portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אמר רב יהודה אמר שמואל. כלי קיואי מותר לטלטלן בשבת. בעו מיניה מרב יהודה. כובד העליון וכובד התחתון מהו? אין ולאו ורפיא בידיה. איתמר אמר רב נחמן אמר שמואל. כלי קיואי מותר לטלטלן בשבת, אפילו כובד העליון וכובד התחתון, אבל לא את העמודים. אמר ליה רבא לרב נחמן. מאי שנא עמודים דלא?

רבי ישמעאל אומר. מקפלין את הכלים, ומציעין את המטות מיום הכיפורים לשבת. וחלבי שבת קריבין ביום הכיפורים, אבל לא של יום הכפורים בשבת. רבי עקיבא אומר. לא של שבת קריבין ביום הכיפורים, ולא של יום הכיפורים קריבין בשבת. גמ׳ אמרי דבי רבי ינאי. לא שנו אלא באדם אחד, אבל בשני בני אדם לא.

מתקיף לה רב ספרא. והא מיתחזי כרמות רוחא. כיון דכל יומא לא קעביד, והאידנא הוא דקא עביד לא מיתחזי כרמות רוחא. וכבדתו מעשות דרכיך. וכבדתו שלא יהא מלבושך של שבת כמלבושך של חול, וכי הא דרבי יוחנן קרי למאניה מכבדותי.

ואמרי ליה אמר רבי אבא אמר רב הונא. היה מהלך בשבת ופגע באמת המים, אם יכול להניח את רגלו ראשונה קודם שתעקר שניה מותר, ואם לאו אסור. מתקיף לה רבא. היכי ליעביד? ליקיף קמפיש בהילוכא. ליעבר זימנין דמיתווסן מאניה מיא, ואתי לידי סחיטה. אלא בהא כיון דלא אפשר שפיר דמי.

אלא כדבעא מיניה רבי מרבי ישמעאל ברבי יוסי. מהו לפסוע פסיעה גסה בשבת? אמר ליה. וכי בחול מי הותרה? שאני אומר. פסיעה גסה נוטלת אחד מחמש מאות ממאור עיניו של אדם. ומהדר ליה בקידושא דבי שמשי. בעא מיניה רבי מרבי ישמעאל ברבי יוסי. מהו לאכול אדמה בשבת? אמר ליה. וכי בחול מי הותרה? שאני אומר. אף בחול אסור, מפני שהוא מלקה.

אמר רבי אמי. כל האוכל מעפרה של בבל כאילו אוכל מבשר אבותיו. ויש אומרים. כאילו אוכל שקצים ורמשים, דכתיב. וימח את כל היקום וגו׳. אמר ריש לקיש. למה נקרא שמה שנער שכל מתי מבול ננערו לשם. אמר רבי יוחנן. למה נקרא שמה מצולה שכל מתי מבול נצטללו לשם.

[ויש אומרים כאילו אוכל] שקצים ורמשים, והא ודאי איתמחויי איתמחו. אמרי כיון דמלקי גזרו ביה רבנן. דהא ההוא גברא דאכל גרגישתא ואכל תחלי, וקדחו ליה תחלי בלביה, ומית. ורחצת וסכת ושמת שמלתיך אמר רבי אלעזר. אלו בגדים של שבת.

שנאמר. ויבא המלך דוד וישב לפני ה׳ ויאמר מי אנכי אדני ה׳ ומי ביתי כי הבאתני עד הלם. וטבלת פתך בחמץ, אמר רבי אלעזר. מכאן שהחומץ יפה לשרב. רבי שמואל בר נחמני אמר. רמז רמז לה עתיד בן לצאת ממך שמעשיו קשין כחמץ, ומנו מנשה.

ותשב מצד הקוצרים אמר רבי אלעזר. מצד הקוצרים ולא בתוך הקוצרים, רמז רמז לה שעתידה מלכות בית דוד שתתחלק. ויצבט לה קלי ותאכל. אמר רבי אלעזר. ותאכל בימי דוד, ותשבע בימי שלמה, ותתר בימי חזקיה. ואיכא דאמרי. ותאכל בימי דוד ובימי שלמה, ותשבע בימי חזקיה,

רבי אלעזר אומר. ותחת כבודו תחת כבודו ממש. רבי שמואל בר נחמני אמר. תחת כבודו כשריפת בני אהרן. מה להלן שריפת נשמה וגוף קיים, אף כאן שריפת נשמה וגוף קיים.
מכלל דתנא קמא לא סבירא ליה. אלא מחוורתא כדשנינן מעיקרא. מר סבר הקפה ביד, ומר סבר הקפה ברגל. ואי בעית אימא, בהא קא

מיפלגי. מר סבר. סביב דמזבח פנימי כסביב דמזבח החיצון, ומר סבר. כוליה מזבח פנימי במקום חדא קרן דמזבח חיצון קאי. תניא, אמר רבי ישמעאל. שני כהנים גדולים נשתיירו במקדש ראשון, זה אומר. בידי הקפתי, וזה אומר. ברגלי הקפתי. זה נותן טעם לדבריו, וזה נותן טעם לדבריו.

זה נותן טעם לדבריו. סביב דמזבח פנימי כסביב דמזבח החיצון, וזה נותן טעם לדבריו. כוליה מזבח פנימי במקום חדא קרן דחיצון קאי. רבי אליעזר אומר. במקומו היה עומד ומחטא. מתניתין מני רבי יהודה היא. דתניא, רבי מאיר אומר. רבי אליעזר אומר. במקומו עומד ומחטא,

ועל כולן היה נותן ממעלה למטה, חוץ מאותה שבאלכסון, שנותן ממטה למעלה. רבי יהודה אומר. רבי אליעזר אומר. במקומו עומד ומחטא, ועל כולן הוא נותן מלמטה למעלה, חוץ מזו שהיתה לפניו ממש, שנותן ממעלה למטה, כי היכי דלא ניתווסן מאניה. הזה ממנו על טהרו של מזבח. מאי טהרו? אמר רבה בר רב שילא.

ואי זה זה יסוד מערבי, אף ירידתו מן הכבש, בסמוך לו, ואי זה זה יסוד דרומי. תניא, רבי ישמעאל אומר. זה וזה יסוד מערבי. רבי שמעון בן יוחאי אומר. זה וזה יסוד דרומי. בשלמא, רבי ישמעאל קסבר. ילמד סתום ממפורש. אלא, רבי שמעון בן יוחאי, מאי טעמא? אמר רב אשי. קסבר פתחא בדרום קאי.
מדרס כלי חרס טהור, ומגעו טמא. ושל עץ, בין מדרסו ובין מגעו טמא, וספינת הירדן טהורה כתנא דידן. רבי יוסי אומר. אף הספינה טמאה, כחנניא. ומדרס כלי חרס מנלן דטהור? אמר חזקיה, דאמר קרא. ואיש אשר יגע במשכבו, מקיש משכבו לו. מה הוא אית ליה טהרה במקוה אף משכבו נמי אית ליה טהרה במקוה.

דבי רבי ישמעאל תנא. כמשכב נדתה יהיה לה, מקיש משכבה לה. מה היא אית לה טהרה במקוה אף משכבה נמי אית לה טהרה במקוה, לאפוקי כלי חרס דלית ליה טהרה במקוה. מתיב רבי אילעא. מפץ במת מנין? ודין הוא.
קרא וטעה ואינו יודע להיכן טעה, באמצע הפרק יחזור לראש. בין פרק לפרק יחזור לפרק ראשון. בין כתיבה לכתיבה יחזור לכתיבה ראשונה. אמר ליה רבי יוחנן. לא שנו אלא שלא פתח בלמען ירבו ימיכם, אבל פתח בלמען ירבו ימיכם סרכיה נקט ואתי. אתא ואמר להו.

אמר להם איני שומע לכם לבטל הימני מלכות שמים אפילו שעה אחת. גמ׳ תנו רבנן. האומנין קורין בראש האילן ובראש הנדבך. ומתפללין בראש הזית ובראש התאנה. ושאר כל האילנות יורדים למטה ומתפללין. ובעל הבית, בין כך ובין כך יורד למטה ומתפלל, לפי שאין דעתו מיושבת עליו.

הכי אמר רב ששת והוא שבטלין ממלאכתן וקורין. והתניא. בית הלל אומרים עוסקים במלאכתן וקורין. לא קשיא. הא בפרק ראשון, הא בפרק שני. תנו רבנן. הפועלים שהיו עושין מלאכה אצל בעל הבית, קורין קריאת שמע ומברכין לפניה ולאחריה. ואוכלין פתן ומברכין לפניה ולאחריה, ומתפללין תפלה של שמונה עשרה.

ואוכלין פתן ואין מברכים לפניה, אבל מברכין לאחריה שתים. כיצד? ברכה ראשונה כתקונה, שניה פותח בברכת הארץ וכוללין בונה ירושלים בברכת הארץ. במה דברים אמורים בעושין בשכרן, אבל עושין בסעודתן או שהיה בעל הבית מיסב עמהן מברכין כתיקונה. חתן פטור מקריאת שמע.

תנו רבנן. בשבתך בביתך פרט לעוסק במצוה. ובלכתך בדרך פרט לחתן. מכאן אמרו. הכונס את הבתולה פטור, ואת האלמנה חייב. מאי משמע? אמר רב פפא. כי דרך. מה דרך רשות, אף הכא נמי רשות. מי לא עסקינן דקאזיל לדבר מצוה, ואפילו הכי אמר רחמנא. ליקרי. אם כן, לימא קרא בלכת, מאי בלכתך שמע מינה.

אמר להם איני כשאר בני אדם, אסטניס אני. וכשמת טבי עבדו קבל עליו תנחומין. אמרו לו תלמידיו. למדתנו רבינו שאין מקבלין תנחומין על העבדים? אמר להם. אין טבי עבדי כשאר כל העבדים, כשר היה. חתן אם רוצה לקרות קריאת שמע לילה הראשון קורא, רבן שמעון בן גמליאל אומר. לא כל הרוצה ליטול את השם, יטול. גמ׳ מאי טעמא דרבן גמליאל?

כך אומרים לו על עבדו ועל שפחתו המקום ימלא לך חסרונך. תניא אידך. עבדים ושפחות אין מספידין אותן. רבי יוסי אומר. אם עבד כשר הוא אומרים עליו. הוי איש טוב ונאמן ונהנה מיגיעו. אמרו לו. אם כן, מה הנחת לכשרים? תנו רבנן. אין קורין אבות אלא לשלשה, ואין קורין אמהות אלא לארבע. אבות מאי

אלא, עד הכא חשיבי, טפי לא חשיבי. תניא אידך. עבדים ושפחות אין קורין אותם אבא פלוני ואמא פלונית. ושל רבן גמליאל היו קורים אותם אבא פלוני ואמא פלונית. מעשה לסתור?. משום דחשיבי. אמר רבי אלעזר. מאי דכתיב, כן אברכך בחיי בשמך אשא כפי? כן אברכך בחיי זו קריאת שמע.

ותתעטף בחסידותך, ותתאזר בחנינותך, ותבא לפניך מדת טובך וענותנותך. רבי זירא בתר דמסיים צלותיה אמר הכי. יהי רצון מלפניך ה׳ אלהינו, שלא נחטא ולא נבוש ולא נכלם מאבותינו. רבי חייא בתר דמצלי אמר הכי. יהי רצון מלפניך ה׳ אלהינו, שתהא תורתך אומנותנו, ואל ידוה לבנו,
ומצא בתחתונה ולא מצא בעליונה דאסירן, דאמרינן. הנך אזלו לעלמא, והנך אשתרבובי אשתרבוב ונחות. אלא אפילו זמן בעליונה ולא זמן בתחתונה, ובא ומצא בעליונה ולא מצא בתחתונה הנך נמי אסירי, דאמרינן. הנך אזלו לעלמא, והנך סרוכי סרוך וסליקו. ואם אין שם אלא הן הרי אלו מותרין.

היכי דמי? אילימא במפורחין, איכא למימר. הנך אזלו לעלמא, והני אחריני נינהו. אלא במדדין. אי דאיכא קן בתוך חמשים אמה אדדויי אדדו, ואי דליכא קן בתוך חמשים אמה פשיטא דמותרין, דאמר מר עוקבא בר חמא. כל המדדה אין מדדה יותר מחמשים אמה. לעולם דאיכא קן בתוך חמשים אמה,

ובית הלל מתירין. גמ׳ תנא. ושוין שאם קצב עליו בשר שאסור לטלטלו. אמר אביי. מחלוקת בעלי, אבל בתברא גרמי דברי הכל מותר. פשיטא, עלי תנן. מהו דתימא. הוא הדין דאפילו תברא גרמי נמי. והאי דקתני עלי, להודיעך כחן דבית הלל,

ולא בהמה אצל טבח וסכין. ובית הלל אומרים. מוליכין זה אצל זה. בית שמאי אומרים. אין מוליכין תבלין ומדוך אצל מדוכה, ולא מדוכה אצל תבלין ומדוך. ובית הלל אומרים. מוליכין זה אצל זה. הכי השתא?. בשלמא בהמה אתי לאמלוכי, דאמר. נשבק האי בהמה כחושה, ומייתינא בהמה אחריתי דשמינה מינה.

מה לי למשטחינהו, מה לי לממלחינהו. אמר רב יהודה אמר שמואל. מולח אדם כמה חתיכות בשר בבת אחת, אף על פי שאינו צריך אלא לחתיכה אחת. רב אדא בר אהבה מערים ומלח גרמא גרמא. מתני׳ בית שמאי אומרים. אין מסלקין את התריסין ביום טוב, ובית הלל מתירין אף להחזיר. גמ׳ מאי תריסין? אמר עולא. תריסי חנויות.

מהו דתימא טעמייהו דבית הלל משום דחזי למזגא עלייהו, ואפילו מערב יום טוב נמי קא משמע לן התירו סופן משום תחלתן. דיום טוב אין, דערב יום טוב לא. תריסי חנויות נמי תנינא ובית הלל מתירין אף להחזיר. מהו דתימא טעמייהו דבית הלל משום דאין בנין בכלים ואין סתירה בכלים,

ואפילו דבתים נמי קא משמע לן התירו סופן משום תחלתן. דחנויות אין, דבתים לא. חזרת רטיה במקדש נמי תנינא. מחזירין רטיה במקדש אבל לא במדינה. מהו דתימא טעמא מאי משום דאין שבות במקדש, אפילו כהן דלאו בר עבודה הוא, קא משמע לן התירו סופן משום תחלתן. דבר עבודה אין, דלאו בר עבודה לא.

התחיל אין, לא התחיל לא. ועולא מאי טעמא לא אמר הא? בפלוגתא לא קא מיירי. הנך נמי פלוגתא נינהו. בית שמאי במקום בית הלל אינה משנה. מתניתין דלא כי האי תנא דתניא, אמר רבי שמעון בן אלעזר. מודים בית שמאי ובית הלל שמסלקין את התריסין ביום טוב, לא נחלקו אלא להחזיר.

שבית שמאי אומרים. אין מחזירין, ובית הלל אומרים. אף מחזירין. במה דברים אמורים בשיש להן ציר, אבל אין להן ציר דברי הכל מותר. והתניא. במה דברים אמורים בשאין להן ציר, אבל יש להן ציר דברי הכל אסור. אמר אביי. בשיש להן ציר מן הצד דברי הכל אסור.

אין להן ציר כל עיקר דברי הכל מותר. כי פליגי בשיש להן ציר באמצע. מר סבר. גזרינן ציר באמצע אטו ציר מן הצד, ומר סבר. לא גזרינן. מתני׳
אידך חצי טפח מלבין ליה בטינא משהו מהאי גיסא ומשהו מהאי גיסא, וקיימא. אמר רבה בר רב הונא. קורה שאמרו צריכה שתהא בריאה כדי לקבל אריח,

ומעמידי קורה אינן צריכין שיהיו בריאין כדי לקבל קורה ואריח. ורב חסדא אמר. אחד זה ואחד זה צריכין שיהיו בריאין כדי לקבל קורה ואריח. אמר רב ששת. הניח קורה על גבי מבוי, ופרס עליה מחצלת והגביה מן הקרקע שלשה קורה אין כאן מחיצה אין כאן. קורה אין כאן דהא מיכסיא.

ארבע צריך להביא קורה אחרת. וכן שתי קורות המתאימות, לא בזו כדי לקבל אריח ולא בזו כדי לקבל אריח, אם מקבלות אריח לרחבו טפח אין צריך להביא קורה אחרת, ואם לאו צריך להביא קורה אחרת. רבן שמעון בן גמליאל אומר. אם מקבלת אריח לארכו שלשה אין צריך להביא קורה אחרת, ואם לאו צריך להביא קורה אחרת. היו אחת למעלה ואחת למטה,

סיפא איצטריכא ליה. כל שיש בהיקפו שלשה טפחים יש בו רחב טפח. מנא הני מילי? אמר רבי יוחנן, אמר קרא. ויעש את הים מוצק עשר באמה משפתו עד שפתו עגל סביב וחמש באמה קומתו וקו שלשים באמה יסוב אותו סביב. והא איכא שפתו?. אמר רב פפא.

חמש מאה גרמידי, לתלת מאה מאה, למאה וחמשין חמשין. בארבע מאה וחמשין סגיא. הני מילי בריבועא ים שעשה שלמה עגול היה. מכדי, כמה מרובע יתר על העגול? רביע. לארבע מאה מאה, למאה עשרים וחמשה. הני מאה ועשרים וחמשה הוו להו. תני רמי בר יחזקאל. ים שעשה שלמה,

והא כתיב. מחזיק בתים שלשת אלפים? ההוא לגודשא. אמר אביי, שמע מינה. האי גודשה, תלתא הוי. ותנן נמי. שידה תיבה ומגדל, כוורת הקש וכוורת הקנים, ובור ספינה אלכסנדרית, אף על פי שיש להן שולים והן מחזיקות ארבעים סאה בלח, שהן כוריים ביבש טהורין.

מאי שנא בהילמי דפליגי רבנן עליה, לחיין נמי פליגי רבנן עליה. אמר ליה. שאני לחיין, משום דקאי רבי כוותיה. רב רחומי מתני הכי. אמר רב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת משמיה דרב. אין הלכה כרבי יוסי לא בהילמי ולא בלחיין. אמר ליה. אמרת? אמר להו. לא. אמר רבא. האלהים. אמרה, וגמירנא לה מיניה. ומאי טעמא קא הדר ביה?
שנאמר. ויקם אברהם מעל פני מתו, ונאמר. ואקברה מתי מלפני, כל זמן שמוטל עליו לקוברו כמוטל לפניו דמי. מתו אין, אבל משמרו לא. והתניא. המשמר את המת, אף על פי שאינו מתו פטור מקריאת שמע ומן התפלה ומן התפילין ומכל מצות האמורות בתורה. משמרו, אף על פי שאינו מתו, מתו אף על פי שאינו משמרו.

ואתה חלל רשע נשיא ישראל. ואי בעית אימא, מהכא. על פי שנים עדים או על פי שלשה עדים יומת המת, חי הוא. אלא, המת מעיקרא. בני רבי חייא נפוק לקרייתא. אייקר להו תלמודייהו. הוו קא מצערי לאדכוריה. אמר ליה חד לחבריה. ידע אבון בהאי צערא? אמר ליה אידך. מנא ידע? והא כתיב. יכבדו בניו ולא ידע. אמר ליה אידך.

ולא ידע? והא כתיב. אך בשרו עליו יכאב ונפשו עליו תאבל. ואמר רבי יצחק. קשה רמה למת כמחט בבשר החי. אמרי. בצערא דידהו ידעי, בצערא דאחרינא לא ידעי. ולא? והתניא. מעשה בחסיד אחד שנתן דינר לעני בערב ראש השנה בשני בצורת, והקניטתו אשתו, והלך ולן בבית הקברות.

ושמע שתי רוחות שמספרות זו לזו. אמרה חדא לחברתה. חברתי, בואי ונשוט בעולם, ונשמע מאחורי הפרגוד מה פורענות בא לעולם? אמרה לה חברתה. איני יכולה, שאני קבורה במחצלת של קנים. אלא לכי את, ומה שאת שומעת אמרי לי. הלכה היא ושטה ובאה. ואמרה לה חברתה. חברתי, מה שמעת מאחורי הפרגוד?

איני יכולה שאני קבורה במחצלת של קנים?. אלא לכי את, ומה שאת שומעת בואי ואמרי לי. הלכה ושטה ובאה. ואמרה לה חברתה. חברתי, מה שמעת מאחורי הפרגוד? אמרה לה. שמעתי שכל הזורע ברביעה שניה שדפון מלקה אותו. הלך וזרע ברביעה ראשונה, של כל העולם כולו נשדף ושלו לא נשדף. אמרה לו אשתו. מפני מה אשתקד של כל העולם כולו לקה ושלך לא לקה,

ועכשיו של כל העולם כולו נשדף ושלך לא נשדף? סח לה כל הדברים הללו. אמרו. לא היו ימים מועטים עד שנפלה קטטה בין אשתו של אותו חסיד ובין אמה של אותה ריבה. אמרה לה. לכי ואראך בתך שהיא קבורה במחצלת של קנים. לשנה האחרת הלך ולן בבית הקברות ושמע אותן רוחות שמספרות זו עם זו.

אמרה ליה. זיל שקלינהו מתותי צנורא דדשא בדוך פלן, ואימא לה לאימא, תשדר לי מסרקאי וגובתאי דכוחלא בהדי פלניתא דאתיא למחר. אלמא ידעי. דלמא דומה קדים ומכריז להו. תא שמע. דאבוה דשמואל הוו קא מפקדי גביה זוזי דיתמי. כי נח נפשיה לא הוה שמואל גביה.

הוו קא קרו ליה. בר אכיל זוזי דיתמי. אזל אבתריה לחצר מות. אמר להו. בעינא אבא. אמרו ליה. אבא טובא איכא הכא. אמר להו. בעינא אבא בר אבא. אמרו ליה. אבא בר אבא נמי טובא איכא הכא. אמר להו. בעינא אבא בר אבא אבוה דשמואל היכא? אמרו ליה סליק למתיבתא דרקיעא. אדהכי חזייה ללוי דיתיב אבראי. אמר ליה. אמאי יתבת אבראי?

מאי טעמא לא סלקת? אמר ליה, דאמרי לי. כל כי הנך שני דלא סליקת למתיבתא דרבי אפס ואחלישתיה לדעתיה, לא מעיילינן לך למתיבתא דרקיעא. אדהכי והכי אתא אבוה, חזייה דהוה קא בכי ואחיך. אמר ליה. מאי טעמא קא בכית? אמר ליה. דלעגל קא אתית. מאי טעמא אחיכת? דחשיבת בהאי עלמא טובא. אמר ליה. אי חשיבנא נעיילוה ללוי. ועיילוהו ללוי.

אמר ליה. זוזי דיתמי היכא? אמר ליה. זיל שקלינהו באמתא דרחיא. עילאי ותתאי דידן, ומיצעי דיתמי. אמר ליה. מאי טעמא עבדת הכי? אמר ליה. אי גנבי גנבי מגנבו מדידן. אי אכלה ארעא אכלה מדידן. אלמא דידעי. דילמא שאני שמואל, כיון דחשיב קדמי ומכרזי. פנו מקום. ואף רבי יונתן הדר ביה,

מנין למתים שמספרים זה עם זה שנאמר. ויאמר ה׳ אליו זאת הארץ אשר נשבעתי לאברהם ליצחק וליעקב לאמר. מאי לאמר? אמר הקדוש ברוך הוא למשה. לך אמור להם לאברהם ליצחק וליעקב. שבועה שנשבעתי לכם כבר קיימתיה לבניכם. ואי סלקא דעתך
לא סלקא דעתך, דקתני מאור ואחר כך בשמים, ומאן שמעת ליה דאית ליה האי סברא בית שמאי, דתניא אמר רבי יהודה. לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על המזון שבתחלה ועל הבדלה שהיא בסוף, על מה נחלקו על המאור ועל הבשמים. בית שמאי אומרים. מאור ואחר כך בשמים, ובית הלל אומרים. בשמים ואחר כך מאור. וממאי דבית שמאי היא ואליבא דרבי יהודה,

אם אין שם אלא אותו כוס, בית שמאי אומרים. מברך על היין ואחר כך מברך על המזון, מאי לאו דמברך עילויה ושתי ליה? לא, דמברך עילויה ומנח ליה. והאמר מר המברך צריך שיטעום. דטעים ליה. והאמר מר טעמו פגמו. דטעים ליה בידיה. והאמר מר כוס של ברכה צריך שעור, והא קא פחית ליה משיעוריה.

נוטלין לידים ואחר כך מוזגין את הכוס, שאם אתה אומר מוזגין את הכוס תחלה, גזרה שמא יטמאו משקין שאחורי הכוס מחמת ידיו, ויחזרו ויטמאו את הכוס. וליטמו ידים לכוס. ידים שניות הן, ואין שני עושה שלישי בחולין אלא על ידי משקין. ובית הלל אומרים.

מוזגין את הכוס ואחר כך נוטלין לידים. שאם אתה אומר נוטלין לידים תחלה, גזרה שמא יטמאו משקין שבידים מחמת הכוס, ויחזרו ויטמאו את הידים. וניטמי כוס לידים. אין כלי מטמא אדם. וניטמי למשקין שבתוכו. הכא בכלי שנטמאו אחוריו במשקין עסקינן,

דתוכו טהור וגבו טמא. דתנן. כלי שנטמאו אחוריו במשקין אחוריו טמאים תוכו ואוגנו ואזנו וידיו טהורין. נטמא תוכו נטמא כולו. במאי קא מיפלגי? בית שמאי סברי אסור להשתמש בכלי שנטמאו אחוריו במשקין, גזרה משום ניצוצות.

משקין שבמפה מחמת הכסת, ויחזרו ויטמאו את הידים. ונטמייה כסת למפה. אין כלי מטמא כלי. ונטמייה כסת לגברא גופיה. אין כלי מטמא אדם. ובית הלל אומרים. על הכסת. שאם אתה אומר על השלחן, גזרה שמא יטמאו משקין שבמפה מחמת השולחן ויחזרו ויטמאו את האוכלין.

ובית שמאי סברי מותר להשתמש בשמש עם הארץ. אמר רבי יוסי בר חנינא אמר רב הונא. בכוליה פרקין הלכה כבית הלל, בר מהא דהלכה כבית שמאי, ורבי אושעיא מתני איפכא, ובהא נמי הלכה כבית הלל. בית שמאי אומרים. נר ומזון וכו׳. רב הונא בר יהודה איקלע לבי רבא. חזייה לרבא דבריך אבשמים ברישא.

טובא נהורי איכא בנורא. תניא נמי הכי, אמרו להם בית הלל לבית שמאי. הרבה מאורות יש באור. אין מברכין כו׳. בשלמא נר משום דלא שבת, אלא בשמים מה טעם לא? אמר רב יהודה אמר רב. הכא במסבת גוים עסקינן, מפני שסתם מסבת גוים לעבודה זרה היא.

מה טעם קאמר. מה טעם אין מברכין על הנר ולא על הבשמים של גוים מפני שסתם מסבת גוים לעבודה
אמר רבא. נחזייה אנן, דתניא. תשעה באב שחל להיות בשבת וכן ערב תשעה באב שחל להיות בשבת, אוכל ושותה כל צרכו, ומעלה על שולחנו אפילו כסעודת שלמה בשעתו. חל להיות תשעה באב בערב שבת מביאין לו כביצה ואוכל, כדי שלא יכנס לשבת כשהוא מעונה. תניא, אמר רבי יהודה. פעם אחת היינו יושבין לפני רבי עקיבא,

כשהוא מעונה, מה לי לצאת ממנה כשהוא מעונה. אמרו לו. אם אמרת לצאת ממנה שהרי אכל ושתה כל היום כולו, תאמר ליכנס בה כשהוא מעונה, שלא אכל ושתה כל היום כולו. ואמר עולא. הלכה כרבי יוסי. ומי עבדינן כרבי יוסי? ורמינהי. אין גוזרין תענית על הציבור בראשי חדשים, בחנוכה ובפורים. ואם התחילו אין מפסיקין, דברי רבן גמליאל.

יהושע, אין שומעין לך, שכבר נקבעה הלכה כרבן גמליאל, ולא היה אדם שערער בדבר כלום. בדורו של רבן גמליאל עבוד כרבן גמליאל, בדורו של רבי יוסי עבוד כרבי יוסי. ובדורו של רבן גמליאל עבוד כרבן גמליאל? והתניא, אמר רבי אלעזר (בן) צדוק. אני (הייתי) מבני סנאב בן בנימין. פעם אחת חל תשעה באב להיות בשבת,

אמר ליה אביי. את אמרת ניהלן, ואהא אמרת ניהלן. אין גוזרין תענית על הצבור בראשי חדשים וכו׳, ואמרינן עלה, אמר רב יהודה אמר רב. זו דברי רבי מאיר שאמר משום רבן גמליאל, אבל חכמים אומרים. מתענה ומשלים. מאי לאו, אכולהו? לא, אחנוכה ופורים. הכי נמי מסתברא,

ולטעמיך, הא דדרש מר זוטרא משמיה דרב הונא. הלכה, מתענה ומשלים. הא בעא מיניה רבה מרב הונא ולא פשט ליה?. אלא. הא מקמי דשמעה, והא לבתר דשמעה, הכא נמי. הא מקמי דשמעה, הא לבתר דשמעה. דרש מר זוטרא משמיה דרב הונא. הלכה, מתענין ומשלימין. הדרן עלך בכל מערביןמתני׳ מי

רבן גמליאל ורבי אלעזר בן עזריה הלכו את כולה, רבי יהושע ורבי עקיבא לא זזו מארבע אמות, שרצו להחמיר על עצמן. פעם אחת לא נכנסו לנמל עד שחשיכה, אמרו לו לרבן גמליאל. מה אנו לירד? אמר להם. מותרים אתם, שכבר הייתי מסתכל והיינו בתוך התחום עד שלא חשיכה.

הוצרך לנקביו מהו? אמר להם. גדול כבוד הבריות שדוחה את לא תעשה שבתורה. אמרי נהרדעי. אי פיקח הוא עייל לתחומא, וכיון דעל
אי אמרת בשלמא הדלקה עושה מצוה שפיר. אלא אי אמרת הנחה עושה מצוה, האי מכבה ומדליקה, מכבה ומגביהה ומניחה ומדליקה מיבעי ליה.

ועוד. מדקא מברכינן אשר קדשנו במצותיו וצונו להדליק נר של חנוכה שמע מינה הדלקה עושה מצוה. שמע מינה. והשתא דאמרינן הדלקה עושה מצוה, הדליקה חרש שוטה וקטן לא עשה ולא כלום. אשה ודאי מדליקה, דאמר רבי יהושע בן לוי. נשים חייבות בנר חנוכה שאף הן היו באותו הנס. אמר רב ששת.

אכסנאי חייב בנר חנוכה. אמר רבי זירא. מריש כי הוינא בי רב, משתתפנא בפריטי בהדי אושפיזא. בתר דנסיבי איתתא, אמינא. השתא ודאי לא צריכנא, דקא מדלקי עלי בגו ביתאי. אמר רבי יהושע בן לוי. כל השמנים כולן יפין לנר, ושמן זית מן המובחר. אמר אביי. מריש הוה מהדר מר אמשחא דשומשמי.

אמר. האי משיך נהוריה טפי. כיון דשמע לה להא דרבי יהושע בן לוי, מהדר אמשחא דזיתא. אמר. האי צליל נהוריה טפי. ואמר רבי יהושע בן לוי. כל השמנים יפין לדיו, ושמן זית מן המובחר. איבעיא להו. לגבל, או לעשן? תא שמע, דתני רב שמואל בר זוטרא. כל השמנים יפין לדיו,

ושמן זית מן המובחר בין לגבל בין לעשן. רב שמואל בר זוטרא מתני הכי. כל העשנים יפין לדיו, ושמן זית מן המובחר. אמר רב הונא. כל השרפין יפין לדיו, ושרף קטף יפה מכולם. אמר רב חייא בר אשי אמר רב. המדליק נר של חנוכה צריך לברך.

ורב ירמיה אמר. הרואה נר של חנוכה צריך לברך. אמר רב יהודה. יום ראשון, הרואה מברך שתים, ומדליק מברך שלש. מכאן ואילך, מדליק מברך שתים, ורואה מברך אחת. מאי ממעט? ממעט זמן. ונימעוט נס. נס כל יומי איתיה.

מאי מברך? מברך. אשר קדשנו במצותיו וצונו להדליק נר של חנוכה. והיכן צונו? רב אויא אמר. מלא תסור. רב נחמיה אמר. שאל אביך ויגדך זקניך ויאמרו לך.

ואי אמרת כל מדרבנן בעי ברכה, הכא כי קאי ערום היכי מברך? והא בעינן והיה מחניך קדוש וליכא. אמר אביי. ודאי דדבריהם בעי ברכה, ספק דדבריהם לא בעי ברכה. והא יום טוב שני דספק דבריהם הוא, ובעי ברכה? התם כי היכי דלא ליזלזלו בה. רבא אמר. רוב עמי הארץ מעשרין הן. אמר רב הונא.

חצר שיש לה שני פתחים צריכה שתי נרות. [אמר] רבא. לא אמרן אלא משתי רוחות, אבל מרוח אחת לא צריך. מאי טעמא? אילימא משום חשדא חשדא דמאן? אילימא חשדא דעלמא אפילו ברוח אחת נמי ליבעי. אי חשדא דבני מתא אפילו משתי רוחות נמי לא ליבעי. לעולם משום חשדא דבני מתא,

אמר רב חנינא מסורא. מה טעם קאמר. מה טעם אין מדליקין בשמן שריפה ביום טוב לפי שאין שורפין קדשים ביום טוב. תניא כוותיה דרב חסדא. כל אלו שאמרו אין מדליקין בהן בשבת, מדליקין בהן ביום טוב, חוץ משמן שריפה לפי שאין שורפין קדשים ביום טוב.
אתא לקמיה דרבא, אמר ליה. הרי אמרו, שמועה רחוקה אינה נוהגת אלא יום אחד בלבד. איתיביה. במה דברים אמורים בחמשה מתי מצוה, אבל על אביו ועל אמו שבעה ושלשים. אמר ליה. יחידאה היא, ולא סבירא לן כוותיה. דתניא. מעשה ומת אביו של רבי צדוק בגינזק, והודיעוהו לאחר שלש שנים,

ובא ושאל את אלישע בן אבויה וזקנים שעמו, ואמרו. נהוג שבעה ושלשים. וכשמת בנו של רבי אחייה בגולה, ישב עליו שבעה ושלשים. איני? והא רב, בר אחוה דרבי חייא דהוא בר אחתיה דרבי חייא, כי סליק להתם אמר ליה. אבא קיים? אמר ליה. אימא קיימת?

אמר ליה. אימא קיימת? אמר ליה. אבא קיים? אמר ליה לשמעיה. חלוץ לי מנעלי, והולך אחרי כלי לבית המרחץ. שמע מינה תלת. שמע מינה אבל אסור בנעילת הסנדל, ושמע מינה שמועה רחוקה אינה נוהגת אלא יום אחד, ושמע מינה מקצת היום ככולו. רבי חייא לחוד, רבי אחייה לחוד. אמר רבי יוסי בר אבין.

שמע שמועה קרובה ברגל, ולמוצאי הרגל נעשית רחוקה עולה לו, ואינו נוהג אלא יום אחד. תני רבי אדא דמן קסרי קמיה דרבי יוחנן. שמע שמועה קרובה בשבת, ולמוצאי שבת נעשית רחוקה אינו נוהג אלא יום אחד. קורע או אינו קורע? רבי מני אמר. אינו קורע, רבי חנינא אמר. קורע.

בשלמא לדידי דאמינא אינו קורע, היינו דלא איכא אבילות שבעה. אלא לדידך דאמרת קורע קריעה בלא שבעה מי איכא? ולא?. והתניא איסי אבוה דרבי זירא, ואמרי לה אחוה דרבי זירא קמיה דרבי זירא. מי שאין לו חלוק לקרוע, ונזדמן לו בתוך שבעה קורע. לאחר שבעה אינו קורע. עני רבי זירא בתריה. במה דברים אמורים בחמשה מתי מצוה,

אבל על אביו ועל אמו קורע והולך. כי תניא ההיא, לכבוד אביו ואמו. תנו רבנן. כל האמור בפרשת כהנים שכהן מיטמא להן אבל מתאבל עליהן, ואלו הן. אשתו, אביו ואמו, אחיו ואחותו, בנו ובתו. הוסיפו עליהן. אחיו ואחותו הבתולה מאמו, ואחותו נשואה, בין מאביו בין מאמו.

אינו מתאבל אלא על בן בנו ועל אבי אביו. וחכמים אומרים. כל שמתאבל עליו, מתאבל עמו. חכמים היינו תנא קמא? איכא בינייהו עמו בבית. כי הא דאמר ליה רב לחייא בריה, וכן אמר ליה רב הונא לרבה בריה. באפה נהוג אבילותא, בלא אפה לא תינהוג אבילותא. מר עוקבא שכיב ליה בר חמוה. סבר למיתב עליה שבעה ושלשים,

על רב הונא לגביה, אשכחיה, אמר ליה. צודנייתא בעית למיכל?. לא אמרו לכבוד אשתו אלא חמיו וחמותו. דתניא. מי שמת חמיו או חמותו אינו רשאי לכוף את אשתו להיות כוחלת ולהיות פוקסת, אלא כופה מטתו, ונוהג עמה אבילות. וכן היא שמת חמיה או חמותה אינה רשאה להיות כוחלת ולהיות פוקסת,

אלא כופה מטתה ונוהגת עמו אבילות. ותניא אידך. אף על פי שאמרו אינו רשאי לכוף את אשתו להיות כוחלת ולהיות פוקסת, באמת אמרו מוזגת לו את הכוס, ומצעת לו מטה, ומרחצת לו פניו ידיו ורגליו. קשיין אהדדי. אלא לאו שמע מינה. כאן בחמיו וחמותו, כאן בשאר קרובים. שמע מינה. תניא נמי הכי.
ממלא אדם קיתון ונותן תחת הכר או תחת הכסת. אמר ליה אביי. טובא קמשמע לן, דאי ממתני׳ הוה אמינא הני מילי דבר שאין דרכו להטמין, אבל דבר שדרכו להטמין לא קמשמע לן. אמר רב הונא אמר רב. אסור להטמין את הצונן. והתניא. רבי התיר להטמין את הצונן.

לא קשיא, הא מקמיה דלישמעיה מרבי ישמעאל ברבי יוסי, הא לבתר דלישמעיה. כי הא דיתיב רבי ואמר. אסור להטמין את הצונן. אמר לפניו רבי ישמעאל ברבי יוסי. אבא התיר להטמין את הצונן. אמר. כבר הורה זקן. אמר רב פפא. בא וראה כמה מחבבין זה את זה. שאילו רבי יוסי קיים, היה כפוף ויושב לפני רבי.

מותר להטמין את הצונן. כרב דאמר רב שמואל בר רב יצחק אמר רב. כל שהוא נאכל כמות שהוא חי אין בו משום בשולי גוים. סבר אדם חשוב שאני. תנו רבנן. אף על פי שאמרו אין טומנין אפילו בדבר שאינו מוסיף הבל משחשכה, אם בא להוסיף מוסיף. כיצד הוא עושה? רבן שמעון בן גמליאל אומר.

אבל פינה ממיחם למיחם מותר. השתא אוקורי קא מקיר להו, ארתוחי קא מרתח להו?. טמן וכיסה בדבר הניטל בשבת, או טמן בדבר שאינו ניטל בשבת וכיסה בדבר הניטל בשבת הרי זה נוטל ומחזיר. טמן וכיסה בדבר שאינו ניטל בשבת או שטמן בדבר הניטל בשבת, וכיסה בדבר שאינו ניטל בשבת, אם היה מגולה מקצתו נוטל ומחזיר.

ואם לאו אינו נוטל ומחזיר. רבי יהודה אומר. נעורת של פשתן דקה הרי היא כזבל. מניחין מיחם על גבי מיחם וקדרה על גבי קדרה, אבל לא קדרה על גבי מיחם, ומיחם על גבי קדרה. וטח את פיה בבצק, ולא בשביל שיחמו,

ולובדקים בפרומביא אמר רב הונא. חמרא לובא בפגי דפרזלא. לוי שדר זוזי לבי חוזאי למיזבן ליה חמרא לובא. צרו שדרו ליה שערי, למימר דניגרי דחמרא שערי. אמר רב יהודה אמר שמואל. מחליפין לפני רבי, של זו בזו מהו? נאקה באפסר לא תיבעי לך, כיון דלא מינטרא ביה משאוי הוא.

במתניתא תנא. לובדקים וגמל יוצאין באפסר. כתנאי. אין חיה יוצאה בסוגר, חנניה אומר. יוצאה בסוגר ובכל דבר המשתמר. במאי עסקינן? אילימא בחיה גדולה מי סגי לה סוגר? ואלא בחיה קטנה מי לא סגי לה סוגר? אלא לאו חתול איכא בינייהו.