portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
מפני שמקומו ניכר. קסבר רבי

אבהו. כשהותרה נבילה היא וחלבה וגידה הותרה. הניחא למאן דאמר יש בגידין בנותן טעם. אלא למאן דאמר אין בגידין בנותן טעם, מאי איכא למימר? מאן שמעת ליה דאמר אין בגידין בנותן טעם רבי שמעון, דתניא. האוכל מגיד הנשה של בהמה טמאה, רבי יהודה מחייב שתים, ורבי שמעון פוטר. רבי שמעון הכי נמי דאסר בהנאה, דתניא.

ואימא, כמים המתנסכים על גבי המזבח. אמר רבי אבהו כמים רוב מים. מידי רוב מים כתיב?. אלא אמר רב אשי. כמים הנשפכין, ולא כמים הניסכין. ואימא. כמים הנשפכין לפני עבודה זרה. התם נמי ניסוך איקרי, דכתיב ישתו יין נסיכם.

ולחזקיה, למאי הלכתא איתקש דם למים? לכדרבי חייא בר אבא, דאמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. מנין לדם קדשים שאינו מכשיר שנאמר לא תאכלנו על הארץ תשפכנו כמים, דם שנשפך כמים מכשיר, שאינו נשפך כמים אינו מכשיר. והרי אבר מן החי, דכתיב לא תאכל הנפש עם הבשר,

מה אבר מן החי אסור אף דם מן החי אסור. ואי זה זה דם הקזה, שהנפש יוצאה בו. והרי שור הנסקל, דרחמנא אמר. לא יאכל את בשרו, ותניא. ממשמע שנאמר סקול יסקל השור איני יודע שהיא נבלה, ונבלה אסורה באכילה?. ומה תלמוד לומר לא יאכל?

לעולם לא יאכל איסור אכילה ואיסור הנאה משמע, ובעל השור נקי להנאת עורו הוא דאתא. ואיצטריך, סלקא דעתך אמינא. לא יאכל את בשרו כתיב. בשרו אין, עורו לא, קא משמע לן. ולהנך תנאי דמפקי ליה להאי קרא לדרשה אחרינא, לחצי כופר ולדמי וולדות, הנאת עורו מנא להו?

לעולם לא יאכל משמע בין איסור אכילה בין איסור הנאה, ושאני התם דכתיב לכם. ואצטריך, סלקא דעתך אמינא. הואיל וכתב לכם שלכם יהא, קמשמע לן. ואלא השתא דכתיבי הנך קראי, לכם למה לי? לכדתניא. לכם, לרבות את הנטוע לרבים. רבי יהודה אומר. להוציא את הנטוע לרבים.

מאי טעמא דתנא קמא דכתיב ונטעתם, ליחיד משמע, לרבים לא משמע. כתב רחמנא לכם להביא את הנטוע לרבים. ורבי יהודה. ונטעתם משמע בין לרבים בין ליחיד, ולכם בין יחיד בין רבים משמע. הוי רבוי אחר רבוי ואין רבוי אחר רבוי אלא למעט.
ובמה אמרו שתי שורות במרתף מקום שמכניסין בו חמץ. בית שמאי אומרים. שתי שורות על פני כל המרתף, ובית הלל אומרים. שתי שורות החיצונות שהן העליונות. גמ׳ מאי אור? רב הונא אמר. נגהי, ורב יהודה אמר. לילי. קא סלקא דעתך דמאן דאמר נגהי נגהי ממש, ומאן דאמר לילי לילי ממש.

מיתיבי. הבקר אור והאנשים שלחו אלמא אור יממא הוא. מי כתיב האור בקר? הבקר אור כתיב, כמאן דאמר. צפרא נהר, וכדרב יהודה אמר רב. דאמר רב יהודה אמר רב. לעולם יכנס אדם בכי טוב, ויצא בכי טוב. מיתיבי. וכאור בקר יזרח שמש אלמא אור יממא הוא. מי כתיב אור בקר?

וכאור בקר כתיב, והכי קאמר. וכאור בקר בעולם הזה, כעין זריחת שמש לצדיקים לעולם הבא. מיתיבי. ויקרא אלהים לאור יום אלמא אור יממא הוא. הכי קאמר. למאיר ובא קראו יום. אלא מעתה, ולחשך קרא לילה למחשיך ובא קרא לילה?. והא קיימא לן דעד צאת הכוכבים יממא הוא. אלא, הכי קאמר.

אי פשיטא לך מילתא כנהורא דאנפשות קאתי רוצח הוא, וניתן להצילו בנפשו. ואי מספקא לך מילתא כליליא יהי בעיניך כגנב, ולא ניתן להצילו בנפשו. מיתיבי. יחשכו כוכבי נשפו יקו לאור ואין ואל יראה בעפעפי שחר,

מדקאמר יקו לאור ואין אלמא אור יממא הוא. התם מילט הוא דקא לייט ליה איוב למזליה, אמר. יהא רעוא דליצפיה הך גברא לנהורא, ולא לישכחיה. מיתיבי. ואומר אך חשך ישופני ולילה אור בעדני, אלמא אור יממא הוא.

מיתיבי, רבי יהודה אומר. בודקין אור (לארבעה) עשר ובארבעה עשר שחרית ובשעת הביעור. מדקאמר רבי יהודה. בודקין אור ארבעה עשר ובארבעה עשר שחרית, אלמא אור אורתא הוא. שמע מינה. מיתיבי. מאימתי ארבעה עשר אסור בעשיית מלאכה? רבי אליעזר בן יעקב אומר. משעת האור, רבי יהודה אומר. משעת הנץ החמה. אמר ליה רבי אליעזר בן יעקב לרבי יהודה.

וכי היכן מצינו יום שמקצתו אסור בעשיית מלאכה ומקצתו מותר בעשיית מלאכה? אמר ליה. הוא עצמו יוכיח, שמקצתו מותר באכילת חמץ ומקצתו אסור באכילת חמץ. מדקאמר רבי יהודה משעת הנץ החמה, אלמא אור דקאמר רבי אליעזר בן יעקב אורתא הוא. לא, מאי אור עמוד השחר. אי הכי, דקאמר ליה.

רבי שמעון אומר. עד קרות הגבר. אלא לדידך, היכא אשכחנא יממא גופיה דפלגי ביה רבנן. אמר ליה. הוא עצמו יוכיח, שמקצתו מותר באכילת חמץ ומקצתו אסור באכילת חמץ. שפיר קאמר ליה רבי יהודה לרבי אליעזר? הכי קאמר ליה רבי אליעזר.
וזה בא דרך זה, ונותן עירובו בזה. זה נעשה בית שער לזה, וזה נעשה בית שער לזה.

אמצעי הוה ליה בית שמניחין בו עירוב, ואין צריך ליתן את הפת. בדיק להו רחבה לרבנן. שתי חצרות ושני בתים ביניהם, זה בא דרך זה ונתן עירובו בזה, וזה בא דרך זה ונתן עירובו בזה, קנו עירוב או לא? מי משוית להו לגבי דהאי בית,

אי לגבי דהאי בית שער, לגבי דהאי נמי בית שער. הדרן עלך הדרמתני׳ חלון שבין שתי חצירות ארבעה על ארבעה, בתוך עשרה מערבין שנים. ואם רצו מערבין אחד. פחות מארבעה על ארבעה או למעלה מעשרה מערבין שנים, ואין מערבין אחד.

גמ׳ לימא תנן סתמא כרבן שמעון בן גמליאל, דאמר. כל פחות מארבעה כלבוד דמי. אפילו תימא כרבנן, עד כאן לא פליגי רבנן עליה דרבן שמעון בן גמליאל אלא לענין לבודין, אבל לענין פתחא אפילו רבנן מודו דאי איכא ארבעה על ארבעה חשיב, ואי לא לא חשיב. פחות מארבעה וכו׳. פשיטא,

אבל מקצתו בתוך עשרה מערבין שנים, ואם רצו מערבין אחד. תנינא להא דתנו רבנן. כולו למעלה מעשרה ומקצתו בתוך עשרה, כולו בתוך עשרה ומקצתו למעלה מעשרה מערבין שנים, ואם רצו מערבין אחד. השתא כולו למעלה מעשרה ומקצתו בתוך עשרה אמרת מערבין שנים ואם רצו מערבין אחד, כולו בתוך עשרה ומקצתו למעלה מעשרה מיבעיא?

זו ואין צריך לומר זו קתני. אמר רבי יוחנן. חלון עגול צריך שיהא בהיקפו עשרים וארבעה טפחים, ושנים ומשהו מהן בתוך עשרה, שאם ירבענו, נמצא משהו בתוך עשרה. מכדי, כל שיש בהיקפו שלשה טפחים יש בו ברוחבו טפח, בתריסר סגיא.

הני מילי בעיגולא, אבל בריבועא בעינן טפי. מכדי, כמה מרובע יתר על העגול רביע, בשיתסר סגיא. הני מילי עיגולא דנפיק מגו ריבועא. אבל ריבועא דנפיק מגו עיגולא, בעינן טפי. מאי טעמא? משום מורשא דקרנתא. מכדי, כל אמתא בריבוע אמתא ותרי חומשי באלכסונא,

מאי טעמא? ביתא כמאן דמלי דמי. איתיביה רבא לרב נחמן. אחד לי חלון שבין שתי חצירות, ואחד לי חלון שבין שני בתים, ואחד לי חלון שבין שתי עליות, ואחד לי חלון שבין שני גגין, ואחד לי חלון שבין שני חדרים כולן ארבעה על ארבעה בתוך עשרה. תרגומא אחצירות. והא אחד לי קתני. תרגומא אארבעה על ארבעה.

בעא מיניה רבי אבא מרב נחמן. לול הפתוח מן בית לעלייה, צריך סולם קבוע להתירו או אין צריך סולם קבוע להתירו? כי אמרינן ביתא כמאן דמלי דמי הני מילי מן הצד, אבל באמצע לא, או דילמא לא שנא? אמר ליה. אינו צריך. סבור מינה. סולם קבוע הוא דאינו צריך, הא סולם עראי צריך.
אמר ליה. אין. כי אתא רבין, אמר. הכל מודים בשפחה חרופה, והכל מודים בשפחה חרופה, ומחלוקת בשפחה חרופה. הכל מודים בשפחה חרופה דאינו חייב אלא אחת כדעולא. והכל מודים בשפחה חרופה דחייב על כל אחת ואחת כרב המנונא. ומחלוקת בשפחה חרופה למאן דאמר אשם ודאי בעי ידיעה בתחלה,

מחלוקת דרבי יוחנן ורבי שמעון בן לקיש. איתמר. נתכוין להגביה את התלוש, וחתך את המחובר פטור. לחתוך את התלוש, וחתך את המחובר, רבא אמר. פטור. אביי אמר. חייב. רבא אמר פטור

אילימא כסבור בית הכנסת הוא והשתחוה לה הרי לבו לשמים. ואלא דחזי אנדרטא וסגיד לה, היכי דמי? אי דקבלה עליה באלוה מזיד הוא. ואי דלא קבלה עליה באלוה לאו כלום הוא. אלא מאהבה ומיראה. הניחא לאביי, דאמר חייב. אלא לרבא דאמר פטור, מאי איכא למימר? אלא באומר מותר. מה שאין כן בשבת דפטור לגמרי.

עד כאן לא בעא מיניה רבא מרב נחמן, אלא אי לחיובי חדא, אי לחיובי תרתי, אבל מפטריה לגמרי לא. אלא
הכא נמי בעינא כולה תקיעה בחיובא, וליכא. הכי השתא?. התם לילה לאו זמן חיובא הוא כלל, הכא בור מקום חיובא הוא לאותן העומדין בבור. למימרא דסבר רבה. שמע סוף תקיעה בלא תחילת תקיעה יצא, וממילא. תחילת תקיעה בלא סוף תקיעה יצא. תא שמע. תקע בראשונה, ומשך בשניה כשתים אין בידו אלא אחת. ואמאי? תסלק לה בתרתי. פסוקי תקיעתא מהדדי לא פסקינן.

תא שמע. התוקע לתוך הבור או לתוך הדות או לתוך הפיטס, אם קול שופר שמע יצא, ואם קול הברה שמע לא יצא. ואמאי? ליפוק בתחילת תקיעה מקמי דליערבב קלא. כי קאמר רבה בתוקע ועולה לנפשיה. אי הכי, מאי למימרא? מהו דתימא. זמנין דמפיק רישיה ואכתי שופר בבור, וקא מיערבב קלא קא משמע לן. אמר רב יהודה. בשופר של עולה לא יתקע, ואם תקע יצא.

אלא נתכוון שומע ולא נתכוון משמיע היכי משכחת לה? לאו בתוקע לשיר. דלמא דקא מנבח נבוחי. אמר ליה אביי. אלא מעתה, הישן בשמיני בסוכה ילקה. אמר לו, שאני אומר. מצות אינו עובר עליהן אלא בזמנן. מתיב רב שמן בר אבא. מנין לכהן שעולה לדוכן, שלא יאמר.

והתניא. סיים כל ברכותיו. שאני הכא, כיון דאלו מתרמי ליה צבורא אחרינא, הדר מברך כוליה יומא זמניה הוא. ומנא תימרא דתנן. הניתנין במתנה אחת, שנתערבו בניתנין מתנה אחת ינתנו מתנה אחת. מתן ארבע במתן ארבע ינתנו במתן ארבע. מתן ארבע במתן אחת, רבי אליעזר אומר. ינתנו במתן ארבע, רבי יהושע אומר. ינתנו במתן אחת.
והרי נזיר, דרחמנא אמר. מחרצנים ועד זג לא יאכל, ותנן. מערבין לנזיר ביין. אמר מר זוטרא. שאני התם, דאמר קרא נזרו שלו יהא. רב אשי אמר. קדש יהיה גדל פרע שער ראשו, גידולו קדוש, ואין דבר אחר קדוש. מידי ואין דבר אחר כתיב?. אלא מחוורתא כדמר זוטרא. והרי חדש, דרחמנא אמר.

לחם וקלי וכרמל לא תאכלו עד עצם היום הזה, ותנן. קוצר לשחת, ומאכיל לבהמה. אמר רב שמעיה. שאני התם דאמר קרא. קצירכם קצירכם שלכם יהא. ואידך? קצירכם דכל ישראל משמע. והרי שרצים, דרחמנא אמר. שקץ הוא לא יאכל, ותנן.

ורבי יוסי הגלילי, לטומאה ולטהרה לא איצטריך קרא. כי איצטריך קרא לאיסור ולהיתר. ורבי עקיבא, איסור והיתר לא צריך קרא, כי איצטריך קרא לטומאה ולטהרה. מאי לאו בהא קמיפלגי, דרבי יוסי הגלילי סבר.

לא תאכלו משמע בין איסור אכילה בין איסור הנאה, וכי אתא קרא למישרייה לנבילה בהנאה הוא דאתא. ורבי עקיבא סבר. איסור אכילה משמע, איסור הנאה לא משמע. וכי אתא קרא לטומאה וטהרה. לא, דכולי עלמא לא תאכלו משמע בין איסור אכילה בין איסור הנאה. והכא בהא קמיפלגי, רבי יוסי הגלילי סבר.

חזקיה ורבי אבהו במאי פליגי. בחמץ בפסח ואליבא דרבנן, בשור הנסקל ואליבא דדברי הכל. חזקיה נפיק ליה מלא יאכל, ורבי אבהו נפיק ליה מנבילה. מכדי בין למר ובין למר אסורין בהנאה, מאי בינייהו? איכא בינייהו חולין שנשחטו בעזרה. חזקיה סבר. לא יאכל למעוטי הני,

אתו למעוטי חולין שנשחטו בעזרה. רבי אבהו סבר. אתו למעוטי הני, חולין שנשחטו בעזרה לאו דאורייתא נינהו. יתיב ההוא מרבנן קמיה דרבי שמואל בר נחמני, ויתיב וקאמר משמיה דרבי יהושע בן לוי. מנין לכל איסורין שבתורה דכי היכי דאסורין באכילה הכי נמי אסורין בהנאה? ומאי ניהו חמץ בפסח ושור הנסקל.

מנין?. תיפוק ליה מלא יאכל. לא יאכל, איסור אכילה משמע ליה, איסור הנאה לא משמע ליה. תיפוק ליה מנבילה?. סבר לה כרבי יהודה, דאמר. דברים ככתבן. אי סבר לה כרבי יהודה, תיפוק ליה מהיכא דנפקא ליה לרבי יהודה, מלכלב תשליכון אתו. קסבר. חולין שנשחטו בעזרה דאורייתא. מנין, דכתיב. כל חטאת אשר יובא מדמה

וגו׳. שאין תלמוד לומר באש תשרף, ומה תלמוד לומר באש תשרף? אם אינו ענין לגופו, דכתיב והנה שרף, תנהו ענין לכל איסורין שבתורה. ואם אינו ענין לאכילה, תנהו ענין לאיסור הנאה. אי, מה כאן בשריפה אף כל איסורין שבתורה בשריפה. אמר קרא בקדש ... באש תשרף,

בקדש בשריפה, ואין כל איסורין שבתורה בשריפה.
בשלא עירבו פליגי בנראה מבחוץ ושוה מבפנים. בעירבו קמיפלגי בדרב יוסף. דאמר רב יוסף. לא שנו אלא שכלה לאמצע רחבה, אבל כלה לצידי רחבה אסור.

אמר רבה. הא דאמרת לאמצע רחבה מותר, לא אמרן אלא זה שלא כנגד זה, אבל זה כנגד זה אסור. אמר רב משרשיא. הא דאמרת זה שלא כנגד זה מותר, לא אמרן אלא רחבה דרבים, אבל רחבה דיחיד, זימנין דמימלך עלה ובני לה בתים, והוי לה כמבוי שכלה לה לצידי רחבה ואסור. ומנא תימרא דשני לן בין רחבה דרבים לרחבה דיחיד

דאמר רבין בר רב אדא, אמר רבי יצחק. מעשה במבוי אחד שצידו אחד כלה לים וצידו אחד כלה לאשפה, ובא מעשה לפני רבי, ולא אמר בה לא היתר ולא איסור. איסור לא אמר בה דהא קיימי מחיצות. היתר לא אמר בה חיישינן שמא תינטל אשפה, ויעלה הים שרטון. ומי חיישינן שמא תינטל אשפה?

ההוא מבוי עקום דהוה בסורא, כרוך בודיא אותיבו ביה בעקמומיתיה. אמר רב חסדא. הא לא כרב ולא כשמואל. לרב דאמר תורתו כמפולש צורת הפתח בעי. לשמואל דאמר תורתו כסתום הני מילי לחי מעליא. אבל האי, כיון דנשיב ביה זיקא ושדי ליה לא כלום הוא. ואי נעיץ ביה סיכתא וחבריה חבריה. גופא,

דברי הכל אינו מניח אלא כנגד הקצר. איבעיא להו. מהו להשתמש תחת הקורה? רב ורבי חייא ורבי יוחנן אמרו. מותר להשתמש תחת הקורה. שמואל ורבי שמעון בר רבי ורבי שמעון בן לקיש אמרו. אסור להשתמש תחת הקורה. לימא בהא קמיפלגי, דמר סבר. קורה משום היכר,
הנוטל זיתים מן המעטן טובל אחת אחת במלח ואוכל. ואם טבל ונתן לפניו

מתניתין נמי במוקצה טהור וגברא טמא, דלא מצי מהדר ליה. והלא מוחזרין ועומדין הן. אלא, אמר רב שימי בר אשי. רבי אליעזר קא אמרת? רבי אליעזר לטעמיה, דאמר. תרומה קבעה, וכל שכן שבת. דתנן. פירות שתרמן עד שלא נגמרה מלאכתן, רבי אליעזר אוסר לאכול מהן עראי, וחכמים מתירין.

לקצור, וקדש עליהן היום, אמר רבי יהודה. הלל לעצמו אוסר. חצר לאפוקי מדרבי יעקב. דתנן. המעביר תאנים בחצרו לקצות בניו ובני ביתו אוכלין מהן עראי, ופטורים מן המעשר. ותני עלה. רבי יעקב מחייב, ורבי יוסי ברבי יהודה פוטר.

תרומה לאפוקי מדרבי אליעזר. דתנן. פירות שתרמן עד שלא נגמרה מלאכתן, רבי אליעזר אוסר לאכול מהן עראי, וחכמים מתירין. מקח (כדתנן) הלוקח תאנים מעם הארץ, במקום שרוב בני אדם דורסין, אוכל מהן עראי, ומעשרן דמאי. שמע מינה תלת. שמע מינה. מקח אינה קובעת אלא בדבר שנגמרה מלאכתו,

ושמע מינה. רוב עמי הארץ מעשרין הן, ושמע מינה. מעשרין דמאי מעמי הארץ אפילו בדבר שלא נגמרה מלאכתו. ולאפוקי מהא דתנן. המחליף פירות עם חבירו, זה לאכול וזה לאכול, זה לקצות וזה לקצות, זה לאכול וזה לקצות חייב. רבי יהודה אומר. לאכול חייב, לקצות פטור. הדרן עלך

המביאמשילין פירות דרך ארובה ביום טוב, אבל לא בשבת. ומכסים פירות בכלים מפני הדלף, וכן כדי יין וכדי שמן. ונותנין כלי תחת הדלף בשבת. גמ׳ אתמר. רב יהודה ורב נתן, חד תני משילין, וחד תני משחילין. אמר מר זוטרא.
תיקן בדוקין שבעין, ואליבא דרבי עקיבא דאמר אם עלו לא ירדו. שחטו ונמצא טריפה בסתר פטור. הא בגלוי חייב. מה תיקן? תיקן להוציא מידי נבילה. מתקיף לה רבינא. הא דתניא. השוחט חטאת בשבת בחוץ לעבודה זרה חייב עליה שלש חטאות, מה תיקן? אמר רב עוירא. שמוציאו מידי אבר מן החי.

אם יש שהות ביום לידע אם משכו בעלים את ידיהם או שמתו או שנטמאו חייב, ותעובר צורתו ויוצא לבית השריפה. מאי טעמא? לאו משום דלא בעי עקירה. ממאי? דילמא משום דסבר לה כתנא דבי רבה בר אבוה, דאמר. אפילו פיגול נמי בעי עיבור צורה. דיליף עון עון מנותר. דאי לא תימא הכי, נטמאו בעלים מאי איכא למימר?
איזהו צפון מקיר של מזבח צפוני ועד כותל העזרה, וכנגד כל המזבח כולו צפון, דברי רבי יוסי ברבי יהודה.

אמר אביי. גזירה שמא ירביץ גללים. תנו רבנן. כיצד סומך הזבח? עומד בצפון ופניו למערב, והסומך עומד במזרח ופניו למערב, ומניח שתי ידיו בין שתי קרנות של זבח, ובלבד שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הזבח,

פשעים אלו המרדים, וכן הוא אומר. מלך מואב פשע בי, ואומר. אז תפשע לבנה בעת ההיא. לכל חטאתם אלו השגגות, וכן הוא אומר. נפש כי תחטא בשגגה. ומאחר שהתודה על הזדונות ועל המרדים חוזר ומתודה על השגגות?. אלא כך היה מתודה. חטאתי ועויתי ופשעתי לפניך אני וביתי וכו׳. וכן בדוד הוא אומר.

חטאנו עם אבותינו העוינו הרשענו, וכן בשלמה הוא אומר. חטאנו (והרשענו ומרדנו), וכן בדניאל הוא אומר. חטאנו (והעוינו) והרשענו ומרדנו. אלא מהו שאמר משה נושא עון ופשע וחטאה?
הלכתא, אכל עלה ירק ושתה כוס של יין מצטרף. להוציא אינו מוציא עד שיאכל כזית דגן. אמר רב נחמן. משה תקן לישראל ברכת הזן בשעה שירד להם מן. יהושע תקן להם ברכת הארץ כיון שנכנסו לארץ. דוד ושלמה תקנו בונה ירושלים. דוד תקן על ישראל עמך ועל ירושלים עירך, ושלמה תקן על הבית הגדול והקדוש.

הטוב והמטיב ביבנה תקנוה כנגד הרוגי ביתר. דאמר רב מתנא. אותו היום שניתנו הרוגי ביתר לקבורה תקנו ביבנה הטוב והמטיב. הטוב שלא הסריחו, והמטיב שניתנו לקבורה. תנו רבנן, סדר ברכת המזון כך היא. ברכה ראשונה ברכת הזן, שניה ברכת הארץ, שלישית בונה ירושלים, רביעית הטוב והמטיב,

ובשבת מתחיל בנחמה ומסיים בנחמה, ואומר קדושת היום באמצע. רבי אליעזר אומר. רצה לאומרה בנחמה אומרה, בברכת הארץ אומרה, בברכה שתקנו חכמים ביבנה אומרה. וחכמים אומרים. אינו אומרה אלא בנחמה בלבד. חכמים היינו תנא קמא? איכא בינייהו דיעבד. תנו רבנן. מנין לברכת המזון מן התורה?

שנאמר. ואכלת ושבעת וברכת זו ברכת הזן, את ה׳ אלהיך זו ברכת הזמון, על הארץ זו ברכת הארץ, הטובה זו בונה ירושלים, וכן הוא אומר ההר הטוב הזה והלבנון. אשר נתן לך זו הטוב והמטיב.

וכן הוא אומר ההר הטוב הזה והלבנון. הטוב והמטיב ביבנה תקנוה. אין לי אלא לאחריו, לפניו מנין? תלמוד לומר. אשר נתן לך משנתן לך. רבי יצחק אומר. אינו צריך, הרי הוא אומר וברך את לחמך ואת מימיך, אל תקרי וברך אלא וברך. ואימתי קרוי לחם קודם שיאכלנו. רבי נתן אומר. אינו צריך,

הרי הוא אומר כבאכם העיר כן תמצאון אותו בטרם יעלה הבמתה לאכול כי לא יאכל העם עד באו כי הוא יברך הזבח אחרי כן יאכלו הקראים. וכל כך למה? לפי שהנשים דברניות הן. ושמואל אמר. כדי להסתכל ביפיו של שאול, דכתיב. משכמו ומעלה גבה מכל העם. ורבי יוחנן אמר.

ולהלן הוא אומר. ואתנה לך את לחת האבן והתורה והמצוה וגו׳. רבי מאיר אומר. ומנין שכשם שמברך על הטובה כך מברך על הרעה? תלמוד לומר. אשר נתן לך ה׳ אלהיך, דיינך, בכל דין שדנך, בין מדה טובה ובין מדת פורענות. רבי יהודה בן בתירא אומר. אינו צריך, הרי הוא אומר טובה, הטובה.

טובה זו תורה, וכן הוא אומר. כי לקח טוב נתתי לכם. הטובה זו בנין ירושלים, וכן הוא אומר ההר הטוב הזה
כי מטא לפתחא דבי כנישתא אמר ליה. ניעל מר. אמר ליה. ועד השתא לאו מר אנא? אמר ליה, הכי אמר רבי יוחנן. אין מכבדין אלא בפתח שיש בה מזוזה. דאית בה מזוזה אין, דלית בה מזוזה לא, אלא מעתה, בית הכנסת ובית המדרש, דלית בהו מזוזה, הכי נמי דאין מכבדין? אלא אימא. בפתח הראוי למזוזה. אמר רב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת משמיה דרב.

קדים ויתיב וקמתני ליה לבריה. אין הבוצע רשאי לבצוע עד שיכלה אמן מפי העונים. רב חסדא אמר מפי רוב העונים. אמר לו רמי בר חמא. מאי שנא רובא דאכתי לא כליא ברכה, מיעוטא נמי לא כליא ברכה? אמר ליה. שאני אומר, כל העונה אמן יותר מדאי אינו אלא טועה. תנו רבנן. אין עונין לא אמן חטופה, ולא אמן קטופה,

ולא אמן יתומה, ולא יזרוק ברכה מפיו. בן עזאי אומר. כל העונה אמן יתומה יהיו בניו יתומים, חטופה יתחטפו ימיו, קטופה יתקטפו ימיו. וכל המאריך באמן מאריכין לו ימיו ושנותיו. רב ושמואל הוו יתבי בסעודתא. אתא רב שימי בר חייא, הוה קמסרהב ואכיל. אמר ליה רב. מה דעתך לאיצטרופי בהדן,

אנן אכילנא לן. אמר ליה שמואל. אלו מייתו לי ארדיליא וגוזליא לאבא, מי לא אכלינן? תלמידי דרב הוו יתבי בסעודתא. על רב אחא. אמרי. אתא גברא רבא דמברך לן. אמר להו. מי סבריתו דגדול מברך? עיקר שבסעודה מברך. והלכתא גדול מברך, אף על גב דאתא לבסוף. אכל דמאי וכו׳. הא לא חזי ליה.

דאמר רבי אבהו אמר ריש לקיש. מעשר ראשון שהקדימו בשבלים פטור מתרומה גדולה, שנאמר. והרמתם ממנו תרומת ה׳ מעשר מן המעשר מעשר מן המעשר אמרתי לך, ולא תרומה גדולה ותרומת מעשר מן המעשר. אמר ליה רב פפא לאביי. אי הכי, אפילו הקדימו בכרי נמי. אמר ליה.

עליך אמר קרא מכל מעשרתיכם תרימו. ומה ראית? האי אידגן והאי לא אידגן. מעשר שני והקדש שנפדו. פשיטא. הכא במאי עסקינן כגון שנתן את הקרן, ולא נתן את החומש. והא קא משמע לן דאין חומש מעכב. השמש שאכל כזית. פשיטא.

מהו דתימא. שמש לא קבע קא משמע לן. והכותי מזמנין עליו. אמאי? לא יהא אלא עם הארץ. ותניא אין מזמנין על עם הארץ. אביי אמר בכותי חבר. רבא אמר. אפילו תימא בכותי עם הארץ, והכא בעם הארץ דרבנן דפליגי עליה דרבי מאיר עסקינן, דתניא. איזהו עם הארץ? כל שאינו אוכל חוליו בטהרה, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים.

בן עזאי אומר. כל שאין לו ציצית בבגדו. רבי נתן אומר. כל שאין מזוזה על פתחו. רבי נתן בר יוסף אומר. כל שיש לו בנים ואינו מגדלם לתלמוד תורה. אחרים אומרים. אפילו קרא ושנה ולא שמש תלמידי חכמים הרי זה עם הארץ. אמר רב הונא. הלכה כאחרים.

ורחמנא אמר. ונתן הכסף וקם לו. והשמש שאכל פחות מכזית. פשיטא. איידי דתנא רישא כזית, תנא סיפא פחות מכזית. והנכרי אין מזמנין עליו. פשיטא. הכא במאי עסקינן, בגר שמל ולא טבל. דאמר רבי זירא אמר רבי יוחנן. לעולם אינו גר עד שימול ויטבול,

והא תנן. נשים ועבדים וקטנים אין מזמנין עליהם. הוא דאמר כרבי יהושע בן לוי. דאמר רבי יהושע בן לוי. אף על פי שאמרו קטן המוטל בעריסה אין מזמנין עליו, אבל עושין אותו סניף לעשרה. ואמר רבי יהושע בן לוי. תשעה ועבד מצטרפין. מיתיבי. מעשה ברבי אליעזר שנכנס לבית הכנסת ולא מצא עשרה, ושחרר עבדו והשלימו לעשרה. שחרר אין, לא שחרר לא.

תרי איצטריכו, שחרר חד ונפיק בחד. והיכי עביד הכי? והאמר רב יהודה כל המשחרר עבדו עובר בעשה, שנאמר. לעלם בהם תעבדו? לדבר מצוה שאני. מצוה הבאה בעברה היא. מצוה דרבים שאני. ואמר רבי יהושע בן לוי. לעולם ישכים אדם לבית הכנסת כדי שיזכה וימנה עם עשרה הראשונים, שאפילו מאה באים אחריו קבל עליו שכר כולם.

כגון אנא ורב חסדא. אמר רבי יוחנן. קטן פורח מזמנין עליו. תניא נמי הכי. קטן שהביא שתי שערות מזמנין עליו, ושלא הביא שתי שערות אין מזמנין עליו, ואין מדקדקין בקטן. הא גופא קשיא, אמרת. הביא שתי שערות אין, לא הביא לא.
אלא לרבי אליעזר, מאי שינה? כדרב חסדא. דאמר רב חסדא. ברותחין קלקלו וברותחין נידונו.

אמר רבי יהושע בן לוי. כי תכלה לעשר את כל מעשר תבואתך בשנה השלישית שנת המעשר, שנה שאין בה אלא מעשר אחד. הא כיצד? מעשר ראשון ומעשר עני, ומעשר שני יבטל. או אינו אלא אף מעשר ראשון נמי יבטל תלמוד לומר. ואל הלוים תדבר ואמרת אליהם כי תקחו מאת בני ישראל את המעשר אשר נתתי לכם מאתם בנחלתכם,

ואל הלוים תדבר ואמרת אליהם כי תקחו מאת בני ישראל את המעשר אשר נתתי לכם מאתם בנחלתכם, הקישו הכתוב לנחלה. מה נחלה אין לה הפסק אף מעשר ראשון אין לו הפסק. ולנדרים וכו׳. תנו רבנן. המודר הנאה מחבירו לשנה מונה שנים עשר חודש מיום ליום. ואם אמר לשנה זו, אפילו לא עמד אלא בעשרים ותשעה באלול,
אמר רב אחא. כוותיה דרב פפי מסתברא,

מאי דכתיב. וישרף את בית ה׳ ואת בית המלך ואת כל בתי ירושלם ואת כל בית גדול שרף באש. בית ה׳ זה בית המקדש. בית המלך אלו פלטרין של מלך. ואת כל בתי ירושלם כמשמען. ואת כל בית גדול שרף באש רבי יוחנן ורבי יהושע בן לוי, חד אמר. מקום שמגדלין בו תורה, וחד אמר. מקום שמגדלין בו תפלה.

תא שמע. אבל מכרו תורה לא יקחו ספרים. ספרים הוא דלא, הא תורה בתורה שפיר דמי. מתניתין דיעבד. כי קא מיבעיא לן, לכתחלה. תא שמע. גוללין ספר תורה במטפחות חומשין, וחומשין במטפחות נביאים וכתובים. אבל לא נביאים וכתובים במטפחות חומשין, ולא חומשין במטפחות ספר תורה. קתני מיהת.

גוללים ספר תורה במטפחות חומשין, מטפחות חומשין אין, מטפחות ספר תורה לא. אימא סיפא. ולא חומשין במטפחות ספר תורה. הא תורה בתורה שפיר דמי. אלא מהא ליכא למישמע מינה. תא שמע. מניחין ספר תורה על גבי תורה, ותורה על גבי חומשין, וחומשין על גבי נביאים וכתובים. אבל לא נביאים וכתובים על גבי חומשין,

במה דברים אמורים שלא התנו שבעה טובי העיר במעמד אנשי העיר, אבל התנו שבעה טובי העיר במעמד אנשי העיר אפילו לדוכסוסיא נמי מותר. אמר ליה אביי לההוא מרבנן דהוה מסדר מתניתא קמיה דרב ששת. מי שמיע לך מרב ששת מאי דוכסוסיא? אמר ליה, הכי אמר רב ששת. פרשא דמתא. אמר אביי.

הלכך, האי צורבא מרבנן דשמע ליה מילתא ולא ידע פירושא, לישיילה (קמיה) למאן דשכיח קמי(ה) רבנן, דלא אפשר דלא שמיע ליה מן גברא רבה. אמר רבי יוחנן משום רבי מאיר. בני העיר שהלכו לעיר אחרת ופסקו עליהן צדקה נותנין, וכשהן באין, מביאין אותה עמהן ומפרנסין בה עניי עירן.

וכל שכן דעניי דידי ודידכו עלי סמיכי. מתני׳ אין מוכרין את של רבים ליחיד, מפני שמורידין אותו מקדושתו, דברי רבי מאיר. אמרו לו. אם כן אף לא מעיר גדולה לעיר קטנה. גמ׳ שפיר קאמרי ליה רבנן לרבי מאיר. ורבי מאיר,

מעיר גדולה לעיר קטנה מעיקרא קדישא, השתא נמי קדישא. מרבים ליחיד ליכא קדושה. ורבנן אי איכא למיחש, כי האי גוונא נמי איכא למיחש, משום ברוב עם הדרת מלך. מתני׳ אין מוכרין בית הכנסת אלא על תנאי, שאם ירצו יחזירוהו, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים. מוכרין אותו ממכר עולם, חוץ מארבעה דברים. למרחץ, ולבורסקי, לטבילה, ולבית המים.

רבי יהודה אומר. מוכרין אותה לשם חצר, והלוקח מה שירצה יעשה. גמ׳ ולרבי מאיר, היכי דיירי בה? הא הויא לה רבית. אמר רבי יוחנן. רבי מאיר בשיטת רבי יהודה אמרה, דאמר. צד אחד ברבית מותר. דתניא. הרי שהיה נושה בחבירו מנה, ועשה לו שדהו מכר, בזמן שמוכר אוכל פירות מותר, לוקח אוכל פירות אסור.

רבי יהודה אומר. אפילו לוקח אוכל פירות מותר. ואמר רבי יהודה. מעשה בביתוס בן זונן שעשה שדהו מכר על פי רבי אלעזר בן עזריה, ולוקח אוכל פירות היה. אמרו לו. משם ראיה?. מוכר אוכל פירות היה ולא לוקח. מאי בינייהו? צד אחד ברבית איכא בינייהו. מר סבר. צד אחד ברבית מותר,

ואפילו רבנן לא קאמרי אלא בית הכנסת, דקביע קדושתיה. אבל ארבע אמות, דלא קביע קדושתייהו לא. תני תנא קמיה דרב נחמן. המתפלל מרחיק ארבע אמות ומשתין, והמשתין מרחיק ארבע אמות ומתפלל. אמר ליה. בשלמא המשתין מרחיק ארבע אמות ומתפלל תנינא. כמה ירחיק מהן ומן הצואה, ארבע אמות. אלא. המתפלל מרחיק ארבע אמות ומשתין למה לי?

אי הכי, קדשתינהו לכולהו שבילי דנהרדעא. תני. ישהה. בשלמא משתין ישהה כדי הילוך ארבע אמות, משום ניצוצות. אלא. מתפלל ישהה כדי הילוך ארבע אמות, למה לי? אמר רב אשי. שכל ארבע אמות תפלתו סדורה בפיו, ורחושי מרחשן שפוותיה. זלפ‎ן סימן. שאלו תלמידיו את רבי זכאי. במה הארכת ימים?
מאותו עון לא חרבה. ואמר רבא בר מחסיא אמר רב חמא בר גוריא אמר רב. תחת ישמעאל ולא תחת נכרי. תחת נכרי ולא תחת חבר. תחת חבר ולא תחת תלמיד חכם. תחת תלמיד חכם ולא תחת יתום ואלמנה. ואמר רבא בר מחסיא אמר רב חמא בר גוריא אמר רב. כל חולי, ולא חולי מעים. כל כאב, ולא כאב לב. כל מיחוש, ולא מיחוש ראש.

ואם התחילו אין מפסיקין, מפסיקין לקריאת שמע. הא תנא ליה רישא אין מפסיקין? סיפא אתאן לדברי תורה. דתניא. חברים שהיו עוסקין בתורה מפסיקין לקריאת שמע, ואין מפסיקין לתפלה. אמר רבי יוחנן. לא שנו אלא כגון רבי שמעון בן יוחי וחביריו שתורתן אומנותן.

אבל כגון אנו, מפסיקין לקריאת שמע ולתפלה. והתניא. כשם שאין מפסיקין לתפלה, כך אין מפסיקין לקריאת שמע. כי תני ההיא בעיבור שנה. דאמר רב אדא בר אהבה, וכן תנו סבי דהגרוניא אמר רבי אלעזר בר צדוק. כשהיינו עוסקין בעיבור השנה ביבנה לא היינו מפסיקין לא לקריאת שמע ולא לתפלה.

לא יעמוד אדם ברשות היחיד וישתה ברשות הרבים, ברשות הרבים וישתה ברשות היחיד. אבל אם הכניס ראשו ורובו למקום שהוא שותה מותר. וכן בגת. איבעיא להו. כרמלית מאי? אמר אביי. היא היא. רבא אמר. היא גופה גזירה, ואנן ניקום ונגזור גזירה לגזירה? אמר אביי. מנא אמינא לה דקתני.

וחכמים אומרים. על החמין, חייב. על הצונן פטור, מפני שהוא מחזיר את המותר. תנן. לא יצא החייט במחטו סמוך לחשיכה שמא ישכח ויצא. מאי לאו דתחובה לו בבגדו? לא, דנקיט ליה בידיה. תא שמע. לא יצא החייט במחטו התחובה לו בבגדו. מאי לאו בערב שבת? לא, כי תניא ההיא בשבת. והתניא.

אמר רבי זירא. האי תנא הוא דאמר כל אצולי טינוף לא קא חשיב. דתנן. הכופה קערה על הכותל, אם בשביל שתודח הקערה, הרי זה בכי יותן. אם בשביל שלא ילקה הכותל אינו בכי יותן.