portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
חזינא ליה לרב כהנא כי איכא צערא בעלמא, שדי גלימיה ופכר ידיה ומצלי. אמר. כעבדא קמי מריה. כי איכא שלמא לביש ומתכסי ומתעטף ומצלי. אמר. הכון לקראת אלהיך ישראל. רבא חזייה לרב המנונא דקא מאריך בצלותיה. אמר. מניחין חיי עולם, ועוסקים בחיי שעה. והוא סבר זמן תפלה לחוד וזמן תורה לחוד.

רבי ירמיה הוה יתיב קמיה דרבי זירא והוו עסקי בשמעתא. נגה לצלויי והוה קא מסרהב רבי ירמיה. קרי עליה רבי זירא. מסיר אזנו משמוע תורה גם תפלתו תועבה. מאימתי התחלת דין? רבי ירמיה ורבי יונה. חד אמר משיתעטפו הדיינין. וחד אמר משיפתחו בעלי דינים. ולא פליגי, הא, דעסקי ואתו בדינא. הא, דלא עסקי ואתו בדינא.

רב אמי ורב אסי הוו יתבי וגרסי ביני עמודי. וכל שעתא ושעתא הוו טפחי אעיברא דדשא ואמרי. אי איכא דאית ליה דינא, ליעול וליתי. רב חסדא ורבה בר רב הונא הוו יתבי בדינא כולי יומא, הוה קא חליש לבייהו. תנא להו רב חייא בר רב מדפתי. ויעמד העם על משה מן הבקר עד הערב,

וכי תעלה על דעתך שמשה יושב ודן כל היום כולו? תורתו מתי נעשית? אלא לומר לך כל דיין שדן דין אמת לאמיתו, אפילו שעה אחת, מעלה עליו הכתוב כאילו נעשה שותף להקדוש ברוך הוא במעשה בראשית. כתיב הכא. ויעמד העם על משה מן הבקר עד הערב, וכתיב התם. ויהי ערב ויהי בקר יום אחד. עד מתי יושבין בדין?

מתפלל אדם תפלתו בבית המרחץ. מיתיבי. הנכנס לבית המרחץ, מקום שבני אדם עומדין לבושין יש שם מקרא ותפלה. ואין צריך לומר שאילת שלום. ומניח תפילין, ואין צריך לומר שאינו חולץ. מקום שבני אדם עומדים ערומים ולבושין יש שם שאילת שלום, ואין שם מקרא ותפלה, ואינו חולץ תפילין, ואינו מניח לכתחלה.

והא מבעא בעא ליה רבינא. הזמינו לבית הכסא מהו, יש זימון או אין זימון? ולא איפשיטא ליה. לאו הוא הדין למרחץ? לא, דילמא שאני בית הכסא דמאיס. אין שם שאילת שלום. מסייע ליה לרב המנונא משמיה דעולא דאמר.

ואני מבקש ליתנה לישראל, לך והודיעם. מכאן אמר רבן שמעון בן גמליאל. הנותן פת לתינוק, צריך להודיע לאמו. מאי עביד ליה? אמר אביי. שאיף ליה משחא, ומלי ליה כוחלא. והאידנא דחיישינן לכשפים מאי? אמר רב פפא. שאיף ליה מאותו המין. איני והאמר רב חמא [ברבי] חנינא.

הנותן מתנה לחבירו אין צריך להודיעו, שנאמר. ומשה לא ידע כי קרן עור פניו בדברו אתו. לא קשיא. הא במילתא דעבידא לאגלויי, הא במילתא דלא עבידא לאגלויי. והא שבת, דעבידא לגלויי? מתן שכרה לא עביד לגלויי. רב חסדא הוה נקיט בידיה תרתי מתנתא דתורא, אמר.

ושלותה עשרים ושש, דכתיב. שתים עשרה שנה עבדו את כדרלעומר ושלש עשרה שנה מרדו. ובארבע עשרה שנה
ובטלו הטוחנות אלו שינים. וחשכו הרואות בארובות אלו עינים. אמר ליה קיסר לרבי יהושע בן חנניה. מאי טעמא לא אתית לבי אבידן? אמר ליה. טור תלג סחרנוהי גלידין. כלבוהי לא נבחין. טחנוהי לא טחנין. בי רב אמרי. אדלא אבידנא, בחישנא. תניא, רבי יוסי בר קיסמא אומר. טבא תרי מתלת.

עיקרא שליפא תוכחה. אמר ליה רבי לרבי שמעון בן חלפתא. מפני מה לא הקבלנו פניך ברגל, כדרך שהקבילו אבותי לאבותיך? אמר ליה. סלעים נעשו גבוהים, קרובים נעשו רחוקים, משתים נעשו שלש, משים שלום בבית בטל. וסגרו דלתים בשוק

וחתחתים בדרך בשעה שמהלך בדרך נעשו לו תוהים. וינאץ השקד זו קליבוסת. ויסתבל החגב אלו עגבות. ותפר האביונה זו חמדה. רב כהנא הוה פסיק סידרא קמיה דרב. כי מטא להאי קרא, נגיד ואתנח. אמר, שמע מינה בטל ליה חמדיה דרב.

אמר רב כהנא, מאי דכתיב. כי הוא אמר ויהי זו אשה. הוא צוה ויעמוד אלו בנים. תנא. אשה חמת מלא צואה, ופיה מלא דם והכל רצין אחריה. כי הולך האדם אל בית עולמו,

אמר רבי יצחק. מלמד שכל צדיק וצדיק נותנין לו מדור לפי כבודו. משל למלך שנכנס הוא ועבדיו לעיר, כשהן נכנסין כולן בשער אחד נכנסין, כשהן לנין כל אחד ואחד נותנין לו מדור לפי כבודו. ואמר רבי יצחק, מאי דכתיב. כי הילדות והשחרות הבל דברים שאדם עושה בילדותו משחירים פניו לעת זקנתו.

ואמר רבי יצחק. קשה רימה למת כמחט בבשר החי, שנאמר. אך בשרו עליו יכאב. אמר רב חסדא. נפשו של אדם מתאבלת עליו כל שבעה, שנאמר. ונפשו עליו תאבל, וכתיב. ויעש לאביו אבל שבעת ימים. אמר רב יהודה. מת שאין לו מנחמין הולכין עשרה בני אדם ויושבין במקומו.

גששיה, חזייה דאית ביה מששא. אמר ליה. ליקום מר לגוויה דביתא. אמר ליה. גלית אדעתך דאפילו נביאי לא קרית, דכתיב. וידעתם כי אני ה׳ בפתחי את קברותיכם. אמר ליה, והכתיב. כי עפר אתה ואל עפר תשוב. אמר ליה. ההוא שעה אחת קודם תחיית המתים.
וזו מחזרת מותרה לתוך ביתה. אבל חכמים אומרים. שלשתן אסורות. ואזדא שמואל לטעמיה, דאמר שמואל. חצר שבין שני מבואות, עירבה עם שניהם אסורה עם שניהם. לא עירבה עם שניהם אוסרת על שניהן. היתה באחד רגילה, ובאחד אינה רגילה, זה שרגילה בו אסור, וזה שאינה רגילה בו מותר. אמר רבה בר רב הונא.

עירבה עם שאינה רגילה בו הותר רגילה לעצמו. ואמר רבה בר רב הונא אמר שמואל. אם עירבה רגילה לעצמו, וזה שאינה רגילה בו לא עירב, והיא עצמה לא עירבה דוחין אותה אצל שאינה רגילה בו. וכגון זה כופין על מדת סדום. אמר רב יהודה אמר שמואל. המקפיד על עירובו אין עירובו עירוב. מה שמו עירוב שמו.

אבל היכא דפלגיה מיפלג לא. ותרתי, למה לי? צריכי, דאי אשמעינן התם משום דקפיד. אבל הכא אימא לא. ואי אשמעינן הכא משום דפלגיה מיפלג, אבל התם אימא לא, צריכא. אמר ליה רבי אבא לרב יהודה בבי מעצרתא דבי רב זכאי. מי אמר שמואל החולק את עירובו אינו עירוב? והאמר שמואל.

אמר שמואל. עירוב משום קנין. ואם תאמר. מפני מה אין קונין במעה מפני שאינה מצויה בערבי שבתות. היכא דעירב, מיהו לקני. גזירה שמא יאמרו מעה עיקר, וזמנין דלא שכיח מעה, ולא אתי לאיערובי בפת, דאתי עירוב לאיקלקולי. רבה אמר. עירוב משום דירה. מאי בינייהו? איכא בינייהו. כלי, ופחות משוה פרוטה, וקטן.

או שאינו בקי בהלכה, ואמר שביתתי במקומי זכה לו מקומו אלפים אמה לכל רוח. עגולות, דברי רבי חנינא בן אנטיגנוס, וחכמים אומרים. מרובעות, כטבלא מרובעת, כדי שיהיה נשכר לזויות. וזו היא שאמרו. העני מערב ברגליו. אמר רבי מאיר. אנו אין לנו אלא עני. רבי יהודה אומר. אחד עני ואחד עשיר,

לא אמרו מערבין בפת אלא להקל על העשיר, שלא יצא ויערב ברגליו. גמ׳ מאי לא אמר כלום? אמר רב. לא אמר כלום כל עיקר, דאפילו לתחתיו של אילן לא מצי אזיל. ושמואל אמר. לא אמר כלום לביתו, אבל לתחתיו של אילן מצי אזיל. ונעשה תחתיו של אילן חמר גמל.
מלא חפניו שאמרו מחוקות, או גדושות? אמר ליה רבי אבא לרב אשי, תא שמע. מלא חפניו שאמרו לא מחוקות, ולא גדושות, אלא טפופות. תנן התם. נשפך הדם על הרצפה ואספו פסול. מן הכלי על הרצפה ואספו כשר. מנא הני מילי? תנו רבנן. ולקח מדם הפר, מדם הנפש, ולא מדם העור,

ולא מדם התמצית. מדם הפר, דם מהפר יקבלנו, דאי סלקא דעתך מדם הפר מדם, ואפילו מקצת דם, והאמר רב יהודה. המקבל, צריך שיקבל את כל דמו של פר, שנאמר. ואת כל דם הפר ישפוך אל יסוד מזבח. אלא שמע מינה. מאי מדם הפר דם מהפר יקבלנו. וקסבר.

גורעין ומוסיפין ודורשין. בעי רב פפא. נתפזר הקטורת ממלוא חפניו, מהו? ידו כצואר בהמה דמי ופסולה, או דילמא ככלי שרת דמי ולא פסולה? תיקו. בעי רב פפא. חישב בחפינת קטורת, מהו? מי אמרינן יליף מלא מלא ממנחה, מה התם מהניא בה מחשבה, הכא נמי מהניא בה מחשבה,

מכשירי מצוה כמצוה דמו, או לא? תיקו. בעו מיניה מרב ששת. הולכה בשמאל, מהו? אמר להו רב ששת, תניתוה. נטל את המחתה בימינו ואת הכף בשמאלו. ונפשוט להו מהא דתנן. הרגל של ימין בשמאל ובית עורה לחוץ. אי מהתם, הוה אמינא.
סומכין אותה בספסל ובארוכות המטה. בכשורי חדתי דעבידי דפקעי. נותנין כלי תחת הדלף בשבת. בבתי חדתי דשכיחי דדלפי.

רב יוסף אמר, היינו טעמא דרב חסדא. משום דקא מבטל כלי מהיכנו. איתיביה אביי. חבית של טבל שנשברה מביא כלי אחר ומניח תחתיה. אמר ליה. טבל מוכן הוא אצל שבת, שאם עבר ותקנו מתוקן. נותנין כלי תחת הנר לקבל ניצוצות. אמר רב הונא בריה דרב יהושע. ניצוצות אין בהן ממש. וכן קורה שנשברה,

תא שמע. אחת ביצה שנולדה בשבת, ואחת ביצה שנולדה ביום טוב אין מטלטלין אותה לכסות בה את הכלי ולסמוך בה כרעי המטה, אבל כופה עליה כלי בשביל שלא תשבר. הכא נמי בצריך למקומו. תא שמע. פורסין מחצלות על גבי אבנים בשבת. באבנים מקורזלות דחזיין לבית הכסא. תא שמע. פורסין מחצלות על גבי לבנים בשבת.

דאישתיור מבנינא, דחזיין למיזגא עלייהו. תא שמע. פורסין מחצלת על גבי כוורת דבורים בשבת, בחמה מפני החמה, ובגשמים מפני הגשמים. ובלבד שלא יתכוין לצוד. הכא במאי עסקינן דאיכא דבש. אמר ליה רב עוקבא ממישן לרב אשי. תינח בימות החמה דאיכא דבש. בימות הגשמים דליכא דבש, מאי איכא למימר?

במה דברים אמורים כשחישב עליהן, אבל לא חישב עליהן אסור. הא קמשמע לן. אף על פי שחישב עליהן, ובלבד שלא יתכוין לצוד. מני? אי רבי שמעון לית ליה מוקצה. אי רבי יהודה כי לא מתכוין מאי הוי? הא דבר שאין מתכוין אסור. לעולם רבי יהודה. מאי ובלבד שלא יתכוין לצוד שלא יעשנה כמצודה,

עושין מחיצה למת בשביל חי, ואין עושין מחיצה למת בשביל מת. מאי היא? דאמר רב שמואל בר יהודה, וכן תנא שילא מרי. מת המוטל בחמה, באים שני בני אדם ויושבין בצדו. חם להם מלמטה, זה מביא מטה ויושב עליה וזה מביא מטה ויושב עליה. חם להם מלמעלה, מביאים מחצלת ופורסין עליהן. זה זוקף מטתו ונשמט והולך לו,

הופכו ממטה למטה. רב חנינא בר שלמיא משמיה דרב אמר. מניח עליו ככר או תינוק ומטלטלו. היכא דאיכא ככר או תינוק כולי עלמא לא פליגי דשרי. כי פליגי דלית ליה. מר סבר טלטול מן הצד שמיה טלטול, ומר סבר לא שמיה טלטול. לימא כתנאי. אין מצילין את המת מפני הדליקה.

אמר רבי יהודה בן לקיש. שמעתי שמצילין את המת מפני הדליקה. היכי דמי. אי דאיכא ככר או תינוק, מאי טעמא דתנא קמא? אי דליכא, מאי טעמא דרבי יהודה בן לקיש? אלא לאו בטלטול מן הצד פליגי. דמר סבר טלטול מן הצד שמיה טלטול, ומר סבר לא שמיה טלטול. לא, דכולי עלמא טלטול מן הצד שמיה טלטול, והיינו טעמא דרבי יהודה בן לקיש.
כשהלך ניקנור להביא דלתות מאלכסנדריא של מצרים,

בחזירתו עמד עליו נחשול שבים לטבעו, נטלו אחת מהן והטילוה לים, ועדיין לא נח הים מזעפו. בקשו להטיל את חברתה, עמד הוא וכרכה, אמר להם. הטילוני עמה. מיד נח הים מזעפו, והיה מצטער על חברתה. כיון שהגיע לנמלה של עכו,

הללו פיתן מתעפשת, והללו אין פיתן מתעפשת. כששמעו חכמים בדבר, אמרו. כל מה שברא הקדוש ברוך הוא לכבודו בראו, שנאמר. כל הנקרא בשמי ולכבודי בראתיו. וחזרו בית גרמו למקומן. שלחו להם חכמים ולא באו, כפלו להם שכרן ובאו. בכל יום היו נוטלין שנים עשר מנה, והיום עשרים וארבעה. רבי יהודה אומר. בכל יום עשרים וארבעה, והיום ארבעים ושמונה.

אמרו להם. יודעין היו של בית אבא שבית זה עתיד ליחרב, שמא ילמוד אדם שאינו מהוגן וילך ויעבוד עבודה זרה בכך. ועל דבר זה מזכירין אותן לשבח. מעולם לא נמצאת פת נקיה ביד בניהם, שלא יאמרו ממעשה לחם הפנים זה ניזונין, לקיים מה שנאמר. והייתם נקיים מה׳ ומישראל. של בית אבטינס לא רצו ללמד על מעשה הקטורת. תנו רבנן.

וראיתי (ששחק ובכה). אמרתי לו. מפני מה בכית? אמר לי. כבוד אבותי נזכרתי. ומפני מה שחקת? אמר לי. שעתיד הקדוש ברוך הוא להחזירה לנו. ומפני מה נזכרת? אמר לי. מעלה עשן כנגדי. הראהו לי. אמר לי. שבועה היא בידינו שאין מראין אותו לכל אדם.

אמר רבי יוחנן בן נורי. פעם אחת מצאתי זקן אחד ומגילת סממנין בידו. אמרתי לו. מאין אתה? אמר לי. מבית אבטינס אני. ומה בידך? אמר לי. מגילת סממנין. הראהו לי. אמר לי. כל זמן שבית אבא היו קיימין, לא היו מוסרין אותו לכל אדם, ועכשיו הרי הוא לך, והזהר בה.

וכשבאתי וסחתי דברי לפני רבי עקיבא, אמר לי. מעתה אסור לספר בגנותן של אלו. מכאן אמר בן עזאי. בשמך יקראוך, ובמקומך יושיבוך, ומשלך יתנו לך. אין אדם נוגע במוכן לחבירו. ואין מלכות נוגעת בחברתה אפילו כמלא נימא. הוגרס בן לוי וכו׳. תניא.

אפילו בשביל צדיק אחד עולם נברא, שנאמר. וירא אלהים את האור כי טוב, ואין טוב אלא צדיק, שנאמר. אמרו צדיק כי טוב. (אמר) רבי אלעזר. כל המשכח דבר מתלמודו גורם גלות לבניו, שנאמר. ותשכח תורת אלהיך אשכח בניך גם אני. רבי אבהו אמר. מורידין אותו מגדולתו, שנאמר. כי אתה הדעת מאסת ואמאסך מכהן לי.

כיון שיצאו רוב שנותיו של אדם ולא חטא שוב אינו חוטא, שנאמר. רגלי חסידיו ישמור, דבי רבי שילא אמרי. כיון שבאה לידו דבר עבירה פעם ראשונה ושניה ואינו חוטא שוב אינו חוטא, שנאמר. רגלי חסידיו ישמור. אמר ריש לקיש, מאי דכתיב. אם ללצים הוא יליץ ולענוים יתן חן, בא לטמא פותחין לו.

בא לטהר מסייעין אותו. תנא דבי רבי ישמעאל. משל לאדם שהיה מוכר נפט ואפרסמון, בא למדוד נפט, אומר לו. מדוד אתה לעצמך. בא למדוד אפרסמון, אומר לו. המתן לי עד שאמדוד עמך, כדי שנתבסם אני ואתה. תנא דבי רבי ישמעאל. עבירה מטמטמת לבו של אדם, שנאמר.
פלימו אומר. צריך שיקדים ברית לתורה,

והתניא רבי אומר. אין חותמין בשתים. גופא. רבי אומר. אין חותמין בשתים. איתיביה לוי לרבי, על הארץ ועל המזון. ארץ דמפקא מזון. על הארץ ועל הפירות. ארץ דמפקא פירות. מקדש ישראל והזמנים. ישראל דקדשינהו לזמנים. מקדש ישראל וראשי חדשים. ישראל דקדשינהו לראשי חדשים.

ומאי שנא? הכא חדא היא, התם תרתי, כל חדא וחדא באפי נפשה. וטעמא מאי אין חותמין בשתים? לפי שאין עושין מצות חבילות חבילות. מאי הוי עלה? אמר רב ששת. פתח ברחם על עמך ישראל חותם במושיע ישראל. פתח ברחם על ירושלים חותם בבונה ירושלים. ורב נחמן אמר. אפילו פתח ברחם על ישראל חותם בבונה ירושלים,

אבל פתח בהטוב והמטיב חוזר לראש. אמר רב אידי בר אבין אמר רב עמרם אמר רב נחמן אמר שמואל. טעה ולא הזכיר של ראש חדש בתפלה מחזירין אותו. בברכת המזון אין מחזירין אותו. אמר ליה רב אבין לרב עמרם. מאי שנא תפלה ומאי שנא ברכת המזון? אמר ליה. אף לדידי קשיא לי ושאילתיה לרב נחמן, ואמר לי.

מיניה דמר שמואל לא שמיע לי, אלא נחזי אנן. תפלה דחובה היא מחזירין אותו. ברכת מזונא, דאי בעי אכיל אי בעי לא אכיל אין מחזירין אותו. אלא מעתה שבתות וימים טובים, דלא סגי דלא אכיל הכי נמי דאי טעי הדר? אמר ליה. אין, דאמר רבי שילא אמר רב. טעה חוזר לראש. והא אמר רב הונא אמר רב. טעה אומר ברוך שנתן. לאו איתמר עלה.

לא שנו אלא שלא פתח בהטוב והמטיב, אבל פתח בהטוב והמטיב חוזר לראש. עד כמה מזמנין וכו׳. למימרא דרבי מאיר חשיב ליה כזית, ורבי יהודה כביצה? והא איפכא שמעינן להו, דתנן. וכן מי שיצא מירושלים ונזכר שהיה בידו בשר קדש, אם עבר צופים שורפו במקומו,
דברי רבי. רבי יוסי אומר. אינו חייב עד שיגבל. אמר ליה אביי. ודילמא עד כאן לא קאמר רבי יוסי אלא בקמח, דבר גיבול הוא. אבל דיו דלאו בר גיבול הוא, אימא ליחייב. לא סלקא דעתך, דתניא. אחד נותן את האפר ואחד נותן את המים האחרון חייב, דברי רבי. רבי יוסי ברבי יהודה אומר. עד שיגבל.

ולימא מר משום שביתת כלים. דתניא. ובכל אשר אמרתי אליכם תשמרו לרבות שביתת כלים. אלא אמר רב יוסף. משום שביתת כלים. והשתא דאמרת לבית הלל אית להו שביתת כלים דאורייתא, גפרית ומוגמר מאי טעמא שרו? משום דלא קעביד מעשה. אונין של פשתן מאי טעמא שרו משום דלא עביד מעשה, ומינח נייחא.

מצודת חיה ועוף ודגים דקא עביד מעשה, מאי טעמא שרו? התם נמי בלחי וקוקרי דלא קעביד מעשה. והשתא דאמר רב אושעיא אמר רב אסי. מאן תנא שביתת כלים דאורייתא בית שמאי היא ולא בית הלל, לבית שמאי בין קעביד מעשה בין דלא קעביד מעשה אסור.

אפילו תימא בית הלל, גזירה שמא יחתה בגחלים. אי הכי מוגמר וגפרית נמי לגזור. התם לא מחתי להו, דאי מחתי סליק בהו קוטרא, וקשי להו. אונין של פשתן נמי ליגזור. התם, כיון דקשי להו זיקא, לא מגלו ליה. צמר ליורה ליגזור. אמר שמואל. ביורה עקורה. וניחוש שמא מגיס בה.

בעקורה וטוחה. והשתא דאמר מר גזירה שמא יחתה בגחלים, האי קדרה חייתא שרי לאנוחה ערב שבת עם חשיכה בתנורא. מאי טעמא? כיון דלא חזי לאורתא, אסוחי מסח דעתיה מיניה ולא אתי לחתויי גחלים. ובשיל שפיר דמי. בשיל ולא בשיל אסיר. ואי שדא ביה גרמא חייא שפיר דמי.

איכא דאמרי. דגדיא בין שריק בין לא שריק שפיר דמי. דברחא נמי ושריק שפיר דמי. כי פליגי דברחא ולא שריק דרב אשי שרי ורב ירמיה מדפתי אסר. ולרב אשי דשרי, והתניא אין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום.

בית שמאי אומרים אין מוכרין. תנו רבנן, בית שמאי אומרים. לא ימכור אדם חפצו לגוי, ולא ישאילנו, ולא ילונו, ולא יתן לו במתנה אלא כדי שיגיע לביתו. ובית הלל אומרים. כדי שיגיע לבית הסמוך לחומה. רבי עקיבא אומר. כדי שיצא מפתח ביתו. אמר רבי יוסי ברבי יהודה. הן הן דברי רבי עקיבא,

הן הן דברי בית הלל לא בא רבי עקיבא אלא לפרש דברי בית הלל. תנו רבנן, בית שמאי אומרים. לא ימכור אדם חמצו לגוי אלא אם כן יודע בו שיכלה קודם הפסח, דברי בית שמאי. ובית הלל אומרים. כל זמן שמותר לאוכלו מותר למוכרו.
המעביר חפץ מתחילת ארבע לסוף ארבע, והעבירו דרך עליו חייב. מי קתני. אם הוציא חייב חטאת?

תיקו. וכן לא ירוק. רבי יהודה אומר וכו׳. אף על גב דלא הפיך בה? והתנן. היה אוכל דבילה בידים מסואבות, והכניס ידו לתוך פיו ליטול צרור רבי מאיר מטמא, ורבי יוסי מטהר. רבי יהודה אומר. היפך בה טמא. לא היפך בה טהור. אמר רבי יוחנן. מוחלפת השיטה.

ריש לקיש אמר. לעולם לא תחליף, והכא במאי עסקינן? בכיחו. והתניא, רבי יהודה אומר. כיחו ונתלש, מאי לאו רוק ונתלש. לא, כיחו ונתלש. והא תניא, רבי יהודה אומר. כיחו שנתלש,

אל תקרי למשנאי, אלא למשניאי. והא מינס אניס? כיח ורק קאמרינן. מתני׳ לא יעמוד אדם ברשות היחיד וישתה ברשות הרבים, ברשות הרבים וישתה ברשות היחיד, אלא אם כן הכניס ראשו ורובו למקום שהוא שותה. וכן בגת. גמ׳ רישא רבנן, וסיפא רבי מאיר.

בחפיצין שצריכין לו, ודברי הכל. איבעיא להו. כרמלית, מאי? אמר אביי. היא היא. אמר רבא. היא גופא גזירה, ואנן ניקום ונגזור גזירה לגזירה?. אמר אביי. מנא אמינא לה, מדקתני וכן בגת. ורבא אמר. לענין מעשר. וכן אמר רב ששת. וכן בגת לענין מעשר.

כגג דמי. תניא נמי הכי. עומד אדם ברשות היחיד ומגביה ידו למעלה מעשרה טפחים לפחות משלשה סמוך לגג, וקולט, ובלבד שלא יצרף. תניא אידך. לא יעמוד אדם ברשות היחיד ויגביה ידו למעלה מעשרה טפחים לפחות משלשה סמוך לגג ויצרף,

אבל קולט הוא ושותה. מן הצינור מכל מקום שותה. תנא. אם יש בצינור ארבעה על ארבעה אסור, מפני שהוא כמוציא מרשות לרשות. מתני׳ בור ברשות הרבים וחולייתו גבוה עשרה טפחים, חלון שעל גביו ממלאין הימנו בשבת. אשפה ברשות הרבים גבוה עשרה טפחים, חלון שעל גביו שופכין לתוכה מים בשבת.

גמ׳ במאי עסקינן? אילימא בסמוכה, למה לי חוליא עשרה? אמר רב הונא. הכא במאי עסקינן? במופלגת מן הכותל ארבעה. וטעמא דאיכא חוליא עשרה, הא ליכא חוליא עשרה קא מטלטל מרשות היחיד לרשות היחיד דרך רשות הרבים. ורבי יוחנן אמר.

מעשה במבוי אחד שצידו אחד כלה לים וצידו אחד כלה לאשפה, ובא מעשה לפני רבי, ולא אמר בו לא איסור ולא היתר. היתר לא אמר בו דחיישינן שמא תנטל אשפה, ויעלה הים
רבי יוסי אומר. שוחק וזורה לרוח, או מטיל לים. ואיבעיא להו. היכי קאמר? שוחק וזורה לרוח, ושוחק ומטיל לים. או דילמא שוחק וזורה לרוח, אבל מטיל לים בעיניה. אמר רבה. מסתברא עבודה זרה דלים המלח קא אזלא לא בעי שחיקה. חמץ דלשאר נהרות קאזיל בעי פירור. אמר ליה רב יוסף. אדרבה, איפכא מסתברא.

גמ׳ מני מתניתין? לא רבי יהודה ולא רבי שמעון ולא רבי יוסי הגלילי. מאי היא? דתניא. חמץ, בין לפני זמנו בין לאחר זמנו עובר עליו בלאו. תוך זמנו עובר עליו בלאו וכרת, דברי רבי יהודה. רבי שמעון אומר. חמץ לפני זמנו ולאחר זמנו אינו עובר עליו בלא כלום.

לא יאכל חמץ מיבעי ליה לכדתניא, רבי יוסי הגלילי אומר. מנין לפסח מצרים שאין חימוצו נוהג אלא יום אחד? תלמוד לומר. לא יאכל חמץ, וסמיך ליה. היום אתם יצאים. ורבי יהודה, מחמת דבר אחר מנא ליה? מדאפקיה רחמנא בלשון מחמצת. דרבי יוסי הגלילי מנא ליה? אי בעית אימא. מדסמיך ליה היום. אי בעית אימא.

ההוא לקובעו חובה אפילו בזמן הזה הוא דאתא. ורבי שמעון, לקובעו חובה מנא ליה? נפקא ליה מבערב תאכלו. ורבי יהודה, מיבעי ליה לטמא ושהיה בדרך רחוקה. סלקא דעתך אמינא. הואיל ובפסח לא יאכל מצה ומרור נמי לא ניכול. קא משמע לן. ורבי שמעון, טמא ושהיה בדרך רחוקה לא איצטריך קרא, דלא גרע מערל ובן נכר.
תנו רבנן. שלשה רובן קשה, ומיעוטן יפה, ואלו הן. שאור, ומלח, וסרבנות. אמר רב הונא. טעה בשלש ראשונות חוזר לראש. באמצעיות חוזר לאתה חונן. באחרונות חוזר לעבודה. ורב אסי אמר. אמצעיות אין להן סדר. מתיב רב ששת. מהיכן הוא חוזר מתחלת הברכה שטעה זה.

תיובתא דרב הונא. אמר לך רב הונא. אמצעיות כולהו חדא ברכתא נינהו. אמר רב יהודה. לעולם אל ישאל אדם צרכיו לא בשלש ראשונות, ולא בשלש אחרונות, אלא באמצעיות. דאמר רבי חנינא. ראשונות דומה לעבד שמסדר שבח לפני רבו. אמצעיות דומה לעבד שמבקש פרס מרבו.

תנו רבנן. אלו ברכות שאדם שוחה בהן. באבות, תחלה וסוף. בהודאה, תחלה וסוף. ואם בא לשוח בסוף כל ברכה וברכה, ובתחלת כל ברכה וברכה מלמדין אותו שלא ישחה. אמר רבי שמעון בן פזי אמר רבי יהושע בן לוי משום בר קפרא. הדיוט, כמו שאמרנו.

אמרו לו. מנין אתה יודע? אמר להם. אם שגורה תפלתי בפי יודע אני שהוא מקובל. ואם לאו יודע אני שהוא מטורף. גמ׳ אהייא? אמר רב חייא אמר רב ספרא משום חד דבי רבי. באבות. איכא דמתני לה אברייתא. המתפלל צריך שיכוין את לבו בכולן, ואם אינו יכול לכוין בכולן יכוין את לבו באחת.

אין בין העולם הזה לימות המשיח אלא שעבוד מלכויות בלבד. שנאמר. כי לא יחדל אביון מקרב הארץ. ואמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. כל הנביאים כולן לא נתנבאו אלא לבעלי תשובה, אבל צדיקים גמורים עין לא ראתה אלהים זולתך. ופליגא דרבי אבהו, דאמר רבי אבהו. מקום שבעלי תשובה עומדין צדיקים גמורים אינם עומדין,

שנאמר. שלום שלום לרחוק ולקרוב. לרחוק ברישא, והדר לקרוב. ורבי יוחנן אמר לך. מאי רחוק שהיה רחוק מדבר עבירה מעיקרא. ומאי קרוב שהיה קרוב לדבר עבירה, ונתרחק ממנו השתא. מאי עין לא ראתה? אמר רבי יהושע בן לוי. זה יין המשומר בענביו מששת ימי בראשית.

אמרו לו. וכי נביא אתה?. אמר להן. לא נביא אנכי ולא בן נביא אנכי, אלא כך מקובלני. אם שגורה תפלתי בפי יודע אני שהוא מקובל, ואם לאו יודע אני שהוא מטורף. ישבו וכתבו וכוונו אותה שעה. וכשבאו אצל רבן גמליאל, אמר להן. העבודה, לא חסרתם ולא הותרתם, אלא כך היה מעשה באותה שעה חלצתו חמה ושאל לנו מים לשתות.

אמר לו. חנינא בני, בקש עליו רחמים ויחיה. הניח ראשו בין ברכיו ובקש עליו רחמים, וחיה. אמר רבי יוחנן בן זכאי. אלמלי הטיח בן זכאי את ראשו בין ברכיו כל היום כולו לא היו משגיחים עליו. אמרה לו אשתו. וכי חנינא גדול ממך? אמר לה. לאו, אלא הוא דומה כעבד לפני המלך, ואני דומה כשר לפני המלך.
ולא את ספר תורה לרשות הרבים, ובית הלל מתירין. גמ׳ תני תנא קמיה דרבי יצחק בר אבדימי. השוחט עולת נדבה ביום טוב לוקה. אמר ליה. דאמר לך מני בית שמאי היא, דאמרי. לא אמרינן מתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך. דאי בית הלל, הא אמרי. מתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך. הכא נמי,

בשבת אין, ביום טוב לא. מתקיף לה רב יוסף. אלא מעתה, ליפלגו באבנים. אלא מדלא מפלגי באבנים, שמע מינה, בהוצאה שלא לצורך פליגי. ואף רבי יוחנן סבר. במתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך פליגי. דתני תנא קמיה דרבי יוחנן.

לא אמרינן מתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך. הכא נמי, לא אמרינן. מתוך שהותרה הבערה לצורך, הותרה נמי שלא לצורך. דאי בית הלל כיון דאמרי מתוך שהותרה הוצאה לצורך הותרה נמי שלא לצורך, הכא נמי. מתוך שהותרה הבערה לצורך הותרה נמי שלא לצורך. מתני׳ בית שמאי אומרים. אין מוליכין חלה ומתנות לכהן ביום טוב,

לא נחלקו אלא להוליכן בפני עצמן, שבית שמאי אומרים. אין מוליכין, ובית הלל אומרים. מוליכין. וכך היו בית שמאי דנין. חלה ומתנות מתנה לכהן, ותרומה מתנה לכהן. כשם שאין מוליכין את התרומה כך אין מוליכין את המתנות. אמרו להם בית הלל. לא, אם אמרתם בתרומה שאינו זכאי בהרמתה, תאמרו במתנות שזכאי בהרמתן. אמר רבי יוסי.

לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על המתנות שמוליכין, לא נחלקו אלא על התרומה, שבית שמאי אומרים. אין מוליכין, ובית הלל אומרים. מוליכין. וכך היו בית הלל דנין. חלה ומתנות מתנה לכהן, ותרומה מתנה לכהן, כשם שמוליכין את המתנות, כך מוליכין את התרומה. אמרו להם בית שמאי. לא, אם אמרתם במתנות שזכאי בהרמתן תאמרו בתרומה שאין זכאי בהרמתה.

האידנא? אמר ליה. הכי אמר רב יהודה אמר שמואל. הלכה כרבי יוסי. אושפיזכניה דרבא בר רב חנן הוה ליה אסורייתא דחרדלא, אמר ליה. מהו לפרוכי ומיכל מנייהו ביום טוב? לא הוה בידיה, אתא לקמיה דרבא. אמר ליה. מוללין מלילות ומפרכין קטניות ביום טוב. איתיביה אביי.

המולל מלילות מערב שבת, למחר מנפח מיד ליד, ואוכל. אבל לא בקנון, ולא בתמחוי. המולל מלילות מערב יום טוב, למחר מנפח על יד על יד, ואוכל אפילו בקנון ואפילו בתמחוי, אבל לא בטבלא ולא בנפה ולא בכברה. מערב יום טוב אין, ביום טוב לא. אפילו תימא ביום טוב, ואיידי דתנא רישא מערב שבת, תנא סיפא נמי מערב יום
פחות משלשה אין צריך להביא קורה אחרת. שלשה צריך להביא קורה אחרת. רבן שמעון בן גמליאל אומר. פחות מארבעה אין צריך להביא קורה אחרת, ארבעה צריך להביא קורה אחרת. מאי לאו משוכה מבחוץ, ותלויה מבפנים. לא, אידי ואידי מבפנים. משוכה מרוח אחת, ותלויה משתי רוחות. מהו דתימא. מרוח אחת אמרינן לבוד,

בין לחיים ותחת הקורה נידון ככרמלית. אמר ליה. פוק תני לברא. אמר אביי. מסתברא מילתיה דרבי יוחנן תחת הקורה, אבל בין לחיין אסור. ורבא אמר. בין לחיים נמי מותר. אמר רבא. מנא אמינא לה דכי אתא רב דימי, אמר רבי יוחנן. מקום שאין בו ארבעה על ארבעה,

להוי כנראה מבחוץ ושוה מבפנים. מידי הוא טעמא אלא לרבי יוחנן, הא כי אתא רבין אמר רבי יוחנן. נראה מבחוץ ושוה מבפנים אינו נידון משום לחי. איתמר. נראה מבפנים ושוה מבחוץ נידון משום לחי. נראה מבחוץ ושוה מבפנים, רבי חייא ורבי שמעון ברבי, חד אמר. נידון משום לחי, וחד אמר. אינו נידון משום לחי.

דתני רבי חייא. כותל שצידו אחד כנוס מחבירו, בין שנראה מבחוץ ושוה מבפנים, ובין שנראה מבפנים ושוה מבחוץ נידון משום לחי, תסתיים. ורבי יוחנן מי לא שמיע ליה הא?. אלא שמיע ליה
אמר רבי יוסי. מעשה בטוביה הרופא שראה את החדש בירושלים, הוא ובנו ועבדו משוחרר, וקבלו הכהנים אותו ואת בנו ופסלו את עבדו. וכשבאו לפני בית דין קבלו אותו ואת עבדו, ופסלו את בנו. גמ׳ אמר רבי לוי. מאי טעמא דרבי שמעון, דכתיב. ויאמר ה׳ אל משה ואל אהרן בארץ מצרים לאמר. החדש הזה לכם עדות זו תהא כשרה בכם. ורבנן?

שלנו, אמרו לו. אמור כיצד ראית את הלבנה. אמר להם. עולה הייתי במעלה אדומים, וראיתיו שהוא רבוץ בין שני סלעים, ראשו דומה לעגל, אזניו דומין לגדי, קרניו דומות לצבי, וזנבו מונחת לו בין ירכותיו, והצצתי בו ונרתעתי ונפלתי לאחורי. ואם אין אתם מאמינים לי הרי מאתים זוז צרורין לי בסדיני. אמרו לו. מי הזקיקך לכך?

ומוליך ומביא ומעלה ומוריד, עד שהוא רואה את חבירו שהוא עושה כן בראש ההר השני, וכן בראש ההר השלישי. ומאין היו משיאין משואות? מהר המשחה לסרטבא, ומסרטבא לגרופינא, ומגרופינא לחוורן, ומחוורן לבית בלתין, ומבית בלתין לא זזו משם,