portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
בן בנו של נמרוד הרשע, שהמריד כל העולם כולו עליו במלכותו כמה שנותיו של אדם שבעים שנה, שנאמר. ימי שנותינו בהם שבעים שנה ואם בגבורות שמונים שנה. והלא מן הארץ עד לרקיע מהלך חמש מאות שנה, ועוביו של רקיע מהלך חמש מאות שנה, וכן בין כל רקיע ורקיע. למעלה מהן חיות הקדש. רגלי החיות כנגד כולם, קרסולי החיות כנגד כולן,

דברים המתוקין מדבש וחלב יהו תחת לשונך. רבי אבהו אמר מהכא. כבשים ללבושך, דברים שהן כבשונו של עולם יהיו תחת לבושך. אמרו ליה. תנינן בהו עד ויאמר אלי בן אדם. אמר להו. הן הן מעשה המרכבה. מיתיבי. עד היכן מעשה המרכבה? רבי אומר. עד וארא בתרא,

רבי יצחק אומר. עד החשמל. עד וארא מגמרינן, מכאן ואילך מסרינן ראשי פרקים. איכא דאמרי. עד וארא מסרינן ראשי פרקים, מכאן ואילך, אם הוא חכם מבין מדעתו אין, אי לא לא. ומי דרשינן בחשמל? והא ההוא ינוקא דדרש בחשמל, ונפקא נורא ואכלתיה. שאני ינוקא, דלאו מטי זימניה. אמר רב יהודה. ברם זכור אותו האיש לטוב, וחנניה בן חזקיה שמו.

אלמלא הוא נגנז ספר יחזקאל, שהיו דבריו סותרין דברי תורה. מה עשה? העלו לו שלוש מאות גרבי שמן, וישב בעלייה ודרשו. תנו רבנן. מעשה בתינוק אחד שהיה קורא בבית רבו בספר יחזקאל והיה מבין בחשמל, ויצאה אש מחשמל ושרפתו, וביקשו לגנוז ספר יחזקאל. אמר להם חנניה בן חזקיה.

בשעה שהדיבור יוצא מפי הקדוש ברוך הוא חשות, ובשעה שאין הדיבור יוצא מפי הקדוש ברוך הוא ממללות. והחיות רצוא ושוב כמראה הבזק. מאי רצוא ושוב? אמר רב יהודה. כאור היוצא מפי הכבשן. מאי כמראה הבזק? אמר רבי יוסי בר חנינא. כאור היוצא מבין החרסים.

אמר ריש לקיש. יחזקאל ביקש עליו רחמים, והפכו לכרוב. אמר לפניו. רבונו של עולם. קטיגור יעשה סניגור? מאי כרוב? אמר רבי אבהו. כרביא, שכן בבבל קורין לינוקא רביא. אמר ליה רב פפא לאביי. אלא מעתה, דכתיב. פני האחד פני הכרוב ופני השני פני אדם והשלישי פני אריה

שש כנפים שש כנפים לאחד, וכתוב אחד אומר. וארבעה פנים לאחת וארבע כנפים לאחת להם? לא קשיא. כאן בזמן שבית המקדש קיים, כאן בזמן שאין בית המקדש קיים. כביכול, שנתמעטו כנפי החיות. הי מינייהו אימעוט? אמר רב חננאל אמר רב. אותן שאומרות שירה בהן. כתיב הכא. ובשתים יעופף וקרא זה אל זה ואמר, וכתיב. התעיף עיניך בו ואיננו. ורבנן אמרי.

אותן שמכסות בהן רגליהם, שנאמר. ורגליהם רגל ישרה, ואי לאו דאימעוט מנא הוה ידע? דלמא דאיגלאי וחזיא ליה. דאי לא תימא הכי, ודמות פניהם פני אדם, הכי נמי דאימעוט?. אלא דאיגלאי וחזיא ליה, הכא נמי דאיגלאי וחזיא ליה. הכי השתא?. בשלמא אפיה אורח ארעא לגלויי קמיה רביה. כרעיה לאו אורח ארעא לגלויי קמיה רביה.

ורבי ירמיה בר אבא אמר. אלף אלפין ישמשוניה, לנהר דינור, שנאמר. נהר דינור נגד ונפק מן קדמוהי אלף אלפין ישמשוניה ורבו רבבן קדמוהי יקומון. מהיכן נפיק? מזיעתן של חיות. ולהיכן שפיך? אמר רב זוטרא בר טוביה אמר רב. על ראש רשעים בגיהנם,

שנאמר. הנה סערת ה׳ חמה יצאה וסער מתחולל על ראש רשעים יחול. ורב אחא בר יעקב אמר. על אשר קומטו, שנאמר. אשר קומטו ולא עת נהר יוצק יסודם. תניא, אמר רבי שמעון החסיד. אלו תשע מאות ושבעים וארבע דורות שקומטו להיבראות קודם שנברא העולם, ולא נבראו.

עמד הקדוש ברוך הוא ושתלן בכל דור ודור, והן הן עזי פנים שבדור. ורב נחמן בר יצחק אמר. אשר קומטו לברכה הוא דכתיב. אלו תלמידי חכמים שמקמטין
תנא.

תלמיד אחד היה לרבי אליעזר שהיה שונה בלחש, לאחר שלש שנים שכח תלמודו. תנא, תלמיד אחד היה לו לרבי אליעזר שנתחייב בשריפה למקום. אמרו. הניחו לו אדם גדול שמש. אמר ליה שמואל לרב יהודה. שיננא, פתח פומיך קרי, פתח פומיך תני, כי היכי דתתקיים ביך ותוריך חיי,

חש במעיו יעסוק בתורה, שנאמר. רפאות תהי לשרך. חש בעצמותיו יעסוק בתורה, שנאמר. ושקוי לעצמותיך. חש בכל גופו יעסוק בתורה, שנאמר. ולכל בשרו מרפא. אמר רב יהודה ברבי חייא. בא וראה, שלא כמדת הקדוש ברוך הוא מדת בשר ודם. מדת בשר ודם.

רבי זירא אמר מהכא. שמחה לאיש במענה פיו ודבר בעתו מה טוב, אימתי שמחה לאיש בזמן שמענה בפיו. לשון אחר. אימתי שמחה לאיש במענה פיו בזמן שדבר בעתו מה טוב. רבי יצחק אמר מהכא. כי קרוב אליך הדבר מאד בפיך ובלבבך לעשותו,

ונראה ואינו נראה תלמודו מתקיים בידו. ואם לאו אין תלמודו מתקיים בידו. ואמר רבי אליעזר. מאי דכתיב לחיו כערוגת הבושם, אם משים אדם עצמו כערוגה זו שהכל דשין בה, וכבושם זה שהכל מתבשמין בה תלמודו מתקיים, ואם לאו אין תלמודו מתקיים. ואמר רבי (אליעזר). מאי דכתיב לוחות אבן,

אמר רב מתנה. מאי דכתיב וממדבר מתנה, אם משים אדם עצמו כמדבר זה שהכל דשין בו תלמודו מתקיים בידו. ואם לאו אין תלמודו מתקיים בידו. רבא בריה דרב יוסף בר חמא הוה ליה מלתא לרב יוסף בהדיה, כי מטא מעלי יומא דכיפורי אמר. איזיל ואפייסיה. אזל, אשכחיה לשמעיה דקא מזיג ליה כסא. אמר. הב לי ואימזגיה אנא. יהב ליה, מזגיה.

וכיון שניתנה לו במתנה נחלו אל, שנאמר. וממתנה נחליאל. וכיון שנחלו אל עולה לגדולה, שנאמר. ומנחליאל במות. ואם מגיס לבו הקדוש ברוך הוא משפילו, שנאמר. ומבמות הגיא. ואם חוזר בו הקדוש ברוך הוא מגביהו, שנאמר. כל גיא ינשא. אמר רב הונא. מאי דכתיב. חיתך ישבו בה תכין בטובתך לעני אלהים,
מדקאמר יהא נאכל אור לשלישי אלמא אור אורתא הוא. שמע מינה. תא שמע. אור של יום הכפורים, מתפלל שבע ומתודה. שחרית, מתפלל שבע ומתודה. במוסף, מתפלל שבע ומתודה. במנחה, מתפלל שבע ומתודה. בערבית, מתפלל מעין שמונה עשר. רבי חנינא בן גמליאל אומר משום אבותיו. מתפלל שמונה עשר שלימות,

מפני שצריך לומר הבדלה בחונן הדעת. אלמא אור אורתא הוא. שמע מינה. תא שמע, דתני דבי שמואל. לילי ארבעה עשר בודקין את החמץ לאור הנר. אלמא אור אורתא הוא. אלא. בין רב הונא ובין רב יהודה דכולי עלמא אור אורתא הוא, ולא פליגי, מר כי אתריה ומר כי אתריה. באתריה דרב הונא קרו נגהי, ובאתריה דרב יהודה קרו לילי.

כי יהיה בך איש אשר לא יהיה טהור מקרה לילה. רבינא אמר. עשר, ויו דטהור. רב אחא בר יעקב אמר. שש עשרה, שנאמר. כי אמר מקרה הוא בלתי טהור הוא כי לא טהור. תניא דבי רבי ישמעאל. לעולם יספר אדם בלשון נקיה, שהרי בזב קראו מרכב,

ובאשה קראו מושב. ואומר. ותבחר לשון ערומים. ואומר. ודעת שפתי ברור מללו. מאי ואומר? וכי תימא. הני מילי בדאורייתא, אבל בדרבנן לא תא שמע. ואומר ותבחר לשון ערומים. וכי תימא. הני מילי בדרבנן, אבל במילי דעלמא לא ואומר ודעת שפתי ברור מללו. ובאשה לא כתיב בה מרכב?.

והכתיב. ותקם רבקה ונערתיה ותרכבנה על הגמלים. התם, משום ביעתותא דגמלים אורחא היא. והכתיב. ויקח משה את אשתו ואת בניו וירכיבם על החמר. התם, משום בניו אורחא הוא. והכתיב. והיא רכבת על החמור. התם, משום ביעתותא דליליא אורחא הוא. ואיבעית אימא. משום ביעתותא דליליא ליכא,

הנהו תרי תלמידי דהוו יתבי קמיה דהלל, וחד מינייהו רבן יוחנן בן זכאי. ואמרי לה, קמיה דרבי, וחד מינייהו רבי יוחנן. חד אמר. מפני מה בוצרין בטהרה ואין מוסקין בטהרה? וחד אמר. מפני מה בוצרין בטהרה ומוסקין בטומאה? אמר. מובטח אני בזה שמורה הוראה בישראל. ולא היה ימים מועטים עד שהורה הוראה בישראל. הנהו תלתא כהני. חד אמר להו.

אמרו ליה. אליה לגבוה סלקא. אמרו ליה. מאן אמר לך הכי? אמר להו. רבי יהודה בן בתירא. אמרו. מאי האי דקמן? בדקו בתריה, ואשכחוהו דארמאה הוא וקטלוהו. שלחו ליה לרבי יהודה בן בתירא. שלם לך רבי יהודה בן בתירא. דאת בנציבין ומצודתך פרוסה בירושלים. רב כהנא חלש. שדרוה רבנן לרבי יהושע בריה דרב אידי, אמרו ליה. זיל בדוק מאי דיניה.

אתא, אשכחיה דנח נפשיה. קרעיה ללבושיה, ואהדריה לקרעיה לאחוריה, ובכי ואתי. אמרו ליה. נח נפשיה? אמר להו. אנא לא קאמינא. ומוציא דבה הוא כסיל. יוחנן חקוקאה נפק לקרייתא. כי אתא, אמרו ליה. חיטין נעשו יפות? אמר להם. שעורים נעשו יפות. אמרו ליה. צא ובשר לסוסים ולחמורים, דכתיב.
אין קשור ותלוי אין פותח ונועל בו. רבן שמעון בן גמליאל אומר. מתוקן, אף על פי שאינו קשור. אמר רב יהודה בר שילת אמר רב אסי אמר רבי יוחנן. הלכה כרבן שמעון בן גמליאל. ומי אמר רבי יוחנן הכי? והתנן. כל כסויי הכלים שיש להם בית אחיזה ניטלין בשבת. ואמר רב יהודה בר שילא אמר רב אסי אמר רבי יוחנן.

כסוי הכלים, אף על גב דאין להם בית אחיזה. כי פליגי בכלים דחברינהו בארעא. מר סבר גזרינן, ומר סבר לא גזרינן. לישנא אחרינא. כי פליגי בכיסוי תנור, מר מדמי ליה לכיסוי קרקע, ומר מדמי ליה לכיסוי כלים. הדרן עלך כל הכליםמתני׳

מפנין אפילו ארבע וחמש קופות של תבן ושל תבואה מפני האורחים, ומפני בטול בית המדרש. אבל לא את האוצר.
אמר אביי. בעי מיניה דמר בשעת מעשה, ואפילו בת תרי כורי לא שרא לי. כמאן כהאי תנא דתנן.

אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. הלכה כרבי יהודה לענין שבת, והלכה כרבי יוסי לענין תרומה. בשלמא הלכה כרבי יהודה לענין שבת לחומרא. אבל לענין תרומה מאי היא? אילימא לטבילה ספקא היא? אלא לאכילת תרומה, דלא אכלי כהנים תרומה עד דשלים בין השמשות דרבי יוסי. אמר רב יהודה אמר שמואל.

כוכב אחד יום, שנים בין השמשות, שלשה לילה. תניא נמי הכי. כוכב אחד יום, שנים בין השמשות, שלשה לילה. אמר רבי יוסי, לא כוכבים גדולים הנראין ביום, ולא כוכבים קטנים שאין נראין אלא בלילה אלא בינונים. אמר רבי יוסי ברבי זבידא. העושה מלאכה בשני בין השמשות חייב חטאת ממה נפשך. אמר ליה רבא לשמעיה.

אתון דלא קים לכו בשיעורא דרבנן, אדשימשא אריש דיקלי אתלו שרגא. ביום המעונן מאי? במתא חזי תרנגולא. בדברא עורבי, אי נמי אדאני. תנו רבנן. שש תקיעות תוקעין ערב שבת. ראשונה להבטיל את העם ממלאכה שבשדות. שניה להבטיל עיר וחנויות. שלישית להדליק את הנר, דברי רבי נתן.

רבי יהודה הנשיא אומר. שלישית לחלוץ תפילין. ושוהה כדי צליית דג קטן או כדי להדביק פת בתנור, ותוקע ומריע ותוקע, ושובת. אמר רבן שמעון בן גמליאל. מה נעשה להם לבבליים, שתוקעין ומריעין ושובתין מתוך מריעין. תוקעין ומריעין? הוו להו חמשה. אלא. שתוקעין וחוזרין ותוקעין ומריעין,

ושובתין מתוך מריעין. מנהג אבותיהן בידיהן. מתני ליה רב יהודה לרב יצחק בריה. שניה להדליק את הנר. כמאן? לא כרבי נתן, ולא כרבי יהודה הנשיא. אלא. שלישית להדליק את הנר. כמאן כרבי נתן. תנא דבי רבי ישמעאל. שש תקיעות תוקעין ערב שבת. התחיל לתקוע תקיעה ראשונה נמנעו העומדים בשדה מלעדור ומלחרוש ומלעשות כל מלאכה שבשדות.

ושוהה כדי צליית דג קטן, או כדי להדביק פת בתנור, ותוקע ומריע ותוקע ושובת. אמר רבי יוסי בר חנינא. שמעתי שאם בא להדליק אחר שש תקיעות מדליק. שהרי נתנו חכמים שיעור לחזן הכנסת להוליך שופרו לביתו. אמרו לו, אם כן נתת דבריך לשיעורין. אלא מקום צנוע יש לו לחזן הכנסת בראש גגו, ששם מניח שופרו.
פסק לו מזונותיו פעם אחת בשנה, ולא היה מקביל פני אביו אלא פעם אחת בשנה. עמד ופסק מזונותיו בכל יום,

והיה מקביל פני אביו כל יום. אף ישראל, מי שיש לו ארבעה וחמשה בנים היה דואג ואומר. שמא לא ירד מן למחר, ונמצאו כולן מתים ברעב, נמצאו כולן מכוונים את לבם לאביהן שבשמים. דבר אחר. שהיו אוכלין אותו כשהוא חם. דבר אחר. מפני משאוי הדרך.

אמר רב חסדא. כנגד חמשה ענויין שבתורה. ובעשור, ואך בעשור, שבת שבתון, ושבת שבתון, והיתה לכם. הני חמשה הוו? ואנן שיתא תנן. שתיה בכלל אכילה היא. דאמר ריש לקיש. מנין לשתיה שהיא בכלל אכילה, שנאמר. ואכלת לפני ה׳ אלהיך מעשר דגנך תירושך ויצהרך, תירוש חמרא הוא,

ממאי? ודילמא דאכליה על ידי אניגרון. דאמר רבה בר שמואל. אניגרון מיא דסילקא, אכסיגרון מיא דכולהו שלקי. אלא אמר רב אחא בר יעקב, מהכא. ונתתה הכסף בכל אשר תאוה נפשך בבקר ובצאן ביין ובשכר. שכר שתיה הוא, וקרייה רחמנא ואכלת. ממאי? ודילמא הכא נמי דאכליה על ידי אניגרון. שכר כתב, מידי דמשכר. ודילמא דבילה קעילית?

דתניא. אכל דבילה קעילית ושתה דבש וחלב ונכנס למקדש (חייב). אלא. יליף שכר שכר מנזיר, מה להלן יין, אף כאן יין. ותירוש חמרא הוא? והתניא. הנודר מן התירוש אסור בכל מיני מתיקה ומותר ביין. ולאו חמרא הוא? והכתיב. ותירוש ינובב בתולות,

דבר הבא מן התירוש ינובב בתולות. והכתיב. ותירוש יקביך יפרוצו. דבר הבא מן התירוש יקביך יפרוצו. והא כתיב זנות ויין ותירוש יקח לב. אלא, דכולי עלמא תירוש חמרא הוא, ובנדרים הלך אחר לשון בני אדם. ואמאי קרי ליה יין, ואמאי קרי ליה תירוש? יין שמביא יללה לעולם. תירוש שכל המתגרה בו נעשה רש. רב כהנא רמי.

לחם חמודות לא אכלתי ובשר ויין לא בא אל פי וסוך לא סכתי. מאי לחם חמודות לא אכלתי? אמר רב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת. אפילו נהמא דחיטי דכייתא, לא אכל. ומנא לן דחשיב כעינוי דכתיב. ויאמר אלי אל תירא דניאל כי מן היום הראשון אשר נתת את לבך להבין ולהתענות לפני אלהיך נשמעו דבריך ואני באתי בדבריך.
המלבן והמנפץ והצובע והטווה שיעורו כמלא רוחב הסיט כפול. והאורג שני חוטין שיעורו כמלא רוחב הסיט

מודים חכמים לרבי שמעון במוציא שופכין לרשות הרבים ששיעורן ברביעית, והוינן [בה] שופכין למאי חזו? ואמר רבי ירמיה. לגבל בהן את הטיט, ואילו בתר דגבליה תניא. טיט כדי לעשות פי כור. התם נמי כדאמרן. לפי שאין אדם טורח לגבל את הטיט לעשות בו פי כור. תא שמע, דאמר רבי חייא בר אמי משמיה דעולא. שלשה עורות הן. מצה, וחיפה, ודיפתרא.

קתני מיהת, כדי לצור בו משקולת קטנה, ואמר אביי. ריבעא דריבעא דפומבדיתא. התם בבישולא. והתנן. הבגד שלשה על שלשה למדרס, השק ארבעה על ארבעה, העור חמשה על חמשה, מפץ ששה על ששה, בין למדרס בין למת. ותאני עלה הבגד והשק והעור כשיעור לטומאה כך שיעור להוצאה.
כתב המהלך תחת הצורה ותחת הדיוקנאות אסור לקרותו בשבת. ודיוקנא עצמה אף בחול אסור להסתכל בה, משום שנאמר אל תפנו אל האלילים. מאי תלמודא? אמר רבי חנין. אל תפנו אל מדעתכם. מפיס אדם עם בניו וכו׳. עם בניו ועם בני ביתו אין, ועם אחר לא. מאי טעמא? כדרב יהודה אמר שמואל.

בני חבורה המקפידין זה על זה עוברין משום מדה ומשום משקל ומשום מנין, ומשום לווין ופורעין ביום טוב, וכדברי בית הלל אף משום רבית. אי הכי בניו ובני ביתו נמי. בניו ובני ביתו היינו טעמא כדרב יהודה אמר רב. דאמר רב יהודה אמר רב. מותר להלוות בניו ובני ביתו ברבית כדי להטעימן טעם רבית.

אי הכי, מנה גדולה כנגד מנה קטנה נמי. אין הכי נמי, וחסורי מיחסרא והכי קתני. מפיס אדם עם בניו ועם בני ביתו על השלחן אפילו מנה גדולה כנגד מנה קטנה. מאי טעמא? כדרב יהודה אמר רב. עם בניו ועם בני ביתו אין, עם אחרים לא. מאי טעמא? כדרב יהודה אמר שמואל. מנה גדולה כנגד מנה קטנה אף בחול לאחרים אסור. מאי טעמא? משום קוביא.

אין מכניסין אותו במחיצתו של הקדוש ברוך הוא. מנלן? אילימא משום דכתיב. ויאמר ה׳ מי יפתה את אחאב ויעל ויפול ברמות גלעד ויאמר זה בכה וזה אמר בכה.

ואמרינן. מאי רוח, אמר רבי יוחנן. זה רוחו של נבות. ומאי צא אמר רב. צא ממחיצתי. ודילמא התם היינו טעמא, דכתיב דובר שקרים לא יכון?. אלא מהכא. שבעת קלון מכבוד שתה גם אתה והערל וגו׳. שבעת קלון מכבוד זה נבוכדנצר.

שתה גם אתה והערל זה צדקיה. חדא, דכוליה קרא בנבוכדנצר כתיב. ועוד. צדקיה צדיקא מאי הוה ליה למיעבד ליה, דאמר רבי יהודה אמר רב. בשעה שבקש אותו רשע לעשות לאותו צדיק כך וכו׳. אלא מהכא.

גם ענוש לצדיק לא טוב, אין לא טוב אלא רע, וכתיב. כי לא אל חפץ רשע אתה לא יגורך רע צדיק אתה ה׳ ולא יגור במגורך רע. מאי משמע דהאי חלשים לישנא דפורא הוא? דכתיב.

והיתה מחזרת על כל המסיבה כולה. שנאמר. שבעת קלון מכבוד שתה גם אתה והערל, ערל בגימטריא שלש מאות הוי. ואמר רב יהודה אמר רב. בשעה שירד אותו רשע לגיהנם רעשו כל יורדי גיהנם, אמרו. שמא למשול עליהם הוא בא, או ליחלות כמותם הוא בא? שנאמר. גם אתה חולית כמונו אלינו נמשלת,

יצתה בת קול ואמרה. ממי נעמת רדה והשכבה
אלא שכבר בטלום מפני תרעומת המינין. רבה בר בר חנה סבר למקבעינהו בסורא, אמר ליה רב חסדא. כבר בטלום מפני תרעומת המינין. אמימר סבר למקבעינהו בנהרדעא, אמר ליה רב אשי. כבר בטלום מפני תרעומת המינין. ובשבת מוסיפין ברכה אחת למשמר היוצא. מאי ברכה אחת? אמר רבי חלבו. משמר היוצא אומר למשמר הנכנס. מי ששכן את שמו בבית הזה,

אלא היכא דקא נקיט כסא דשכרא בידיה וקסבר דחמרא הוא, פתח ובריך אדעתא דחמרא, וסיים בדשכרא, מאי? בתר עיקר ברכה אזלינן, או בתר חתימה אזלינן? תא שמע. שחרית, פתח ביוצר אור וסיים במעריב ערבים לא יצא. פתח במעריב ערבים וסיים ביוצר אור יצא.

אלא כיון דאמר רבה בר עולא. כדי להזכיר מדת יום בלילה ומדת לילה ביום, כי קאמר ברכה ומלכות מעיקרא אתרוייהו קאמר. תא שמע מסיפא. כללו של דבר. הכל הולך אחר החתום. כללו של דבר לאתויי מאי? לאו לאתויי הא דאמרן? לא, לאתויי נהמא ותמרי. היכי דמי? אילימא דאכל נהמא,

האל הקדוש ומלך אוהב צדקה ומשפט. רבה אמר. המלך הקדוש והמלך המשפט. והלכתא כרבה. ואמר רבה בר חיננא סבא משמיה דרב. כל שאפשר לו לבקש רחמים על חבירו ואינו מבקש נקרא חוטא. שנאמר. גם אנכי חלילה לי מחטא לה׳ מחדל להתפלל בעדכם. אמר רבא.

אמר רבי יהודה בר חביבא, מפני שיש בה חמשה דברים. מצות ציצית, יציאת מצרים, עול מצות, ודעת מינים, הרהור עבירה, והרהור עבודה זרה. בשלמא הני תלת מפרשן. עול מצות, דכתיב. וראיתם אתו וזכרתם את כל מצות ה׳. ציצית, דכתיב. ועשו להם ציצית וגו׳.

יציאת מצרים, דכתיב. אשר הוצאתי וגו׳. אלא. דעת מינים, הרהור עבירה, והרהור עבודה זרה מנלן? דתניא. אחרי לבבכם זו מינות, וכן הוא אומר. אמר נבל בלבו אין אלהים. אחרי עיניכם זה הרהור עבירה, שנאמר. ויאמר שמשון אל אביו אותה קח לי, כי היא ישרה בעיני. אתם זונים זה הרהור עבודה זרה,

וכן הוא אומר ויזנו אחרי הבעלים. מתני׳ מזכירין יציאת מצרים בלילות. אמר רבי אלעזר בן עזריה. הרי אני כבן שבעים שנה, ולא זכיתי שתאמר יציאת מצרים בלילות, עד שדרשה בן זומא. שנאמר למען תזכר את יום צאתך מארץ מצרים כל ימי חייך. ימי חייך הימים, כל ימי חייך הלילות.

כי אם חי ה׳ אשר העלה ואשר הביא את זרע בית ישראל מארץ צפונה ומכל הארצות אשר הדחתים שם. אמרו לו.
רבי יהודה אומר. אם נשאלו זה בפני עצמו וזה בפני עצמו טהורין. שניהן בבת אחת טמאין. רבי יוסי אומר. בין כך ובין כך טמאין. אמר רבא ואיתימא רבי יוחנן. בבת אחת דברי הכל טמאין. בזה אחר זה דברי הכל טהורין. לא נחלקו אלא בבא להשאל עליו ועל חבירו. רבי יוסי מדמי ליה לבת אחת, ורבי יהודה מדמי ליה לזה אחר זה. ספק על,

על, ובדק ולא אשכח פלוגתא דרבי מאיר ורבנן, דתנן. היה רבי מאיר אומר. כל דבר שבחזקת טומאה, לעולם הוא בטומאתו עד שיודע לך הטומאה היכן היא. וחכמים אומרים. בודק עד שמגיע לסלע או לקרקע בתולה. על, ובדק ואשכח פלוגתא דרבי ורבן שמעון בן גמליאל. דתניא.

דתניא. קרדום שאבד בבית הבית טמא. שאני אומר. אדם טמא נכנס לשם ונטלו. רבן שמעון בן גמליאל אומר. הבית טהור, שאני אומר. השאילו לאחר ושכח, או שנטלו מזוית זו והניח בזוית האחרת ושכח. זוית מאן דכר שמיה? חסורי מחסרא, והכי קתני. קרדום שאבד בבית הבית טמא, שאני אומר. אדם טמא נכנס לשם ונטלו.

עכבר נכנס וככר בפיו, ועכבר יוצא וככר בפיו, מהו? מי אמרינן. היינו האי דעל, והיינו האי דנפק. או דילמא, אחרינא הוא. אם תמצא לומר היינו האי דעל והיינו האי דנפק. עכבר לבן נכנס וככר בפיו, ועכבר שחור יוצא וככר בפיו, מהו? האי ודאי אחרינא הוא. או דילמא, ארמויי ארמיה מיניה?

ואם תמצא לומר עכברים לא שקלי מהדדי. עכבר נכנס וככר בפיו, וחולדה יוצאה וככר בפיה, מהו? חולדה ודאי מעכבר שקלתיה. או דילמא, אחרינא הוא. דאם איתא דמעכבר שקלתיה עכבר בפיה הוה משתכח. ואם תמצא לומר אם איתא דמעכבר שקלתיה, עכבר בפיה הוה משתכח. עכבר נכנס וככר בפיו, וחולדה יוצאה וככר ועכבר בפי חולדה, מהו?

ככר בפי נחש צריך חבר להוציא, או אין צריך? בגופיה אטרחוהו רבנן, בממוניה לא אטרחוהו רבנן. או דילמא לא שנא. תיקו. מתני׳ רבי יהודה אומר. בודקין אור ארבעה עשר, ובארבעה עשר שחרית, ובשעת הביעור. וחכמים אומרים. לא בדק אור ארבעה עשר יבדוק בארבעה עשר. לא בדק בארבעה עשר יבדוק בתוך המועד.

מר סבר. מקמי איסורא אין, בתר איסורא לא, גזירה דילמא אתי למיכל מיניה. ורבנן סברי. לא גזרינן.
תמות. בשלמא לרבי יוחנן דאמר שני שבזוג ראשון ירעה, לרבי יהודה ימות מתכפר בשני שבזוג שני. אלא לרב דאמר שני שבזוג שני ירעה, לרבי יהודה ימות לרבי יהודה במאי מיכפר? מי סברת רבי יהודה אשני שבזוג שני קאי? רבי יהודה אשני שבזוג ראשון קאי. ואיכא דקא מותיב הכי. ועוד אמר רבי יהודה.

נשפך הדם ימות המשתלח, מת המשתלח ישפך הדם. בשלמא לרב, רישא פליגי בחטאת צבור וסיפא פליגי בבעלי חיים. אלא לרבי יוחנן, מאי ועוד. קשיא. ועוד אמר רבי יהודה. נשפך הדם ימות המשתלח. בשלמא נשפך הדם ימות המשתלח דאכתי לא איתעביד מצותיה.

אלא מת המשתלח, אמאי ישפך הדם? הא איתעביד ליה מצותיה. אמרי דבי רבי ינאי. אמר קרא. יעמד חי לפני ה׳ לכפר, עד מתי יהא זקוק להיות חי עד שעת מתן דמים של חבירו. תנן התם. בני העיר ששלחו את שקליהן ונגנבו או שאבדו, אם נתרמה תרומה נשבעין לגזברין. ואם לאו נשבעין לבני העיר,

ובני העיר שוקלין אחרים תחתיהן. נמצאו או שהחזירום הגנבים אלו ואלו שקלים הם, ואין עולין להן לשנה הבאה. רבי יהודה אומר. עולין להן לשנה הבאה. מאי טעמא דרבי יהודה? אמר רבא. קסבר רבי יהודה חובות של שנה זו קריבות לשנה הבאה. איתיביה אביי.

פר ושעיר של יום הכפורים שאבדו והפריש אחרים תחתיהן, וכן שעירי עבודה זרה שאבדו והפריש אחרים תחתיהן כולן ימותו, דברי רבי יהודה. רבי אליעזר ורבי שמעון אומרים. ירעו עד שיסתאבו וימכרו, ויפלו דמיהם לנדבה, שאין חטאת צבור מתה. אמר ליה. קרבנות צבור קא אמרת?

שאני קרבנות צבור, כדרבי טבי אמר רבי יאשיה. דאמר רבי טבי אמר רבי יאשיה. אמר קרא. זאת עולת חדש בחדשו, אמרה תורה. חדש והבא לי קרבן מתרומה חדשה. תינח שעיר, פר מאי איכא למימר? גזירה פר אטו שעיר. ומשום גזירה ימותו? ועוד. הא דרבי טבי אמר רבי יאשיה גופה מצוה היא. דאמר רב יהודה אמר שמואל.

קרבנות צבור הבאין באחד בניסן מצוה להביא מן החדש, ואם הביא מן הישן יצא, אלא שחסר מצוה. אלא אמר רבי זירא. לפי שאין הגורל קובע משנה לחברתה. ונייתי ונגריל? גזירה שמא יאמרו הגורל קובע משנה לחברתה. הא תינח שעיר, פר מאי איכא למימר? גזירה פר אטו שעיר. ומשום גזירה ימותו?
כל שנכנסין לו בפותחת, ואפילו בתוך תחום שבת. גמ׳ אמר רב יהודה אמר שמואל.

שבית שמאי אומרים. לא יביא, ובית הלל אומרים. יביא. אמר רבא. עלי קנים ועלי גפנים, אף על גב דמכנפי להו ומותבי, כיון דאי מדלי זיקא מבדר להו כמפוזרים דמו ואסורין. ואי אתנח מנא מאתמול עלייהו שפיר דמי. איזהו קרפף וכו׳. אבעיא להו. היכי קאמר,

אמר רב סלא אמר רבי ירמיה. הלכה כרבי יוסי להקל. מתני׳ אין מבקעין עצים לא מן הקורות ולא מן הקורה שנשברה ביום טוב. ואין מבקעין לא בקרדום ולא במגרה ולא במגל, אלא בקופיץ. גמ׳ והאמרת רישא אין מבקעין כלל?

אמר רב יהודה אמר שמואל. חסורי מחסרא והכי קתני. אין מבקעין מן הסואר של קורות, ולא מן הקורה שנשברה ביום טוב. אבל מבקעין מן הקורה שנשברה מערב יום טוב. וכשהן מבקעין אין מבקעין לא בקרדום ולא במגל ולא במגרה, אלא בקופיץ. תניא נמי הכי.

אלא בקופיץ. אמר רב חיננא בר שלמיא משמיה דרב. לא שנו אלא בזכרות שלו, אבל בנקבות שלו אסור. פשיטא, ולא בקרדום תנן. מהו דתימא. הני מילי קרדום, אבל קופיץ וקרדום, אימא. מגו דהאי גיסא שרי האי גיסא נמי שרי, קא משמע לן. מתני׳ בית שהוא מלא פירות ונפחת נוטל ממקום הפחת.

רבי מאיר אומר. אף פוחת לכתחלה ונוטל. גמ׳ אמאי? והא קא סתר אהלא. אמר רב נחומי בר אדא אמר שמואל. באוירא דליבני. איני?. והאמר רב נחמן. הני ליבני דאייתור מבנינא שרי לטלטולינהו בשבתא, הואיל וחזי למזגא עלייהו. שרגינהו ודאי אקצינהו. אמר רבי זירא. ביום טוב אמרו, אבל לא בשבת.

ביום טוב מתיר ומפקיע וחותך. הא מני רבי מאיר היא, דאמר. אף פוחת לכתחלה ונוטל, ופליגי רבנן עליה, ואנא דאמרי
אלא לשמואל דאמר תתאה גבר, חרס כיון דצונן הוא אקורי מיקר ליה לרוטב, אמאי יטול את מקומו? כדאמר רבי ירמיה אמר שמואל. בסולת רותחת, הכא נמי בחרס רותח. תנן. נטף מרוטבו על הסולת יקמוץ את מקומו. קא סלקא דעתך בסולת צוננת. בשלמא לרב דאמר עילאה גבר,

משום הכי יקמוץ את מקומו דמרתח לה לסולת דהדר הודרניה, והדרא סולת ומרתחא ליה לדידיה, וקא מטוי רוטב מחמת חמימותא דסולת, ורחמנא אמר צלי אש, ולא צלי מחמת דבר אחר. אלא לשמואל דאמר תתאה גבר, סולת כיון דצוננת היא אקורי קא מיקר ליה, למה לי יקמוץ את מקומו? (תסגי ליה ביטול את מקומו. ) אמר רבי ירמיה אמר שמואל. בסולת רותחת.

תנן. סכו בשמן של תרומה, אם חבורת כהנים יאכלו. אם של ישראל, אם חי הוא ידיחנו, אם צלי הוא יקלוף את החיצון. בשלמא לרב דאמר עילאה גבר, אמטו להכי סגי ליה בקליפה, משום דעילאה צונן הוא. אלא לשמואל דאמר תתאה גבר, כיון דחם הוא מבלע בלע, אמאי סגי ליה בקליפה? ניתסר לגמרי.

צונן לתוך צונן מדיח. תניא אידך. בשר רותח שנפל לתוך חלב רותח, וכן צונן שנפל לתוך חם אסור. חם לתוך צונן וצונן לתוך צונן מדיח. חם לתוך צונן מדיח כיון דחם הוא, אדמיקר ליה אי אפשר דלא בלע פורתא, קליפה מיהא ניבעי. אלא אימא.

אבל נאכל מחמת מלחו לא. ההוא בר גוזלא דנפל לכדא דכמכא, שרייא רב חיננא בריה דרבא מפשרוניא. אמר רבא. מאן חכים למישרא מילתא כי הא, אי לאו רב חיננא בריה דרבא מפשרוניא, דגברא רבה הוא. אמר לך, כי אמר שמואל מליח הרי הוא כרותח שאין נאכל מחמת מלחו, האי נאכל מחמת מלחו.

ואינן נאכלין בטומאה. העומר, ושתי הלחם, ולחם הפנים, וזבחי שלמי צבור, ושעירי ראשי חדשים. הפסח שבא בטומאה נאכל בטומאה, שלא בא מתחילתו אלא לאכילה. גמ׳ חמשה. למעוטי מאי? למעוטי חגיגת חמשה עשר. דסלקא דעתך אמינא. כיון דקרבן ציבור הוא, וקביעא ליה מועד תדחי טומאה,

קא משמע לן. כיון דאית ליה תשלומין כל שבעה לא דחיא שבת, ומדשבת לא דחיא לא דחיא טומאה. וניתני נמי שעירי הרגלים. הא תנא ליה זבחי שלמי צבור. אי הכי, שעירי ראשי חדשים נמי לא ניתני, דהא תנא זבחי שלמי צבור. אמרי. שעירי ראשי חדשים איצטריכא ליה, סלקא דעתך אמינא הא לא כתיב בהו מועד,
טרחי בך בשמעתא ולא מסתייע מילתא. תא אגמרך מילי דעלמא. אדחלא אכרעיך זבינך זבין. כל מילי זבין ותחרט בר מחמרא, דזבין ולא תחרט. שרי כיסיך, פתח שקיך. קבא מארעא, ולא כורא מאיגרא. תמרי בחלוזך לבית סודנא רהוט. ועד כמה? אמר רבא. עד תלת סאה. אמר רב פפא. אי לא דרמאי שכרא לא איעתרי.

רב ספרא רווק הדר בכרך הוה, תני תנא קמיה דרבא ורב ספרא, צהבו פניו דרב ספרא. אמר לו רבא. לאו כגון מר, אלא כגון רב חנינא ורב אושעיא דהוו אושכפי בארעא דישראל, והוו יתבי בשוקא דזונות, ועבדי להו מסאני לזונות, ועיילי להו. אינהו מסתכלי בהו, ואינהו לא מדלן עינייהו לאיסתכולי בהו.
ואף על גב דכרכים נינהו. אימא. אמר רבי יהודה. אני לא שמעתי אלא מקום מקודש בלבד. במאי קא מיפלגי? תנא קמא סבר ירושלים לא נתחלקה לשבטים, ורבי יהודה סבר ירושלים נתחלקה לשבטים. ובפלוגתא דהני תנאי. דתניא. מה היה בחלקו של יהודה הר הבית, הלשכות והעזרות.

והאי תנא סבר ירושלים לא נתחלקה לשבטים, דתניא. אין משכירין בתים בירושלים לפי שאינה שלהן. רבי אלעזר בר (צדוק) אומר. אף לא מטות. לפיכך, עורות קדשים בעלי אושפיזכנין נוטלין אותן בזרוע. אמר אביי. שמע מינה, אורח ארעא למישבק איניש גולפא ומשכא לאושפיזיה. ודכפרים מי מטמא בנגעים?

והתניא. לאחוזה, עד שיכבשו אותה. כבשו אותה ולא חלקוה לשבטים, חלקו לשבטים ולא חלקו לבית אבות, חלקו לבית אבות ואין כל אחד מכיר את שלו, מניין? תלמוד לומר. ובא אשר לו הבית, מי שמיוחד לו, יצא אלו שאין מיוחדין לו. אלא מחוורתא כדשנין מעיקרא.

ומתקינין לו כהן אחר. פשיטא אירע בו פסול קודם תמיד של שחר מחנכין אותו בתמיד של שחר. אלא אירע בו פסול אחר תמיד של שחר, במה מחנכין אותו? אמר רב אדא בר אהבה. באבנט. הניחא למאן דאמר אבנטו של כהן גדול, זה הוא אבנטו של כהן הדיוט. אלא למאן דאמר אבנטו של כהן גדול לא זהו אבנטו של כהן הדיוט, מאי איכא למימר?

אמר אביי. לובש שמונה, ומהפך בצינורא, וכדרב הונא. דאמר רב הונא. זר שהפך בצינורא חייב מיתה. ורב פפא אמר. עבודתו מחנכתו. מי לא תניא כל הכלים שעשה משה משיחתן מקדשתן, מכאן ואילך עבודתן מחנכתן. הכא נמי עבודתו מחנכתו.

אמרי. לא, לעולם בשאר ימות השנה, ובהנך דשוין. כי אתא רבין, אמר. אבנטו של כהן גדול ביום הכפורים דברי הכל של בוץ. בשאר ימות השנה דברי הכל של כלאים. לא נחלקו אלא באבנטו של כהן הדיוט בין בשאר ימות השנה, בין ביום הכפורים. שרבי אומר. של כלאים, ורבי אלעזר ברבי שמעון אומר. של בוץ. אמר רב נחמן בר יצחק. אף אנן נמי תנינא.

על בשרו, מה תלמוד לומר ילבש? להביא מצנפת ואבנט להרמת הדשן, דברי רבי יהודה. רבי דוסא אומר. להביא בגדי כהן גדול ביום הכפורים, שהן כשרין לכהן הדיוט. רבי אומר. שתי תשובות בדבר. חדא. דאבנטו של כהן גדול ביום הכיפורים לא זה הוא אבנטו של כהן הדיוט. ועוד. בגדים שנשתמשתה בהן קדושה חמורה, תשמש בהן קדושה קלה? אלא מה תלמוד לומר ילבש?