הרכבתו, והבאתו מחוץ לתחום, וחתיכת יבלתו אין דוחין את השבת. רבי אליעזר אומר. דוחין. אמר רבי אליעזר. והלא דין הוא. מה אם שחיטה שהיא משום מלאכה דוחה את השבת, אלו, שהן משום שבות לא ידחו את השבת? אמר ליה רבי יהושע. יום טוב יוכיח, שהתירו בו משום מלאכה, ואסור בו משום שבות. אמר ליה רבי אליעזר. מה זה יהושע?. מה ראיה רשות למצוה?

השיב רבי עקיבא, ואמר. הזאה תוכיח, שהיא משום מצוה, והיא משום שבות, ואינה דוחה את השבת. אף אתה אל תתמה על אלו, שאף על פי שהן משום מצוה, והן משום שבות, לא ידחו את השבת. אמר לו רבי אליעזר, ועליה אני דן. ומה אם שחיטה שהיא משום מלאכה דוחה את השבת, הזאה שהיא משום שבות אינו דין שדוחה את השבת?

שחיטה שהיא משום מלאכה אינו דין שלא תדחה את השבת?. אמר לו רבי אליעזר. עקיבא, עקרת מה שכתוב בתורה. במועדו, בין בחול בין בשבת. אמר לו. רבי, הבא לי מועד לאלו, כמועד לשחיטה. כלל אמר רבי עקיבא. כל מלאכה שאפשר לעשותה מערב שבת אינה דוחה את השבת. שחיטה, שאי אפשר לעשותה מערב שבת דוחה את השבת. גמ׳

וכי פסח אחד יש לנו בשנה שדוחה את השבת? והלא הרבה יותר ממאתים פסחים יש לנו בשנה שדוחין את השבת. אמרו לו. מנין לך? אמר להם. נאמר מועדו בפסח, ונאמר מועדו בתמיד. מה מועדו האמור בתמיד דוחה את השבת, אף מועדו האמור בפסח דוחה את השבת. ועוד, קל וחומר הוא. ומה תמיד שאין ענוש כרת דוחה את השבת,

פסח שענוש כרת אינו דין שדוחה את השבת. מיד הושיבוהו בראש, ומינוהו נשיא עליהם, והיה דורש כל היום כולו בהלכות הפסח. התחיל מקנטרן בדברים. אמר להן. מי גרם לכם שאעלה מבבל ואהיה נשיא עליכם עצלות שהיתה בכם, שלא שמשתם שני גדולי הדור, שמעיה ואבטליון. אמרו לו.

נאמר מועדו בפסח, ונאמר מועדו בתמיד, מה מועדו האמור בתמיד דוחה את השבת, אף מועדו האמור בפסח דוחה שבת. ותמיד גופיה מנלן דדחי שבת? אילימא משום דכתיב ביה במועדו פסח נמי הא כתיב ביה מועדו. אלא מועדו לא משמע ליה. הכא נמי מועדו לא משמע ליה. אלא אמר קרא. עולת שבת בשבתו על עולת התמיד מכלל עולה דתמיד קרבה בשבת.

אמר מר. ועוד קל וחומר, ומה תמיד שאין ענוש כרת דוחה את השבת, פסח שענוש כרת אינו דין שדוחה את השבת. איכא למיפרך. מה לתמיד שכן תדיר וכליל. קל וחומר אמר להו ברישא ופרכוה, והדר אמר להו גזירה שוה. וכי מאחר דגמר גזירה שוה, קל וחומר למה לי? אלא לדידהו קאמר להו.

בשלמא גזירה שוה לא גמריתו, דאין אדם דן גזירה שוה מעצמו. אלא קל וחומר, דאדם דן מעצמו, איבעי לכו למידן. אמרו ליה. קל וחומר פריכא הוא. אמר מר. למחר מי שפסחו טלה תוחב לו בצמרו, גדי תוחב לו בין קרניו. והא קא עביד עבודה בקדשים. כהלל.

דתניא, אמרו עליו על הלל. מימיו לא מעל אדם בעולתו. אלא מביאה חולין לעזרה ומקדישה, וסומך ידו עליה ושוחטה. פסח בשבת היכי מצי מקדיש ליה, והתנן. אין מקדישין ואין מעריכין ואין מחרימין ואין מגביהין תרומה ומעשרות. כל אלו ביום טוב אמרו, קל וחומר בשבת. הני מילי בחובות שאין קבוע להן זמן.

אבל בחובות שקבוע להן זמן מקדישין. דאמר רבי יוחנן. מקדיש אדם את פסחו בשבת וחגיגתו ביום טוב. והלא מחמר. מחמר כלאחר יד. מחמר כלאחר יד נמי נהי דאיסורא דאורייתא ליכא איסורא מדרבנן מיהא איכא. היינו דקא בעי מיניה. דבר שיש לו היתר מן התורה, ודבר שבות עומד לפניו,

לעקרו כלאחר יד במקום מצוה מאי? אמר להן. הלכה זו שמעתי ושכחתי, אלא הניחו להן לישראל, אם אין נביאים הן בני נביאים הן. אמר רב יהודה אמר רב. כל המתיהר, אם חכם הוא חכמתו מסתלקת ממנו, אם נביא הוא נבואתו מסתלקת ממנו. אם חכם הוא חכמתו מסתלקת ממנו מהלל,

אם חכם הוא חכמתו מסתלקת ממנו, אם נביא הוא נבואתו מסתלקת ממנו. אם חכם הוא חכמתו מסתלקת ממנו ממשה, דכתיב. ויקצוף משה על פקודי החיל וגו׳, וכתיב. ויאמר אלעזר הכהן אל אנשי הצבא הבאים למלחמה זאת חקת התורה אשר צוה ה׳ את משה וגו׳,

מכלל דמשה איעלם מיניה. אם נביא הוא נבואתו מסתלקת ממנו מאלישע, דכתיב. לולי פני יהושפט מלך יהודה אני נושא אם אביט אליך ואם אראך וגו׳, וכתיב. ועתה קחו לי מנגן והיה כנגן המנגן ותהי עליו יד ה׳ וגו׳. אמר רבי מני בר פטיש. כל שכועס,

אפילו פוסקין עליו גדולה מן השמים מורידין אותו. מנלן? מאליאב, שנאמר. ויחר אף אליאב בדוד ויאמר למה זה ירדת ועל מי נטשת מעט הצאן ההנה במדבר אני ידעתי את זדנך ואת רוע לבבך כי למען ראות המלחמה ירדת. וכי אזל שמואל לממשחינהו, בכלהו כתיב. לא בזה בחר ה׳,

ובאליאב כתיב. ויאמר ה׳ אל שמואל אל תביט אל מראהו ואל גבה קומתו כי מאסתיהו, מכלל דהוה רחים ליה