישתה? הא קא אכיל למצה אכילה גסה. אלא שמע מינה. מגרר גריר. רב ששת הוה יתיב בתעניתא כל מעלי יומא דפסחא. נימא קא סבר רב ששת. סמוך למנחה גדולה תנן ומשום פסחא הוא, דילמא מימשך ואתי לאימנועי מלמעבד פיסחא הוא, וסבר לה כי הא דאמר רבי אושעיא אמר רבי אלעזר.

מכשיר היה בן בתירא בפסח ששחטו שחרית בארבעה עשר לשמו, ומצפרא זמן פסחא הוא, דכולי יומא חזי לפסחא, דסבר בין הערבים בין ערב דאתמול לערב דהאידנא. אמרי. לא, שאני רב ששת דאיסתניס הוה, דאי טעים בצפרא מידי, לאורתא לא הוה מהני ליה מיכלא. ואפילו עני שבישראל לא יאכל עד שיסב.

איתמר. מצה צריך הסיבה, מרור אין צריך הסיבה. יין, איתמר משמיה דרב נחמן. צריך הסיבה. ואיתמר משמיה דרב נחמן. אין צריך הסיבה. ולא פליגי. הא בתרתי כסי קמאי, הא בתרתי כסי בתראי. אמרי לה להאי גיסא ואמרי לה להאי גיסא.

אמרי לה להאי גיסא. תרי כסי קמאי בעו הסיבה, דהשתא הוא דקא מתחלא לה חירות. תרי כסי בתראי לא בעו הסיבה, מאי דהוה הוה. ואמרי לה להאי גיסא. אדרבה, תרי כסי בתראי בעו הסיבה, ההיא שעתא דקא הויא חירות. תרי כסי קמאי לא בעו הסיבה, דאכתי עבדים היינו קאמר. השתא דאיתמר הכי ואיתמר הכי,

אידי ואידי בעו הסיבה. פרקדן לא שמיה הסיבה. הסיבת ימין לא שמה הסיבה. ולא עוד, אלא שמא יקדים קנה לוושט, ויבא לידי סכנה. אשה אצל בעלה לא בעיא הסיבה, ואם אשה חשובה היא צריכה הסיבה. בן אצל אביו בעי הסיבה. איבעיא להו. תלמיד אצל רבו מאי?

מיתיבי. עם הכל אדם מיסב, ואפילו תלמיד אצל רבו. כי תניא ההיא בשוליא דנגרי. איבעיא להו. שמש מאי? תא שמע, דאמר רבי יהושע בן לוי. השמש שאכל כזית מצה כשהוא מיסב יצא. מיסב אין, לא מיסב לא. שמע מינה. בעי הסיבה. שמע מינה. ואמר רבי יהושע בן לוי.

השקה מהן לבניו ולבני ביתו יצא, אמר רב נחמן בר יצחק. והוא דאשתי רובא דכסא. מיתיבי. ארבעה כוסות הללו צריך שיהא בהן כדי רביעית, אחד חי ואחד מזוג, אחד חדש ואחד ישן. רבי יהודה אומר. צריך שיהא בו טעם ומראה יין. קתני מיהת כדי רביעית, ואת אמרת כוס יפה. אמרי. אידי ואידי חד שיעורא