portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
נצור לשוני מרע ושפתותי מדבר מרמה, ולמקללי נפשי תדום, ונפשי כעפר לכל תהיה. פתח לבי בתורתך, ובמצותיך תרדוף נפשי. ותצילני מפגע רע, מיצר הרע, ומאשה רעה, ומכל רעות המתרגשות לבא בעולם. וכל החושבים עלי רעה מהרה הפר עצתם וקלקל מחשבותם.

טוב שם משמן טוב ויום המות מיום הולדו. מרגלא בפומיה דרבי מאיר. גמור בכל לבבך ובכל נפשך לדעת את דרכי, ולשקוד על דלתי תורתי. נצור תורתי בלבך, ונגד עיניך תהיה יראתי. שמור פיך מכל חטא, וטהר וקדש עצמך מכל אשמה ועון. ואני אהיה עמך בכל מקום. מרגלא בפומייהו דרבנן דיבנה.

אני בריה, וחברי בריה. אני מלאכתי בעיר והוא מלאכתו בשדה. אני משכים למלאכתי, והוא משכים למלאכתו. כשם שהוא אינו מתגדר במלאכתי, כך אני איני מתגדר במלאכתו. ושמא תאמר. אני מרבה, והוא ממעיט שנינו. אחד המרבה ואחד הממעיט ובלבד שיכוין לבו לשמים. מרגלא בפומיה דאביי. לעולם יהא אדם ערום ביראה.

לא כעולם הזה העולם הבא. העולם הבא אין בו לא אכילה ולא שתיה ולא פריה ורביה ולא משא ומתן ולא קנאה ולא שנאה ולא תחרות, אלא צדיקים יושבין ועטרותיהם בראשיהם ונהנים מזיו השכינה, שנאמר. ויחזו את האלהים ויאכלו וישתו. גדולה הבטחה שהבטיחן הקדוש ברוך הוא לנשים יותר מן האנשים,

ואחריתך לחיי העולם הבא, ותקותך לדור דורים. לבך יהגה תבונה, פיך ידבר חכמות ולשונך ירחיש רננות, עפעפיך יישירו נגדך, עיניך יאירו במאור תורה, ופניך יזהירו כזוהר הרקיע, שפתותיך יביעו דעת, וכליותיך תעלוזנה מישרים, ופעמיך ירוצו לשמוע דברי עתיק יומין.

ואין צוחה שלא תהא סיעתנו כסיעתו של אלישע שיצא ממנו גחזי. ברחובותינו שלא יהא לנו בן או תלמיד שמקדיח תבשילו ברבים, כגון ישו הנוצרי. שמעו אלי אבירי לב הרחוקים מצדקה, רב ושמואל, ואמרי לה רבי יוחנן ורבי אלעזר. חד אמר. כל העולם כולו נזונין בצדקה, והם נזונין בזרוע. וחד אמר. כל העולם כולו נזונין בזכותם,

כיון דכולי עלמא עבדי מלאכה ואיהו לא קא עביד מיחזי כיוהרא. דרבן שמעון בן גמליאל אדרבן שמעון בן גמליאל לא קשיא. התם בכונה תליא מילתא, ואנן סהדי דלא מצי לכווני דעתיה. אבל הכא, הרואה אומר. מלאכה הוא דאין לו. פוק חזי כמה בטלני איכא בשוקא. הדרן עלך היה קוראמתני׳ מי

שמתו מוטל לפניו פטור מקריאת שמע ומן התפלה ומן התפילין, ומכל מצות האמורות בתורה. נושאי המטה וחלופיהן, וחלופי חלופיהן, את שלפני המטה, ואת שלאחר המטה. את שלפני המטה צורך בהם פטורין, ואת שלאחר המטה צורך בהם חייבין. ואלו ואלו פטורים מן התפלה.
מאי טעמא לאו משום דהני כלתה מדתן בחצי העיר, והני כלתה מדתן בסוף העיר. ורבי אידי, אנשי אנשי תני, ומוקים לה בנותן. אבל מודד לא תנן. ולא?. והתנן. ולמודד שאמרו נותנין לו אלפים אמה, שאפילו סוף מדתו כלה במערה.

כי אתא רב דימי אמר. טטרוגי מטטרגי להו בני גדר לבני חמתן, ומאי התיר התקין. ומאי שנא שבת, דשכיחא בה שכרות. כי אזלי להתם, נמי מטטרגי להו? כלבא בלא מתיה, שב שנין לא נבח. השתא נמי מטטרגי בני חמתן לבני גדר. כולי האי לא כייפי להו. רב ספרא אמר. עיר העשויה כקשת הואי.

רב דימי בר חיננא אמר. אנשי עיר גדולה ואנשי עיר קטנה הואי. רב כהנא מתני הכי. רב טביומי מתני הכי. רב ספרא ורב דימי בר חיננא, חד אמר. עיר העשויה כקשת הואי, וחד אמר. אנשי עיר קטנה ואנשי עיר גדולה הואי. מתני׳ אנשי עיר גדולה מהלכין את כל עיר קטנה, ואנשי עיר קטנה מהלכין את כל עיר גדולה.

אמרו לו. אימתי, בזמן שאין בה דיורין. הא באין בה דיורין מודו ליה?. מאי אין בה דיורין אינה ראויה לדירה. תא שמע. שבת בעיר, אפילו היא גדולה כאנטיוכיא, במערה, אפילו היא כמערת צדקיהו מלך יהודה מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה. קתני עיר דומיא דמערה, מה מערה חריבה, אף עיר חריבה.
גמ׳ איתמר.

היו כתובים תרגום או בכל לשון, רב הונא אמר. אין מצילין אותן מפני הדליקה, ורב חסדא אמר. מצילין אותן מפני הדליקה. אליבא דמאן דאמר ניתנו לקרות בהן דכולי עלמא לא פליגי דמצילין. כי פליגי אליבא דמאן דאמר לא ניתנו לקרות בהן. רב הונא אמר. אין מצילין, דהא לא ניתנו לקרות בהן. רב חסדא. אמר מצילין משום בזיון כתבי הקדש. תנן.

אמר לך רב הונא. ותסברא? אימא סיפא. טעונין גניזה השתא אצולי מצילינן, גניזה מיבעי? אלא, רב הונא מתרץ לטעמיה, ורב חסדא מתרץ לטעמיה. רב הונא מתרץ לטעמיה. בין שקורין בהם נביאים, ובין שאין קורין בהם כתובים. במה דברים אמורים שכתובין בלשון הקדש, אבל בכל לשון אין מצילין,

ואפילו הכי גניזה בעו. רב חסדא מתרץ לטעמיה. בין שקורין בהן נביאים, ובין שאין קורין בהן כתובים, אף על פי שכתובין בכל לשון, נמי מצילין. והכי קאמר. ומקק שלהן טעונין גניזה. מיתיבי. היו כתובים תרגום וכל לשון מצילין אותן מפני הדליקה. תיובתא דרב הונא. אמר לך רב הונא. האי תנא סבר ניתנו לקרות בהן.

ואמר לבנאי. שקעהו תחת הנדבך. אף הוא צוה עליו וגנזו. רבי יוסי ברבי יהודה אומר. עריבה של טיט כפו עליו. אמר רבי, שתי תשובות בדבר. חדא, וכי טיט בהר הבית מנין? ועוד, וכי מותר לאבדן ביד? אלא מניחן במקום התורפה והן מרקיבין מאליהן.

אמר רב אשי, כדתניא. אין בין ספרים למגילה אלא שהספרים נכתבים בכל לשון, ומגילה עד שתהא כתובה אשורית, על הספר, ובדיו. בעא מיניה רב הונא בר חלוב מרב נחמן. ספר תורה שאין בו ללקט שמונים וחמש אותיות, כגון פרשת ויהי בנסוע הארון, מצילין אותן מפני הדליקה, או אין מצילין? אמר ליה. ותיבעי לך פרשת ויהי בנסוע הארון גופה?
פשיטא. לא צריכא, שהקדימו בכרי, שנטל ממנו מעשר ולא נטלה ממנו תרומה גדולה. מהו דתימא כדאמר ליה רב פפא לאביי, קא משמע לן כדשני ליה אביי.

ולא את מעשר שני וכו׳. פשיטא. לא צריכא דנפדו ולא נפדו כהלכתן. מעשר שפדאו על גבי אסימון, דרחמנא אמר וצרת הכסף בידך, דבר שיש בו צורה. הקדש שחיללו על גבי קרקע, דרחמנא אמר ונתן הכסף וקם לו. ולא את הלוף. תנו רבנן. מטלטלין את החצב מפני שהוא מאכל לצביים,

אלא מעתה חבילי זמורות יטלטלו מפני שהוא מאכל לפילין. ורבן שמעון בן גמליאל. נעמיות שכיחי, פילין לא שכיחי. אמר אמימר. והוא דאית ליה נעמיות. אמר רב אשי לאמימר. אלא דקאמר ליה רבי נתן לרבן שמעון בן גמליאל חבילי זמורות יטלטל מפני שהוא מאכל לפילין, אי אית ליה פילין אמאי לא? אלא ראוי, הכא נמי ראוי. אמר אביי.

רבן שמעון בן גמליאל ורבי שמעון ורבי ישמעאל ורבי עקיבא כולהו סבירא להו כל ישראל בני מלכים הם. רבן שמעון בן גמליאל הא דאמרן. רבי שמעון דתנן. בני מלכים סכין על גבי מכותיהן שמן וורד, שכן דרכן של בני מלכים לסוך בחול. רבי שמעון אומר. כל ישראל בני מלכים הם. רבי ישמעאל ורבי עקיבא דתניא.

דברי רבי יהודה. וחכמים אומרים. מולל בראשי אצבעותיו ואוכל, ובלבד שלא ימלול בידו הרבה כדרך שהוא עושה בחול. וכן באמיתא וכן בפיגם וכן בשאר מיני תבלין. מאי אמיתא? ניניא. סיאה? אמר רב יהודה. צתרי. אזוב אברתא. קורנית קורניתא שמה. והא ההוא דאמר להו. מאן בעי קורניתא? ואישתכח חשי.

והא רב יצחק בר אמי איקלע לבי רב חסדא, וחזא ההוא בר אווזא דהוו קא מטלטלו ליה משמשא לטולא, ואמר רב חסדא. חסרון כיס קא חזינן הכא. שאני בר אווזא, דחזי לאומצא. תנו רבנן. דג מליח מותר לטלטלו, דג תפל אסור לטלטלו. בשר, בין תפל ובין מליח מותר לטלטלו, וסתמא כרבי שמעון.

אבל אם היה גורר אסור. גמ׳ אמר רב יהודה אמר רב. בהמה שנפלה לאמת המים מביא כרים וכסתות ומניח תחתיה, ואם עלתה עלתה. מיתיבי. בהמה שנפלה לאמת המים עושה לה פרנסה במקומה בשביל שלא תמות. פרנסה אין, כרים וכסתות לא. לא קשיא, הא דאפשר בפרנסה, הא דאי אפשר בפרנסה. אפשר בפרנסה אין,

אמרת אין עוקרין, אבל דדויי מדדינן, הדר אמרת. דוחין אין, מדדין לא. אמר אביי. סיפא אתאן לתרנגולת. אמר אביי. האי מאן דשחיט תרנגולתא לכבשינהו לכרעיה בארעא, אי נמי נידל להו מידל, דדילמא מנח להו לטופריה בארעא, ועקר להו לסימנים.

מתני׳ אין מילדין את הבהמה ביום טוב, אבל מסעדין. ומילדין את האשה בשבת, וקורין לה חכמה ממקום למקום, ומחללין עליה את השבת, וקושרין את הטיבור. רבי יוסי אומר. אף חותכין. וכל צרכי מילה עושין בשבת. גמ׳ כיצד מסעדין?

מביא בול של מלח ומניח לה בתוך הרחם, כדי שתזכור צערה ותרחם עליו. ומזלפין מי שליא על גבי ולד, כדי שתריח ריחו ותרחם עליו. ודוקא טהורה, אבל טמאה לא. מאי טעמא? טמאה לא מרחקא ולדא, ואי מרחקא ולדא לא מקרבא. מילדין את האשה וכו׳.

אם היתה צריכה לנר חבירתה מדלקת לה את הנר. פשיטא. לא צריכא בסומא, מהו דתימא. כיון דלא חזיא אסיר, קא משמע לן איתובי מיתבא דעתה, סברא. אי איכא מידי חזיא חבירתאי ועבדה לי. אם היתה צריכה לשמן וכו׳. תיפוק ליה משום סחיטה. רבה ורב יוסף דאמרי תרווייהו. אין סחיטה בשיער. רב אשי אמר.

אפילו תימא יש סחיטה בשיער, מביאה לה בכלי דרך שערה, דכמה דאפשר לשנויי משנינן.
מבשל הוא דלא אתי לאיערומי, בשוגג יאכל, אבל האי דאתי לאיערומי בשוגג נמי לא יאכל. מיתיבי. שכח קדירה על גבי כירה ובישלה בשבת, בשוגג יאכל, במזיד לא יאכל. במה דברים אמורים בחמין שלא הוחמו כל צורכן ותבשיל שלא בישל כל צורכו, אבל חמין שהוחמו כל צורכן ותבשיל שבישל כל צורכו, בין בשוגג בין במזיד יאכל,

ביצים מצומקות שנשתהו על גבי כירה, ואסר להן. מאי לאו לאותו שבת? לא, לשבת הבאה. מכלל דביצים מצומקות מצטמקות ויפה להן נינהו? אין. דאמר רב חמא בר חנינא. פעם אחת נתארחתי אני ורבי למקום אחד והביאו לפנינו ביצים מצומקות כעוזרדין ואכלנו מהן הרבה.

פליגי בה רב דימי ורב שמואל בר יהודה, ותרוייהו משמיה דרבי אלעזר אמרי. חד אמר. עודן בידו מותר, על גבי קרקע אסור. וחד אמר. הניחן על גבי קרקע נמי מותר. אמר חזקיה משמיה דאביי. הא דאמרת עודן בידו מותר, לא אמרן אלא שדעתו להחזיר, אבל אין דעתו להחזיר אסור.

אבל דעתו להחזיר מותר. מכלל שבעודן בידו, אף על פי שאין דעתו להחזיר מותר. בעי רבי ירמיה. תלאן במקל מהו? הניחן על גבי מטה מהו? בעי רב אשי. פינן ממיחם למיחם מהו? תיקו. מתני׳ תנור שהסיקוהו בקש ובגבבא לא יתן בין מתוכו בין מעל גביו.

כופח שהסיקוהו בקש ובגבבא הרי זה ככיריים, בגפת ובעצים הרי הוא כתנור. גמ׳ תנור שהסיקוהו. סבר רב יוסף למימר תוכו תוכו ממש, על גביו על גביו ממש, אבל לסמוך שפיר דמי. איתיביה אביי. כופח שהסיקוהו בקש ובגבבא הרי הוא ככיריים, בגפת ובעצים הרי הוא כתנור, ואסור.

דאי ככירה כי גרופה וקטומה שפיר דמי. תניא כוותיה דאביי. תנור שהסיקוהו בקש ובגבבא אין סומכין לו, ואין צריך לומר על גביו, ואין צריך לומר לתוכו, ואין צריך לומר בגפת ובעצים. כופח שהסיקוהו בקש ובגבבא סומכין לו, ואין נותנין על גביו. בגפת ובעצים אין סומכין לו.

כירה מקום שפיתת שתי קדרות. אמר אביי, ואיתימא רבי ירמיה. אף אנן נמי תנינא. כירה שנחלקה לאורכה טהורה. לרחבה טמאה. כופח, בין לאורכו בין לרוחבו טהור. מתני׳ אין נותנין ביצה בצד המיחם בשביל שתתגלגל, ולא יפקיענה בסודרין. ורבי יוסי מתיר. ולא יטמיננה בחול ובאבק דרכים בשביל שתצלה.
חדשות יש בהן רצועות ולא מקושרות. דכולי עלמא לא טרח איניש. וליענבינהו מיענב.

דאי אמרת מוליכן פחות מארבע אמות זימנין דלאו אדעתיה, ואתי לאתויינהו ארבע אמות ברשות הרבים. וכן בנו. בנו מאי בעי התם? דבי מנשה תנא. בשילדתו אמו בשדה. ומאי אפילו הן מאה? דאף על גב דקשיא ליה ידא, אפילו הכי, הא עדיפא. רבי יהודה אומר. נותן אדם חבית.

ומאי לא תהלך זו לא יהלך מה שבזו יותר מרגלי הבעלים. אימר דשמעת ליה לרבי יהודה היכא דבליען בעיסה, היכא דאיתנהו בעינייהו מי שמעת ליה? השתא בקדירה אמר רבי יהודה לא בטלי, בעינייהו בטלי?. דתניא, רבי יהודה אומר. מים ומלח בטלין בעיסה. ואין בטלין בקדירה, מפני רוטבה.

אלא אמר רבא, הכא בחבית שקנתה שביתה, ומים שלא קנו שביתה עסקינן. דבטלה חבית לגבי מים. כדתנן. המוציא החי במטה פטור אף על המטה, מפני שהמטה טפילה לו. המוציא אוכלין פחות מכשיעור בכלי פטור אף על הכלי, מפני שהכלי טפל לו.

בשיירא אין, שלא בשיירא לא? אלא אמר רב יוסף. כי תנן נמי במתניתין בשיירא תנן. אביי אמר. בשיירא אפילו חבית שקנתה שביתה ומים שקנו שביתה. שלא בשיירא חבית שקנתה שביתה ומים שלא קנו שביתה. רב אשי אמר. הכא בחבית דהפקר עסקינן ומים דהפקר עסקינן.
מר זוטרא איקלע לבי רב אשי, חזייה לדוכתיה דמר בר רב אשי דמנח ביה ספר תורה ועביד ליה מחיצה עשרה. אמר ליה. כמאן? כרבי יהושע בן לוי?

אמר ליה. לאו אדעתאי. כמה ירחיק מהן ומן הצואה ארבע אמות. אמר רבא אמר רב סחורה אמר רב הונא. לא שנו אלא לאחוריו, אבל לפניו מרחיק מלא עיניו, וכן לתפלה. איני?. והא אמר רפרם בר פפא אמר רב חסדא. עומד אדם כנגד בית הכסא ומתפלל. הכא במאי עסקינן? בבית הכסא שאין בו צואה.

וקא פטר רבי יהודה, שמע מינה. תני רבי חייא בהדיא. בעל קרי שראה זיבה צריך טבילה, ורבי יהודה פוטר. הדרן עלך מי שמתומתני׳ תפלת השחר עד חצות. רבי יהודה אומר. עד ארבע שעות. תפלת המנחה עד הערב, רבי יהודה אומר. עד פלג המנחה.

טעה ולא התפלל מנחה מתפלל ערבית שתים, ואין בזה משום דעבר יומו בטל קרבנו. מיתיבי. מעות לא יוכל לתקן וחסרון לא יוכל להמנות. מעות לא יוכל לתקן זה שבטל קריאת שמע של ערבית וקריאת שמע של שחרית, או תפלה של ערבית או תפלה של שחרית. וחסרון לא יוכל להמנות זה שנמנו חביריו לדבר מצוה, ולא נמנה

אמר רב אשי. דיקא נמי, דקתני בטל, ולא קתני טעה, שמע מינה. תנו רבנן. טעה ולא התפלל מנחה בערב שבת מתפלל בליל שבת שתים. טעה ולא התפלל מנחה בשבת מתפלל במוצאי שבת שתים של חול. מבדיל בראשונה, ואינו מבדיל בשניה.
ויצא אל מחוץ למחנה זו מחנה שכינה. לא יבא אל תוך המחנה זו מחנה לויה. מכאן לבעל קרי שיצא חוץ לשתי מחנות. אמר ליה. אכתי לא עיילתיה, אפיקתיה. לישנא אחרינא. אכתי לא אפיקתיה, עיילתיה. אלא אימא. מחוץ למחנה זו מחנה לויה. לא יבא אל תוך המחנה זו מחנה שכינה.

עתידים צדיקים שיחיו מתים, שנאמר. עוד ישבו זקנים וזקנות ברחבות ירושלים ואיש משענתו בידו מרב ימים, וכתיב. ושמת משענתי על פני הנער. עולא רמי, כתיב. בלע המות לנצח, וכתיב. כי הנער בן מאה שנה ימות. לא קשיא. כאן בישראל, כאן בגוים. וגוים מאי בעו התם?

מאי איכא למימר? אידי ואידי לעולם הבא, ולא קשיא. כאן במחנה שכינה, כאן במחנה צדיקים. רבא רמי, כתיב. אני אמית ואחיה, וכתיב. מחצתי ואני ארפא. השתא אחויי מחיי, מרפא לא כל שכן. אלא, אמר הקדוש ברוך הוא. מה שאני ממית אני מחיה, כמו שמחצתי ואני ארפא. תנו רבנן.

ואידך? הא דקתני כלי הכא, פלוגתא דרבי אליעזר ורבי יהושע אתא לאשמועינן. אמר רבי אליעזר ומה אם שחיטה וכו׳. רבי יהושע לטעמיה דאמר שמחת יום טוב נמי מצוה היא. דתניא, רבי אליעזר אומר. אין לו לאדם ביום טוב אלא, או אוכל ושותה, או יושב ושונה.

כל האוכל ושותה בתשעה בו מעלה עליו הכתוב כאילו מתענה תשיעי ועשירי. רב יוסף ביומא דעצרתא אמר. עבדי לי עגלא תלתא. אמר, אי לא האי יומא דקא גרים כמה יוסף איכא בשוקא. רב ששת כל תלתין יומין מהדר ליה תלמודיה, ותלי וקאי בעיברא דדשא, ואמר. חדאי נפשאי, חדאי נפשאי, לך קראי לך תנאי.
תפילין שיש בהן אזכרות הרבה על אחת כמה וכמה. הלכך מידכר דכיר להו. תניא, חנניא אומר. חייב אדם למשמש בבגדו ערב שבת עם חשכה. אמר רב יוסף. הלכתא רבתי לשבת. לא יפלה את כליו כו׳. איבעיא להו.

תנו רבנן. אין פולין ברשות הרבים מפני הכבוד. כיוצא בו אמר רב יהודה, ואמרי לה רבי נחמיה. אין עושין אפיקטויזין ברשות הרבים מפני הכבוד. תנו רבנן. המפלה את כליו, מולל וזורק, ובלבד שלא יהרוג. אבא שאול אומר. נוטל וזורק, ובלבד שלא ימלול. אמר רב הונא. הלכה מולל וזורק וזהו כבודו, ואפילו בחול.

אין משדכין את התינוקות לארס, ולא את התינוק ללמדו ספר וללמדו אומנות, ואין מנחמין אבלים, ואין מבקרין חולין בשבת, דברי בית שמאי. ובית הלל מתירין. תנו רבנן, הנכנס לבקר את החולה אומר. שבת היא מלזעוק, ורפואה קרובה לבא. ורבי מאיר אומר. יכולה היא שתרחם.

רבי יהודה אומר. המקום ירחם עליך ועל חולי ישראל. רבי יוסי אומר. המקום ירחם עליך בתוך חולי ישראל. שבנא איש ירושלים, בכניסתו אומר. שלום, וביציאתו אומר. שבת היא מלזעוק ורפואה קרובה לבא, ורחמיו מרובין, ושבתו בשלום. כמאן אזלא הא דאמר רבי חנינא.

מיתיבי. לא יקרא לאור הנר, שמא יטה. אמר רבי ישמעאל בן אלישע. אני אקרא ולא אטה. פעם אחת קרא ובקש להטות. אמר. כמה גדולים דברי חכמים שהיו אומרים לא יקרא לאור הנר. רבי נתן אומר, קרא והטה וכתב על פנקסו. אני ישמעאל בן אלישע, קריתי והטיתי נר בשבת, לכשיבנה בית המקדש אביא חטאת שמנה.

אמר רבי אבא. שאני רבי ישמעאל בן אלישע, הואיל ומשים עצמו על דברי תורה כהדיוט. תני חדא. שמש בודק כוסות וקערות לאור הנר. ותניא אידך. לא יבדוק. לא קשיא. כאן בשמש קבוע, כאן בשמש שאינו קבוע. ואי בעית אימא. הא והא בשמש קבוע, ולא קשיא.

אמר רב. הלכה ואין מורין כן. ורבי ירמיה בר אבא אמר. הלכה ומורין כן. רבי ירמיה בר אבא איקלע לבי רב אסי. קם שמעיה קא בדיק לנהורא דשרגא. אמרה ליה דביתהו. ומר לא עביד הכי? אמר לה. שבקיה, כרביה סבירא ליה. באמת אמרו החזן כו׳. והאמרת רישא רואה. מאי לאו, לקרות?.
לא הוה לן חמרא, אייתינא שיכרא, אמר. אי הכי, חמר מדינה הוא, אבדיל וטעים מידי. שמע מינה תלת. שמע מינה. המבדיל בתפלה, צריך שיבדיל על הכוס. ושמע מינה. אסור לו לאדם שיאכל קודם שיבדיל. ושמע מינה. מי שלא הבדיל במוצאי שבת, מבדיל והולך כל השבת כולו. בעא מיניה רב הונא מרב חסדא.

סמוך למנחה גדולה תנן ומשום פסח, דילמא אתי למימשך, ואתי לאימנועי מלמיעבד פסחא. או דילמא, סמוך למנחה קטנה תנן ומשום מצה, דילמא אתי למיכלה למצה אכילה גסה. אמר רבינא, תא שמע.

מהו דתימא תשע שעות לאגריפס כארבע שעות דידן דמי, קא משמע לן. אמר רבי (יוסי). אבל מטביל הוא במיני תרגימא. רבי יצחק מטביל בירקי. תניא נמי הכי. השמש מטביל בבני מעיין ונותנן לפני האורחים. ואף על פי שאין ראיה
כי היכי דניתו וניפייסו. ובזמן שהן מרובין וכו׳. אמר רב פפא. פשיטא לי ארבע אמות דארעא לא, רצין ועולין בכבש תנן. קמייתא נמי לא, רצין ועולין בכבש תנן, והדר כל הקודם את חבירו. דביני ביני נמי לא, דלא מסיימא מילתא. פשיטא לי דגבי מזבח תנן. בעי רב פפא.

ילד, אמנון, תמר, ואבשלום. התם נמי אפרעו מיניה, דכתיב. ויתן ה׳ דבר (בעם מן הבוקר) ועד עת מועד. התם לא אפרעו מגופיה. התם נמי לא אפרעו מגופיה. לאיי אפרעו מגופיה, דאמר רב יהודה אמר רב. ששה חדשים נצטרע דוד ופרשו הימנו סנהדרין, ונסתלקה הימנו שכינה, דכתיב.

רחבעם וירבעם יחלקו את המלכות. בן שנה שאול במלכו, אמר רב הונא. כבן שנה, שלא טעם טעם חטא. מתקיף לה רב נחמן בר יצחק. ואימא כבן שנה, שמלוכלך בטיט ובצואה? אחויאו ליה לרב נחמן סיוטא בחלמיה. אמר. נעניתי לכם עצמות שאול בן קיש. הדר חזא סיוטא בחלמיה. אמר. נעניתי לכם עצמות שאול בן קיש מלך ישראל.
חד תני אפיגול, וחד תני אנותר.

חד אמר כזית וחד אמר כביצה. מאן דאמר כזית כאיסורו, ומאן דאמר כביצה כטומאתו. מתני׳ בירך ברכת הפסח פטר את של זבח. בירך את של זבח לא פטר את של פסח, דברי רבי ישמעאל. רבי עקיבא אומר. לא זו פוטרת זו ולא זו פוטרת זו.

כהן מברך דקמטי הנאה לידיה, או אבי הבן מברך דקא עביד מצוה? לא הוה בידיה, אתא שאיל ביה מדרשא. אמרו ליה. אבי הבן מברך שתים. והלכתא. אבי הבן מברך שתים.
איזהו גדי מקולס דאסור לאכול בלילי פסח בזמן הזה כל שצלאו כולו כאחד. נחתך ממנו אבר, נשלק ממנו אבר אין זה גדי מקולס. השתא יש לומר נחתך ממנו אבר, דאף על גב דקא מטוי ליה בהדיה, אמרת לא נשלק מיבעיא?. אמר רב ששת. ששלקו במחובר. אמר רבה. האי מולייתא שריא.

ואמר ליה. אי מעלי טפליה, הב לי ואיכול. ההיא בסמידא דמפריר. והא רבא איקלע לבי ריש גלותא וטפלו ליה בר אווזא, אמר. אי לא דחזיתיה דזיג כזוזא חיורא, לא אכלי מיניה. ואי סלקא דעתך כבולעו כך פולטו מאי איריא כי זיג? אפילו כי לא זיג, נמי. התם בחיורתא דשריר.

והילכתא. דסמידא, בין אסמיק בין לא אסמיק שריא. דחיורתא, אי זיג כזוזא חיורא שריא, אי לא אסיר. דשאר קמחים, אסמיק אסור, לא אסמיק שרי. האי מולייתא, מאן דאסר אפילו פומא לתחת, ומאן דשרי אפילו פומא לעיל. והילכתא. מולייתא שרי, אפילו פומא לעיל.

אומצא, ביעי, ומיזרקי, פליגי בה רב אחא ורבינא. בכל התורה כולה רב אחא לחומרא ורבינא לקולא, והילכתא כרבינא לקולא. לבר מהני תלת דרב אחא לקולא ורבינא לחומרא, והלכתא כרב אחא לקולא. האי אומצא דאסמיק, חתכיה ומלחיה אפילו לקדרה שרי. שפדיה בשפודא שרי, מידב דייב.

אחתיה אגומרי פליגי בה רב אחא ורבינא, חד אסר וחד שרי. מאן דאסר, מצמית צמית. ומאן דשרי, מישאב שאיב. והילכתא. מישאב שאיב. וכן ביעי, חתכינהו ומלחינהו אפילו לקדרה שריין. תלינהו בשפודא שריין, מידב דייב. אחתינהו אגומרי פליגי ביה רב אחא ורבינא,
מביא אדם את החבית של יין ומתיז ראשה בסייף, ומניחה לפני האורחים בשבת ואינו חושש. ההיא רבנן, מתניתין רבי נחמיה היא. ומאי דוחקיה דרבי אושעיא לאוקומי מתניתין כרבי נחמיה ובדרוסות, לוקמה במפורדות ורבנן. אמר רבא, מתניתין קשיתיה. מאי איריא דתני גרוגרות?

ליתני פירות. אלא שמע מינה בדרוסות. תניא חדא. חותלות של גרוגרות ושל תמרים מתיר ומפקיע וחותך. ותניא אידך. מתיר אבל לא מפקיע ולא חותך. לא קשיא, הא רבנן, הא רבי נחמיה. דתניא, רבי נחמיה אומר. אפילו תרווד ואפילו טלית ואפילו סכין אין ניטלין אלא לצורך תשמישן. בעו מיניה מרב ששת.

מהו למיברז חביתא בבורטיא בשבתא? לפיתחא קמיכוין, ואסיר, או דילמא. לעין יפה קמיכוין, ושרי? אמר ליה. לפיתחא קא מכוין, ואסיר. מיתיבי, רבן שמעון בן גמליאל אומר. מביא אדם חבית של יין ומתיז ראשה בסייף? התם ודאי לעין יפה קמיכוין, הכא אם איתא דלעין יפה קמיכוין לפתחיה מיפתח.

דעביד לעיולי אוירא ולאפוקי הבלא. ואם בא להוסיף מוסיף, אוסופי ודאי בלול של תרנגולים לא אתי לאוסופי משום ריחשא. ויש אומרים אין מוסיפים זימנין דלא תקניה מעיקרא, ואתי לארווחי ביה. דרש רב נחמן משום רבי יוחנן הלכה כיש אומרים.

ושוין שנוקבין נקב ישן לכתחלה. אמר רב יהודה אמר שמואל. לא שנו אלא במקום העשוי לשמר, אבל לחזק אסור. היכי דמי לשמר, היכי דמי לחזק? אמר רב חסדא. למעלה מן היין זהו לשמר, למטה מן היין זהו לחזק.

מאן דחזא סבר משום דבי סדיא אסיר, ולא היא, דרב אכרוזי מכריז. בי סדיא שרי, ומשום כבוד רבותינו לא ישב עליו. ומאן נינהו רב כהנא ורב אסי. מתני׳ נותנין תבשיל לתוך הבור בשביל שיהא שמור, ואת המים היפים ברעים, בשביל שיצנו.

ואת הצונן בחמה בשביל שיחמו. מי שנשרו כליו בדרך במים מהלך בהן ואינו חושש. הגיע לחצר החיצונה שוטחן בחמה, אבל לא כנגד העם. גמ׳ פשיטא. מהו דתימא. ניגזר משום אשוויי גומות, קא משמע לן. ואת המים היפים ברעים. פשיטא. סיפא איצטריכא ליה. ואת הצונן בחמה,

הא נמי פשיטא. מהו דתימא. ניגזור דילמא אתי לאטמוני ברמץ, קא משמע לן. מי שנשרו וכו׳. אמר רב יהודה אמר רב. מכל מקום שאסרו חכמים מפני מראית העין אפילו בחדרי חדרים אסור. תנן. שוטחן בחמה אבל לא כנגד העם. תנאי היא, דתניא. שוטחן בחמה אבל לא כנגד העם. רבי אלעזר ורבי
מי תשמישו של נחתום וכו׳. תני חדא. שופכין במקום מדרון, ואין שופכין במקום האישבורן. ותניא אידך. שופכין במקום האישבורן. לא קשיא. הא דנפישי, דקוו. הא דלא נפישי, דלא קוו. אמר רב יהודה. אשה לא תלוש אלא במים שלנו. דרשה רב מתנה בפפוניא.

איבעיא להו. עברה ולשה, מהו? מר זוטרא אמר. מותר, רב אשי אמר. אסור. אמר מר זוטרא. מנא אמינא לה? דתניא. אין לותתין השעורין בפסח. ואם לתת, נתבקעו אסורים, לא נתבקעו מותרין. ורב אשי אמר. אטו כולהו חדא מחיתא מחיתינהו?. היכא דאיתמר איתמר, והיכא דלא איתמר לא איתמר.

שלשה דברים מרבין הזבל, וכופפין את הקומה, ונוטלין אחד מחמש מאות ממאור עיניו של אדם, אלו הן. פת קיבר, ושכר חדש, וירק חי. תנו רבנן. שלשה דברים ממעטין את הזבל, וזוקפין את הקומה, ומאירין את העינים, אלו הן. פת נקייה, בשר שמן, ויין ישן.

פת נקייה דסמידא, בשר שמן דצפירתא דלא אפתח, יין ישן עתיק עתיקי. כל מילי דמעלי להאי קשה להאי, ודקשה להאי מעלי להאי, בר מזנגבילא רטיבא, ופילפלי אריכתא, ופת נקייה, ובשר שמן, ויין ישן דמעלי לכולי גופיה. שכר המדי.

לקיים מה שנאמר. אמלאה החרבה, אם מלאה זו חרבה זו, ואם מלאה זו חרבה זו. רב נחמן בר יצחק אמר, מהכא. ולאם מלאם יאמץ. תניא, אמר רבי יהודה. ביהודה, בראשונה הלוקח חומץ מעם הארץ אינו צריך לעשר, מפני שחזקה אינו בא אלא מן התמד. ועכשיו, הלוקח חומץ מעם הארץ צריך לעשר,

שחזקתו אינו בא אלא מן היין. וסבר רבי יהודה. תמד לאו בר עשורי הוא? והא (תנן). המתמד ונתן מים במדה, ומצא כדי מדתו פטור, ורבי יהודה מחייב? הכי קאמר. לא נחשדו עמי הארץ על התמד. אי בעית אימא. נחשדו, ולא קשיא. הא בדרווקא, הא בדפורצני. וזיתום המצרי וכו׳. מאי זיתום המצרי?

תנא רב יוסף. תלתא שערי, תלתא קורטמי, ותלתא מלחא. רב פפא מפיק שערי ומעייל חיטי, וסימניך סיסני. תרו להו וקלו להו וטחני להו ושתו להו מדיבחא ועד עצרתא. דקמיט מרפי ליה, ודרפי מקמיט ליה, לחולה ולאשה עוברה סכנתא. וזומן של צבעים וכו׳.
אפילו כל הרוחות שבעולם נושבות בו אין מזיזות אותו ממקומו. כיון שנשבה בו רוח דרומית עוקרתו והופכתו על פניו. ולא עוד אלא שזכה קנה ליטול הימנו קולמוס לכתוב בו ספר תורה נביאים וכתובים. תנו רבנן. לעולם יהא אדם רך כקנה ואל יהא קשה כארז. מעשה שבא רבי אלעזר ברבי שמעון ממגדל גדור מבית רבו,

אמר לו. ריקה, כמה מכוער אותו האיש. שמא כל בני עירך מכוערין כמותך? אמר לו. איני יודע, אלא לך ואמור לאומן שעשאני. כמה מכוער כלי זה שעשית. כיון שידע בעצמו שחטא, ירד מן החמור ונשתטח לפניו, ואמר לו. נעניתי לך, מחול לי. אמר לו. איני מוחל לך עד שתלך לאומן שעשאני ואמור לו. כמה מכוער כלי זה שעשית.

כולהו מצינא מקיימנא, לבר מהא דלא מצינא למיעבד, משום דנפישי בני חילא
דאמר רבי אלעזר ברבי צדוק. אני מבני בניו של סנאה בן בנימין, ופעם אחת חל תשעה באב להיות בשבת, ודחינוהו לאחר השבת, והתענינו בו ולא השלמנוהו מפני שיום טוב שלנו הוא. התם נמי, לצעורי נפשיה בעלמא הוא. תא שמע, דאמר רבי יוחנן.

כל איניש דייתי עלוהי מקדמת דנא יאסר. כיצד? יחיד שקיבל עליו שני וחמישי ושני של כל השנה כולה, ואירעו בם ימים טובים הכתובין במגילת תענית, אם נדרו קודם לגזרתנו יבטיל נדרו את גזרתנו, ואם גזרתנו קודמת לנדרו תבטל גזרתנו את נדרו. תנו רבנן. עד מתי אוכל ושותה עד שיעלה עמוד השחר,

איתיביה אביי. ישן ועמד הרי זה אוכל. התם במתנמנם. היכי דמי מתנמנם? אמר רב אשי. נים ולא נים, תיר ולא תיר. דקרו ליה ועני, ולא ידע אהדורי סברא, וכי מדכרי ליה מדכר. אמר רב כהנא אמר רב.

יחיד שקיבל עליו תענית אסור בנעילת הסנדל. חיישינן שמא תענית צבור קיבל עליו. היכי ליעבד? אמר רבה בר רב שילא, לימא הכי. למחר אהא לפניך בתענית יחיד. אמרו ליה רבנן לרב ששת. הא קא חזינן רבנן דמסיימי מסנייהו ואתו לבי תעניתא. איקפד ואמר להו. דלמא מיכל נמי אכול. אביי ורבא (מעיילי כי מ)סיימי אפנתא.

מרימר ומר זוטרא מחלפי דימינא לשמאלא ודשמאלא לימינא. רבנן דבי רב אשי נפקי כי אורחייהו, סברי כי הא דאמר שמואל. אין תענית צבור בבבל אלא תשעה באב בלבד. אמר רב יהודה אמר רב. לוה אדם תעניתו ופורע. כי אמריתה קמיה דשמואל, אמר לי. וכי נדר קבל עליה, דלא סגי דלא משלם? לצעורי נפשיה קביל עליה.

אמר להו. תענית חלום הוא. ואמר רבה בר מחסיא אמר רב חמא בר גוריא אמר רב. יפה תענית לחלום כאש לנעורת. אמר רב חסדא. ובו ביום. ואמר רב יוסף. ואפילו בשבת. מאי תקנתיה? ליתיב תעניתא לתעניתא. מתני׳ עברו אלו ולא נענו בית דין גוזרין שלש תעניות אחרות על הצבור. אוכלין ושותין מבעוד יום,

וכתיב. ובמנחת הערב קמתי מתעניתי ואפרשה כפי אל ה׳.