portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
המחליק בענבים לא הוכשר. רבי יהודה אומר. הוכשר. מאי לאו בהא קמיפלגי. מר סבר משקה הבא לאוכל אוכל הוא, ומר סבר לאו אוכל הוא. אמר רב פפא. דכולי עלמא משקה הבא לאוכל לאו אוכל הוא, והכא במשקה הבא לאיבוד קמיפלגי.

אמר רב הונא בריה דרב יהושע. הני תנאי במשקה העומד לאיבוד פליגי, והנך תנאי במשקה העומד לצחצחו קמיפלגי. אמר רבי זירא אמר רב חייא בר אשי אמר רב. סוחט אדם אשכול של ענבים לתוך הקדרה, אבל לא לתוך הקערה. ודג לצירו אפילו לתוך הקערה. יתיב רב דימי וקאמר לה להא שמעתא.

רב מתרץ לטעמיה, שמואל מתרץ לטעמיה, רבי יוחנן מתרץ לטעמיה. רב מתרץ לטעמיה. סוחטין כבשים בשבת לצורך השבת, אבל לא למוצאי שבת. במה דברים אמורים לגופן, אבל למימיהן פטור, אבל אסור. ושלקות בין לגופן בין למימיהן מותר. וזיתים וענבים לא יסחוט, ואם סחטן חייב חטאת. שמואל מתרץ לטעמיה.

אבל למימיהן לא יסחוט, ואם סחט נעשה כמי שסחט זיתים וענבים, וחייב חטאת. אמר רב חייא בר אשי אמר רב. דבר תורה אינו חייב אלא על דריסת זיתים וענבים בלבד. וכן תני דבי מנשה. דבר תורה אינו חייב אלא על דריסת זיתים וענבים בלבד. ואין עד מפי עד כשר אלא לעדות אשה בלבד.
אלא היינו טעמא דרבי אליעזר, דאמר קרא. וביום השמיני ימול בשר ערלתו, ואפילו בשבת.

וליכתוב רחמנא במילה, וליתו הנך וליגמרו מיניה. משום דאיכא למיפרך. מה למילה שכן נכרתו עליה שלש עשרה בריתות. עד כאן לא פליגי רבנן עליה אלא במכשירי מילה, אבל מילה גופה דברי הכל דוחה שבת, מנלן? אמר עולא. הלכה. וכן אמר רבי יצחק הלכה. מיתיבי. מניין לפיקוח נפש שדוחה את השבת?

אלא אמר רבי אלעזר. אתיא אות אות. אלא מעתה, תפילין דכתיב בהו אות, לידחי שבת. אלא אתיא ברית ברית. גדול, דכתיב ביה ברית, לידחי שבת. אלא אתיא דורות דורות. ציצית, דכתיב ביה דורות, לידחי שבת. אלא אמר רב נחמן בר יצחק. דנין אות ברית ודורות מאות ברית ודורות לאפוקי הנך, דחד חד הוא דכתיב בהן.

ורבי יוחנן אמר. אמר קרא ביום. ביום, אפילו בשבת. אמר ליה ריש לקיש לרבי יוחנן. אלא מעתה מחוסרי כפרה, דכתיב בהו ביום, הכי נמי דדחו שבת?. ההוא מיבעי ליה ביום ולא בלילה. האי נמי, מיבעי ליה ביום ולא בלילה. ההוא מבן שמנת ימים נפקא. האי נמי, מביום צוותו נפקא. אף על גב דנפקא מביום צוותו, אצטריכא.

ומה אני מקיים שמיני ימול חוץ משבת, תלמוד לומר. ביום אפילו בשבת. אמר רבא. האי תנא מעיקרא מאי קא ניחא ליה, ולבסוף מאי קא קשיא ליה? הכי קאמר. שמיני ימול אפילו בשבת. ומה אני מקיים מחלליה מות יומת בשאר מלאכות חוץ ממילה, אבל מילה דחיא, מאי טעמא? קל וחומר הוא. ומה צרעת שדוחה את העבודה,

הכי קאמר. ימול בשר ערלתו ואף על פי שיש [שם] בהרת, ומה אני מקיים השמר בנגע הצרעת בשאר מקומות חוץ ממילה. אבל מילה דוחה את הצרעת, מאי טעמא? דאתיא מקל וחומר. ומה שבת חמורה, מילה דוחה אותה, צרעת לא כל שכן. ומאי או אינו דקאמר הדר קאמר. ממאי דשבת חמירא? דילמא צרעת חמירא,

אף כל שנימולין דוחין את הצרעת. רבא אמר. מילה בזמנה דוחה לא צריכא קרא, מקל וחומר אתיא. ומה שבת דחמירא דוחה צרעת לא כל שכן. אמר ליה רב ספרא לרבא. ממאי דשבת חמירא? דילמא צרעת חמירא, שכן דוחה את העבודה, ועבודה דוחה את השבת. התם, לאו משום דחמירא צרעת, אלא משום דגברא הוא דלא חזי.

היכא אמרינן דאתי עשה ודחי לא תעשה כגון מילה בצרעת, אי נמי ציצית וכלאים, דבעידנא
גמר אהל אהל ממשכן.

כתיב הכא. זאת התורה אדם כי ימות באהל, וכתיב התם. ויפרוש את האהל על המשכן. מה להלן של פשתן קרוי אהל אף כאן של פשתן קרוי אהל. אי מה להלן שזורין וחוטן כפול ששה, אף כאן שזורין וחוטן כפול ששה? תלמוד לומר. אהל אהל ריבה. אי אהל אהל ריבה, אפילו כל מילי נמי. אם כן גזירה שוה מאי אהני ליה?.

אלא מעתה, ועשית מכסה לאהל הכי נמי מכסה לא איקרי אהל. אלא הא דבעי רבי אלעזר. עור בהמה טמאה מהו שיטמא באהל המת. השתא עור בהמה טהורה לא מטמא, עור בהמה טמאה מיבעיא?. שאני התם דהדר אהדריה קרא, דכתיב. ונשאו את יריעות המשכן ואת אהל מועד מכסהו ומכסה התחש אשר עליו.

מקיש עליון לתחתון מה תחתון קרוי אהל, אף עליון קרוי אהל. גופא. בעי רבי אלעזר. עור בהמה טמאה מהו שיטמא טומאת אהלין. מאי קמיבעיא ליה? אמר רב אדא בר אהבה. תחש שהיה בימי משה קמיבעיא ליה טמא היה או טהור היה? אמר רב יוסף. מאי תיבעי ליה, תנינא. לא הוכשרו למלאכת שמים אלא עור בהמה טהורה בלבד.

מתיב רבי אבא, רבי יהודה אומר. שני מכסאות היו, אחד של עורות אילים מאדמים ואחד של עורות תחשים. רבי נחמיה אומר. מכסה אחד היה, ודומה כמין תלא אילן. והא תלא אילן טמא הוא. הכי קאמר. כמין תלא אילן הוא, שיש בו גוונין הרבה, ולא תלא אילן. דאילו התם טמא, והכא טהור. אמר רב יוסף.

אלא אמר רבא מברניש. אתיא בקל וחומר מנוצה של עזים, שאין מטמא בנגעים מטמא באהל המת, עור בהמה טמאה שמטמאה בנגעים אינו דין שמטמאה באהל המת. ואלא הא דתני רב יוסף לא הוכשרו במלאכת שמים אלא עור בהמה טהורה בלבד למאי הלכתא? לתפילין.

אלא לכורכן בשערן ולתופרן בגידן. הא נמי הלכה למשה מסיני הוא, דתניא. תפילין מרובעות הלכה למשה מסיני, נכרכות בשערן ונתפרות בגידן. אלא לרצועות. והאמר רבי יצחק רצועות שחורות הלכה למשה מסיני? נהי דגמירי שחורות, טהורות מי גמירי? מאי הוי עלה דתחש שהיה בימי משה?

אמר רבי אלעא אמר רבי שמעון בן לקיש, אומר היה רבי מאיר. תחש שהיה בימי משה בריה בפני עצמה היה, ולא הכריעו בו חכמים אם מין חיה הוא, אם מין בהמה הוא. וקרן אחת היתה לו במצחו, ולפי שעה נזדמן לו למשה ועשה ממנו משכן ונגנז. מדקאמר קרן אחת היתה לו במצחו, שמע מינה טהור היה,

דאמר רב יהודה. שור שהקריב אדם הראשון קרן אחת היתה לו במצחו, שנאמר. ותיטב לה׳ משור פר מקרין מפריס. מקרין תרתי משמע. אמר רב נחמן בר יצחק מקרן כתיב. וליפשוט מיניה דמין בהמה הוא? כיון דאיכא קרש דמין חיה הוא ולית ליה אלא חדא קרן איכא למימר מין חיה הוא.
והרודה חלות דבש, שגג בשבת חייב חטאת, הזיד ביום טוב לוקה ארבעים, דברי רבי אליעזר. וחכמים אומרים. אחד זה ואחד זה אינו אלא משום שבות. רב נחמן בר גוריא איקלע לנהרדעא. בעו מיניה. חולב, משום מאי מיחייב? אמר להו. משום חולב. מחבץ, משום מאי מיחייב? אמר להו. משום מחבץ. מגבן, משום מאי חייב? אמר להו. משום מגבן.

חולב חייב משום מפרק. מחבץ חייב משום בורר, מגבן חייב משום בונה. המכבד, המרבץ, והרודה חלות דבש, שגג בשבת חייב חטאת, הזיד ביום טוב לוקה ארבעים, דברי רבי אליעזר. אמר רבי אלעזר. מאי טעמא דרבי אליעזר דכתיב. ויטבל אותה ביערת הדבש, וכי מה ענין יער אצל דבש? אלא לומר לך. מה יער, התולש ממנו בשבת

חייב חטאת, אף חלות דבש, הרודה ממנו בשבת חייב חטאת. אמימר שרא זילחא במחוזא. אמר. טעמא מאי אמור רבנן דילמא אתי לאשויי גומות, הכא ליכא גומות. רבא תוספאה אשכחיה לרבינא דקא מצטער מהבלא, ואמרי לה מר קשישא בריה דרבא אשכחיה לרב אשי דקא מצטער מהבלא, אמר ליה. לא סבר לה מר להא דתניא. הרוצה לרבץ את ביתו

מביא עריבה מלאה מים ורוחץ פניו בזוית זו, ידיו בזוית זו, רגליו בזוית זו, ונמצא הבית מתרבץ מאליו? אמר ליה. לאו אדעתאי. תנא. אשה חכמה מרבצת ביתה בשבת. והאידנא דסבירא לן כרבי שמעון, שרי אפילו לכתחלה.

מתני׳ התולש מעציץ נקוב חייב, ושאינו נקוב פטור. ורבי שמעון פוטר בזה ובזה. גמ׳ רמי ליה אביי לרבא, ואמרי לה רבי חייא בר רב לרב. תנן רבי שמעון פוטר בזה ובזה. אלמא נקוב לרבי שמעון כשאינו נקוב משוי ליה.
הלכה ומורין כן, מאי איכא למימר? אמר רב שיזבי. כי לא עבדינן כחומרי דבי תרי היכא דסתרי אהדדי. כגון שדרה וגולגולת. דתנן. השדרה והגולגולת שחסרו וכמה חסרון? בשדרה, בית שמאי אומרים. שתי חוליות, ובית הלל אומרים. חוליא אחת. ובגולגולת, בית שמאי אומרים. כמלא מקדח, ובית הלל אומרים. כדי שינטל מן החי וימות.

אם היה מבוי כלה לרחבה, אין צריך כלום. אמר ליה אביי לרב יוסף. הא דרב יהודה דשמואל היא. דאי דרב קשיא דרב אדרב בתרתי. דאמר רב ירמיה בר אבא אמר רב. מבוי שנפרץ במלואו לחצר, ונפרצה חצר כנגדו

ואמאי? ליהוי כמבוי שכלה לרחבה. אמר ליה. אנא לא ידענא, עובדא הוה בדורא דרעותא מבוי שכלה לרחבה הוה, ואתא לקמיה דרב יהודה ולא אצרכיה ולא מידי. ואי קשיא משמיה דרב תיהוי משמיה דשמואל, ולא קשיא מידי. השתא דאמר ליה רב ששת לרב שמואל בר אבא, ואמרי ליה לרב יוסף בר אבא. אסברא לך, כאן שעירבו, כאן שלא עירבו.
אלהי אקרא יומם ולא תענה ולילה ולא דומיה לי. סבור מינה למקרייה בליליא ולמיתנא מתניתין דידה ביממא. אמר להו רבי ירמיה. לדידי מיפרשא לי מיניה דרבי חייא בר אבא, כגון דאמרי אינשי. אעבור פרשתא דא ואתנייה. איתמר נמי, אמר רבי חלבו אמר עולא ביראה. חייב אדם לקרות את המגילה בלילה ולשנותה ביום,

למימרא דתקנתא דכרכין הוי? והתנן. חל להיות בשני כפרים ועיירות גדולות קורין בו ביום. ואם איתא, ליקדמו ליום הכניסה. הוו להו עשרה, ועשרה לא תקינו רבנן. תא שמע. חל להיות בחמישי כפרים ועיירות גדולות קורין בו ביום, ואם איתא, ליקדמו ליום הכניסה דאחד עשר הוא.

ואי סלקא דעתך תקנתא דכרכין היא משום דאין נכנסים בשני ובחמישי מפסדי להו לכרכין? לא תימא כדי שיספקו מים ומזון, אלא אימא. מפני שמספקים מים ומזון לאחיהם שבכרכין. כיצד? חל להיות בשני בשבת כפרים ועיירות גדולות קורין בו ביום וכו׳. מאי שנא רישא דנקט סידורא דירחא,

רבי יוסי אומר. אין מוקפין קודמין לעיירות, אלא אלו ואלו קורין בו ביום. מאי טעמא דתנא קמא? דכתיב. בכל שנה ושנה, מה כל שנה ושנה עיירות בארבעה עשר, וזמנו של זה לא זמנו של זה אף כאן עיירות בארבעה עשר, וזמנו של זה לא זמנו של זה. ואימא. בכל שנה ושנה, מה כל שנה ושנה אין מוקפין קודמין לעיירות, אף כאן אין מוקפין קודמין לעיירות. שאני הכא דלא אפשר.

מה כל שנה ושנה אין מוקפין קודמין לעיירות אף כאן אין מוקפין קודמין לעיירות. ואימא. בכל שנה ושנה, מה כל שנה ושנה זמנו של זה לא זמנו של זה אף כאן זמנו של זה לא זמנו של זה. שאני הכא דלא אפשר. וסבר רבי עיירות לא דחינן ליום הכניסה? והתניא. חל להיות בשבת כפרים מקדימין ליום הכניסה, ועיירות גדולות קורין בערב שבת,

פורים שחל להיות בשבת הכל נדחין ליום הכניסה. הכל נדחין סלקא דעתך?. והא איכא מוקפין דעבדי למחר. אלא. כל הנדחה ידחה ליום הכניסה. כמאן כרבי. דכולי עלמא מיהא מגילה בשבת לא קרינן. מאי טעמא? אמר רבה. הכל חייבין בקריאת מגילה (ובתקיעת שופר), ואין הכל בקיאין במקרא מגילה. גזירה שמא יטלנה בידו וילך אצל בקי ללמוד,

ויעבירנה ארבע אמות ברשות הרבים. והיינו טעמא דשופר. והיינו טעמא דלולב. רב יוסף אמר. מפני שעיניהן של עניים נשואות במקרא מגילה. תניא נמי הכי. אף על פי שאמרו כפרים מקדימין ליום הכניסה גובין בו ביום, ומחלקין בו ביום. אף על פי שאמרו? אדרבה, משום דאמרו הוא. אלא. הואיל ואמרו שכפרים מקדימין ליום הכניסה גובין בו ביום,
והכתיב. ומברכתך יברך בית עבדך לעולם. בשאלה שאני. בשאלה נמי, הכתיב. הרחב פיך ואמלאהו. ההוא, בדברי תורה כתיב. תניא, רבי אומר. בטובו חיינו הרי זה תלמיד חכם, חיים הרי זה בור. נהרבלאי מתני איפכא, ולית הילכתא כנהרבלאי. אמר רבי יוחנן.

אמר רב הונא בריה דרב יהושע. לא אמרן אלא בשלשה, דליכא שם שמים, אבל בעשרה, דאיכא שם שמים מוכחא מילתא, כדתנן. כענין שהוא מברך, כך עונין אחריו. ברוך ה׳ אלהי ישראל אלהי הצבאות יושב הכרובים על המזון שאכלנו. אחד עשרה, ואחד עשרה רבוא. הא גופא קשיא, אמרת אחד עשרה ואחד עשרה רבוא, אלמא כי הדדי נינהו,

והדר קתני במאה אומר, באלף אומר, ברבוא אומר. אמר רב יוסף. לא קשיא, הא רבי יוסי הגלילי, הא רבי עקיבא. דתנן, רבי יוסי הגלילי אומר. לפי רוב הקהל הם מברכין, שנאמר. במקהלות ברכו אלהים. אמר רבי עקיבא. מה מצינו בבית הכנסת וכו׳. ורבי עקיבא, האי קרא דרבי יוסי הגלילי מאי עביד ליה?

ועדין לא אכלו אינן רשאין ליחלק. לישנא אחרינא. אמר רבי אבא אמר שמואל, הכי קתני. שלשה שישבו לאכול כאחת, אף על פי שכל אחד ואחד אוכל מככרו, אינן רשאין ליחלק. אי נמי כי הא דרב הונא, דאמר רב הונא. שלשה שבאו משלש חבורות, אינן רשאין ליחלק.

החזירוה מקבלת טומאה מכאן ולהבא. מכאן ולהבא אין, למפרע לא. אלמא, כיון דפלגוה פרח לה טומאה מינה. הכא נמי כיון דאזמון עלייהו, פרח זימון מינייהו. שתי חבורות וכו׳. תנא. אם יש שמש ביניהם שמש מצרפן. אין מברכין על היין.

תנו רבנן. יין עד שלא נתן לתוכו מים אין מברכין עליו בורא פרי הגפן אלא בורא פרי העץ. ונוטלין ממנו לידים. משנתן לתוכו מים מברכין עליו בורא פרי הגפן, ואין נוטלין ממנו לידים, דברי רבי אליעזר. וחכמים אומרים. בין כך ובין כך, מברכין עליו בורא פרי הגפן ואין נוטלין הימנו לידים. כמאן אזלא הא דאמר שמואל.

והתניא. כשם שאין זורקין את הפת, כך אין זורקין את האוכלין. אמר ליה. והתניא. אף על פי שאין זורקין את הפת, אבל זורקין את האוכלין. אלא לא קשיא, הא במידי דממאיס, הא במידי דלא ממאיס. תנו רבנן. ממשיכין יין בצנורות לפני חתן ולפני כלה, וזורקין לפניהם קליות ואגוזים בימות החמה, אבל לא בימות הגשמים.

שכח והכניס אוכלין לתוך פיו בלא ברכה מסלקן לצד אחד ומברך. תניא חדא. בולען, ותניא אידך. פולטן, ותניא אידך. מסלקן. לא קשיא. הא דתניא בולען במשקין. והא דתניא פולטן במידי דלא ממאיס. והא דתניא מסלקן במידי דממאיס. במידי דלא ממאיס נמי, לסלקינהו לצד אחד וליברך?

תרגמה רב יצחק קסקסאה קמיה דרבי יוסי בר אבין משמיה דרבי יוחנן. משום שנאמר ימלא פי
הלך גדול הבית לבית הקברות, מהו? תא שמע, דאמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. אפילו הלך גדול הבית לבית הקברות מונה עמהן. מונה עמהן? והתניא מונה לעצמו. לא קשיא. הא דאתא בגו תלתא, והא דלא אתא בגו תלתא. כי הא דאמר להו רב לבני הצלבוני. דאתו בגו תלתא לימנו בהדייכו, דלא אתו בגו תלתא לימנו לנפשיהו.

אתון דלא אזליתו בתר ערסא, מכי מהדריתו אפייכו מבבא דאבולא אתחילו מנו. רבי שמעון אומר. אפילו בא ביום השביעי ממקום קרוב מונה עמהן. אמר רבי חייא בר גמדא אמר רבי יוסי בן שאול אמר רבי. והוא שבא ומצא מנחמין אצלו. בעי רב ענן. ננערו לעמוד ולא עמדו, מהו? תיקו. גמירי חבריה דרבי אבא בר חייא מרבי אבא,

ומנו רבי זירא, ואמרי לה. חבריה דרבי זירא מרבי זירא, ומנו רבי אבא בריה דרבי חייא בר אבא, אמר רבי יוחנן. הלכה כרבן שמעון בן גמליאל בטריפות, והלכה כרבי שמעון באבל. כרבי שמעון באבל הא דאמרן. כרבן שמעון בן גמליאל בטריפות דתנן. בני מעים שניקבו וליחה סותמתן כשרה, דברי רבן שמעון בן גמליאל. מאי ליחה?

היה ערב שבת או ערב יום טוב הרי זה משובח, שאינו עושה אלא לכבוד אביו ואמו. על כל המתים כולן, רצה ממעט בעסקו, רצה אינו ממעט, על אביו ועל אמו ממעט. על כל המתים כולן, רצה חולץ, רצה אינו חולץ. על אביו ועל אמו חולץ.

קשיא. על כל המתים כולן מסתפר לאחר שלשים יום, על אביו ועל אמו עד שיגערו בו חבריו. על כל המתים כולן נכנס לבית השמחה לאחר שלשים יום, על אביו ועל אמו לאחר שנים עשר חדש. אמר רבה בר בר חנה. ולשמחת מריעות. מיתיבי. ולשמחה ולמריעות שלשים יום. קשיא. אמימר מתני הכי,

כפי אסיתא וקום עלה, ואחוי קריעה לעלמא. על חכם חולץ מימין, על אב בית דין משמאל, על נשיא מכאן ומכאן. תנו רבנן. חכם שמת בית מדרשו בטל, אב בית דין שמת כל בתי מדרשות שבעירו בטילין. ונכנסין לבית הכנסת ומשנין את מקומן. היושבין בצפון יושבין בדרום, היושבין בדרום יושבין בצפון.
שוב מעשה בתלמיד אחד מתלמידי בית הלל שהביא עולתו לעזרה לסמוך עליה, מצאו תלמיד אחד מתלמידי בית שמאי, אמר לו. מה זו סמיכה? אמר לו. מה זו שתיקה? שתקו בנזיפה, והלך לו. אמר אביי. הלכך, האי צורבא מרבנן דאמר ליה חבריה מלתא, לא להדר ליה מלתא טפי ממאי דאמר ליה חבריה, דאיהו אמר ליה. מה זו סמיכה, וקא מהדר ליה.

מקום שמותר להדיוט אינו דין שמותר לגבוה? אמרו להם בית שמאי. נדרים ונדבות יוכיחו, שמותר להדיוט ואסור לגבוה. אמרו להם בית הלל. מה לנדרים ונדבות שאין קבוע להם זמן, תאמר בעולת ראייה שקבוע לה זמן. אמרו להם בית שמאי. אף זו אין קבוע לה זמן, דתנן. מי שלא חג ביום טוב ראשון של חג חוגג והולך כל הרגל כולו,

במקום שכירתך פתוחה אינו דין שכירת רבך פתוחה? וכן בדין, שלא יהא שולחנך מלא ושולחן רבך ריקן. במאי קא מפלגי? מר סבר. נדרים ונדבות קרבין ביום טוב, ומר סבר. אין קרבין ביום טוב. אמר רב הונא. לדברי האומר נדרים ונדבות אין קרבין ביום טוב, לא תימא. מדאורייתא מחזא חזו,

ורבנן הוא דגזרי בהו גזירה שמא ישהה, אלא אפילו מדאורייתא נמי לא חזו. דהא שתי הלחם, דחובת היום נינהו, וליכא למגזר שמא ישהה, ואינו דוחה לא את השבת ולא את יום טוב. איבעיא להו. לדברי האומר נדרים ונדבות אין קרבין ביום טוב, עבר ושחט מאי? רבא אמר. זורק את הדם על מנת להתיר בשר באכילה.
אפשר דמבטלי ליה רשותא דכולהו לגבי חד. סוף סוף בית איכא בתים ליכא. אפשר דמצפרא ועד פלגא דיומא לגבי חד, מפלגיה דיומא ולפניא לגבי חד. סוף סוף בעידנא דאיתיה להאי, ליתיה להאי? אלא אמר רב אשי.

מי גרם לחצרות שיאסרו בתים, וליכא. אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. לא לכל אמר רבי אליעזר מכשירי מצוה דוחין את השבת. שהרי שתי הלחם חובת היום הן, ולא למדן רבי אליעזר אלא מגזירה שוה. דתניא, רבי אליעזר אומר. מניין למכשירי שתי הלחם שדוחין את השבת?

תניא נמי הכי. ושוין שאם צייץ טליתו ועשה מזוזה לפתחו שהוא חייב. מאי טעמא? אמר רב יוסף. לפי שאין קבוע להם זמן. אמר ליה אביי. אדרבה, מדאין קבוע להם זמן, כל שעתא ושעתא זמניה הוא? אלא אמר רב נחמן אמר רבי יצחק,

ואיתימא רב הונא בריה דרב יהושע. הואיל ובידו להפקירן. אמר מר. לולב וכל מכשיריו דוחין את השבת דברי רבי אליעזר. מנא ליה לרבי אליעזר הא? אי מעומר ושתי הלחם, שכן צורך גבוה. אלא אמר קרא. ביום. ביום אפילו בשבת. ולמאי הלכתא?

אף כאן מכשיריה דוחין את השבת. וליכתוב רחמנא במצה, וניתו הנך וליגמרו מיניה. משום דאיכא למיפרך. מה למצה שכן נוהגת בנשים כבאנשים. שופר וכל מכשיריו דוחין את השבת, דברי רבי אליעזר. מנא ליה לרבי אליעזר הא? אי מעומר ושתי הלחם שכן צורך גבוה. אי מלולב שכן טעון ארבעה מינים. אי מסוכה שכן נוהגת בלילות

נפקא ליה מביום הכפורים תעבירו שופר בכל ארצכם, וגמרי מהדדי. וליכתוב רחמנא בשופר וליתו הנך וליגמרו מיניה. מתקיעת שופר דראש השנה ליכא למיגמר שכן מכנסת זכרונות של ישראל לאביהן שבשמים. מתקיעה דיום הכפורים ליכא למיגמר דאמר מר.
שמואל לא עבר אלא במברא דאית ביה גוי, אמר. שטנא בתרי אומי לא שליט. רבי ינאי בדיק ועבר. רבי ינאי לטעמיה, דאמר. לעולם אל יעמוד אדם במקום סכנה לומר שעושין לו נס, שמא אין עושין לו נס. ואם עושין לו נס מנכין לו מזכיותיו. אמר רבי חנין. מאי קראה? קטנתי מכל החסדים ומכל האמת.

כי יפול הנופל ממנו ראוי זה ליפול מששת ימי בראשית, שהרי לא נפל, והכתוב קראו נופל. אלא, שמגלגלין זכות על ידי זכאי וחובה על ידי חייב. תנו רבנן. מי שחלה ונטה למות, אומרים לו. התודה, שכן כל המומתין מתודין. אדם יוצא לשוק, יהי דומה בעיניו כמי שנמסר לסרדיוט.

אפילו תשע מאות ותשעים ותשעה באותו מלאך לחובה ואחד לזכות ניצול, שנאמר. מליץ אחד מני אלף. תנו רבנן. על שלש עבירות נשים מתות יולדות. רבי אלעזר אומר נשים מתות ילדות. רבי אחא אומר בעון שמכבסות צואת בניהם בשבת. ויש אומרים. על שקורין לארון הקודש ארנא.

תניא רבי יוסי אומר. שלשה בדקי מיתה נבראו באשה, ואמרי לה. שלשה דבקי מיתה. נדה וחלה והדלקת הנר. חדא כרבי אלעזר וחדא כרבנן. תניא רבן שמעון בן גמליאל אומר. הלכות הקדש, תרומות ומעשרות הן הן גופי תורה, ונמסרו לעמי הארץ.

סימן. שנא חלה תרומה נגזלת דינא שבועה שיפוכתא גילויא ונבלותא. תניא, רבי נחמיה אומר. בעון שנאת חנם מריבה רבה בתוך ביתו של אדם, ואשתו מפלת נפלים, ובניו ובנותיו של אדם מתים כשהן קטנים. רבי אלעזר ברבי יהודה אומר. בעון חלה אין ברכה במכונס, ומארה משתלחת בשערים, וזורעין זרעים ואחרים אוכלין,

תנא דבי רבי ישמעאל. בשביל דברים שצויתי אתכם בימות החמה ולא עשיתם, יגזלו מכם מימי שלג בימות הגשמים. ואם נותנין מתברכין, שנאמר. הביאו את כל המעשר אל בית האוצר ויהי טרף בביתי ובחנוני נא בזאת אמר ה׳ צבאות אם לא אפתח לכם את ארובות השמים והריקותי לכם ברכה עד בלי די. מאי עד בלי די?
מתוכה לים נמי קמטלטל מרשות היחיד לכרמלית. אלא לאו אחודה. ושמע מינה כחו בכרמלית לא גזרו. שמע מינה. אמר רב הונא. הני ביציאתא דמישן אין מטלטלין בהן אלא בארבע [אמות]. ולא אמרן אלא שאין בפחות משלשה ארבעה, אבל יש בפחות משלשה ארבעה לית לן בה.

ואי מלנהו קני ואורבני לית לן בה. מתקיף לה רב נחמן, ולימא גוד אחית מחיצתא. מי לא תניא, רבי יוסי ברבי יהודה אומר. נעץ קנה ברשות הרבים ובראשו טרסקל, וזרק ונח על גביו חייב. אלמא אמרינן גוד אחית מחיצתא. הכא נמי נימא גוד אחית מחיצתא. מתקיף לה רב יוסף. ולא שמיעא להו להא דאמר רב יהודה אמר רב, ומטו בה משום רבי חייא,

הכא הויא לה מחיצה שאין הגדיים בוקעין בה. אמר ליה רב אחא בריה דרב אחא לרב אשי. גבי ספינה נמי, הא איכא בקיעת דגים. אמר ליה. בקיעת דגים לא שמה בקיעה. ומנא תימרא? דבעא מיניה רבי טבלא מרב. מחיצה תלויה מהו שתתיר בחורבה? ואמר ליה. אין מחיצה תלויה מתרת אלא במים,

ספינות קשורות כו׳. פשיטא. אמר רבא. לא נצרכה אלא להתיר ביצית שביניהן. אמר ליה רב ספרא. משה, שפיר קאמרת?. מטלטלין מזו לזו תנן. אלא אמר רב ספרא. לא נצרכה אלא לערב ולטלטל מזו לזו, וכדתניא. ספינות קשורות זו בזו מערבין ומטלטלין מזו לזו. נפסקו נאסרו.

חזרו ונקשרו, בין שוגגין ובין מזידין בין אנוסין בין מוטעין חזרו להיתרן הראשון. וכן מחצלות הפרוסות לרשות הרבים מערבין ומטלטלין מזו לזו. נגללו נאסרו. חזרו ונפרשו, בין שוגגין בין מזידין בין אנוסין ובין מוטעין חזרו להיתרן הראשון, שכל מחיצה שנעשת בשבת,

בין בשוגג בין במזיד שמה מחיצה. איני?. והאמר רב נחמן. לא שנו אלא לזרוק, אבל לטלטל אסור. כי איתמר דרב נחמן אמזיד איתמר. אמר שמואל. ואפילו קשורות בחוט הסרבל. היכי דמי? אי דיכול להעמידן פשיטא. אי דאין יכול להעמידן אמאי? לעולם דיכול להעמידן.
אבל הכא, דהני מחיצות לאו לסוכה עבידי לא. רבי יוסי אומר. אם מותרין. איבעיא להו רבי יוסי לאסור, או להתיר? אמר רב ששת. לאסור. וכן אמר רבי יוחנן. לאסור. תניא נמי הכי, אמר רבי יוסי. כשם שאסורין לעתיד לבא, כך אסורין לאותו שבת.

איתמר, רב חייא בר יוסף אמר. הלכה כרבי יוסי, ושמואל אמר. הלכה כרבי יהודה. ומי אמר שמואל הכי?. והתנן, אמר רבי יהודה. במה דברים אמורים, בעירובי תחומין. אבל בעירובי חצירות מערבין בין לדעת בין שלא לדעת,

לדידי מיפרשא לי מיניה דשמואל. כאן שנפרצה לכרמלית, כאן שנפרצה לרשות הרבים. מתני׳ הבונה עלייה על גבי שני בתים, וכן גשרים המפולשים מטלטלין תחתיהן בשבת, דברי רבי יהודה. וחכמים אוסרין. ועוד אמר רבי יהודה. מערבין למבוי המפולש.

או קורה מכאן וקורה מכאן, ונושא ונותן באמצע. אמרו לו. אין מערבין רשות הרבים בכך. אמר ליה. מההיא אין, מהא ליכא למשמע מינה. אמר רב אשי. מתניתין נמי דיקא, מדקתני. ועוד אמר רבי יהודה. מערבין במבוי המפולש, וחכמים אוסרין.

אי אמרת בשלמא משום דקא סבר פי תקרה יורד וסותם היינו דקתני ועוד. אלא אי אמרת משום דקא סבר שתי מחיצות דאורייתא מאי ועוד?. שמע מינה. הדרן עלך כל גגותמתני׳ המוצא תפילין מכניסן זוג זוג. רבן גמליאל אומר. שנים שנים.

וההיא סתמא, ממאי דרבי מאיר היא? דקתני עלה. לובש ומוציא ופושט, ולובש ומוציא ופושט, אפילו כל היום כולו, דברי רבי מאיר. אמר רבא. אפילו תימא רבי מאיר, התם דרך מלבושו כחול שוויה רבנן, והכא דרך מלבושו כחול שוויה רבנן. התם דבחול כמה דבעי לביש, לענין הצלה נמי שרו ליה רבנן.

אי הכי זוג אחד נמי אין, טפי לא. אמר רב שמואל בר רב יצחק. מקום יש בראש להניח בו שתי תפילין. הניחא דראש, דיד מאי איכא למימר? כדרב הונא, דאמר רב הונא. פעמים שאדם בא מן השדה וחבילתו על ראשו, ומסלקן מראשו וקושרן בזרועו.

אימר דאמר רב הונא, שלא ינהג בהן דרך בזיון. ראוי מי אמר? אלא כדאמר רב שמואל בר רב יצחק. מקום יש בראש שראוי להניח בו שתי תפילין. הכא נמי, מקום יש ביד שראוי להניח בו שתי תפילין. תנא דבי מנשה.

ואיבעית אימא. דכולי עלמא שבת זמן תפילין הוא, והכא במצות צריכות כוונה קמיפלגי. תנא קמא סבר. לצאת בעי כוונה. ורבן גמליאל סבר. לא בעי כוונה. ואיבעית אימא. דכולי
למעלין מדוכן ליוחסין ולמעשר קא מיפלגי. מאן דאמר עבדים היו, קסבר. אין מעלין מדוכן ליוחסין, ולא למעשר. ומאן דאמר ישראל היו, קסבר. מעלין מדוכן יוחסין, אבל לא למעשר. ומאן דאמר לוים היו, קסבר. מעלין מדוכן, בין ליוחסין בין למעשר. ורבי ירמיה בר אבא אמר. מחלוקת בשיר של שואבה, דרבי יוסי בר יהודה סבר. שמחה יתירה נמי דוחה את השבת, ורבנן סברי. שמחה יתירה אינה דוחה את השבת.

הכי קאמר. משוררים דומיא דמחצצרים, מה מחצצרים בכלי, אף משוררים בכלי. מתני׳ מי שלא ראה שמחת בית השואבה, לא ראה שמחה מימיו. במוצאי יום טוב הראשון של חג ירדו לעזרת נשים, ומתקנין שם תיקון גדול. מנורות של זהב היו שם, וארבעה ספלים של זהב בראשיהם, וארבעה סולמות לכל אחד ואחד,

אמרו. כמין בסילקי גדולה היתה, סטיו לפנים מסטיו. פעמים שהיו בה (ששים רבוא על ששים רבוא), כפלים כיוצאי מצרים. והיו בה שבעים ואחת קתדראות של זהב, כנגד שבעים ואחת של סנהדרי גדולה, כל אחת ואחת אינה פחותה מעשרים ואחד רבוא ככרי זהב. ובימה של עץ באמצעיתה, וחזן הכנסת עומד עליה והסודרין בידו. וכיון שהגיע לענות אמן, הלה מניף בסודר וכל העם עונין אמן.

ולא היו יושבין מעורבין, אלא זהבין בפני עצמן וכספין בפני עצמן ונפחין בפני עצמן וטרסיים בפני עצמן וגרדיים בפני עצמן. וכשעני נכנס שם, היה מכיר בעלי אומנתו ונפנה שם. ומשם פרנסתו ופרנסת אנשי ביתו. אמר אביי. וכולהו קטלינהו אלכסנדרוס מוקדן. מאי טעמא איענוש? משום דעברי אהאי קרא. לא תוסיפון לשוב בדרך הזה עוד,
בעולשין, ובתמכא, בחרחלין, בחרחבינין, ובחזרין. רב יהודה אומר. אף עולשי שדה ועולשי גינה וחזרת. עולשי גינה וחזרת? הא תנא לה רישא. הכי קאמר. אף עולשי שדה כעולשי גינה וחזרת. רבי מאיר אומר. אף עסווס וטורא ומר ירואר. אמר ליה רבי יוסי. עסווס וטורא אחד הוא.

ומר זה הוא ירואר. תני דבי (רבי) שמואל. אלו ירקות שאדם יוצא בהן ידי חובתו בפסח. בחזרת, בעולשין, ובתמכא, ובחרבינין, ובחרגינין, ובהרדופנין. רבי יהודה אומר. אף חזרת יולין וחזרת גלין כיוצא בהן. רבי אילעא אומר משום רבי אליעזר. אף ערקבלים, וחזרתי על כל תלמידיו ובקשתי לי חבר, ולא מצאתי.

וכשבאתי לפני רבי אליעזר בן יעקב, הודה לדברי. רבי יהודה אומר. כל שיש לו שרף. רבי יוחנן בן ברוקה אומר. כל שפניו מכסיפין. אחרים אומרים. כל ירק מר יש לו שרף ופניו מכסיפין. אמר רבי יוחנן. מדברי כולן נלמד, ירק מר יש לו שרף ופניו מכסיפין. אמר רב הונא. הלכה כאחרים.

רבינא אשכחיה לרב אחא בריה דרבא דהוה מהדר אמרירתא. אמר ליה. מאי דעתיך, דמרירין טפי? והא חזרת תנן. ותנא דבי שמואל. חזרת, ואמר רבי אושעיא. מצוה בחזרת. ואמר רבא. מאי חזרת חסא. מאי חסא דחס רחמנא עילוון. ואמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן. למה נמשלו מצריים כמרור?

אמר ליה רבה בר רב חנין לאביי. אימא מרור חד. מרורים כתיב. ואימא מרורים תרי. דומיא דמצה. מה מצה מינין הרבה אף מרור מינין הרבה. אמר רבה בר רב הונא אמר רב. ירקות שאמרו חכמים שאדם יוצא בהן ידי חובתו בפסח, כולן נזרעין בערוגה אחת. למימרא דלית בהו משום כלאים? מתיב רבא. חזרת וחזרת גלין,

כהלכתן? תנינא. ערוגה שהיא ששה על ששה טפחים זורעין בתוכה חמשה זרעונין, ארבע על ארבע רוחות הערוגה, ואחת באמצע. מהו דתימא. הני מילי בזרעין, אבל בירקות לא, קא משמע לן. למימרא דירקות אלימא מזרעים? והתנן. כל מיני זרעים אין זורעין בערוגה אחת, כל מיני ירקות זורעין בערוגה אחת.

מהו דתימא הני מרור מין זרעים נינהו, קא משמע לן. זרעים סלקא דעתך? והא תנן ירקות, ותני בר קפרא ירקות, ותני דבי שמואל ירקות. חזרת איצטריכא ליה. סלקא דעתך אמינא. הואיל וסופה להקשות ניתיב לה רווחא טפי. לאו אמר רבי יוסי ברבי חנינא, קלח של כרוב שהוקשה מרחיבין לו בית רובע. אלמא.

לא שנו אלא בקלח, אבל בעלין, לחין אין, יבשין לא. והא מדקתני סיפא בקלח שלהן, מכלל דרישא עלין? פרושי קא מפרש. כי קתני בין לחין בין יבשין אקלח. מיתיבי. יוצאין בהן ובקלח שלהן, בין לחין בין יבשין, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים. לחין יוצאין בהן, יבשין אין יוצאין בהן.

יוצאין בהן כמושין. בעי רמי בר חמא. מהו שיצא אדם ידי חובתו במרור של מעשר שני בירושלים? אליבא דרבי עקיבא לא תיבעי לך. השתא במצה דאורייתא נפיק, במרור דרבנן מיבעיא? כי תיבעי לך אליבא דרבי יוסי הגלילי, מאי? במצה דאורייתא הוא דלא נפיק, אבל מרור דרבנן נפיק?