portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
טול אותו בחנם, והלואי. ויסר המלך את טבעתו, אמר רבי אבא בר כהנא. גדולה הסרת טבעת יותר מארבעים ושמונה נביאים ושבע נביאות שנתנבאו להן לישראל, שכולן לא החזירום למוטב, ואילו הסרת טבעת החזירתן למוטב. תנו רבנן. ארבעים ושמונה נביאים ושבע נביאות נתנבאו להם לישראל, ולא פחתו ולא הותירו על מה שכתוב בתורה,

מעבדות לחירות אמרינן שירה ממיתה לחיים לא כל שכן. אי הכי, הלל נמי נימא. לפי שאין אומרים הלל על נס שבחוצה לארץ. יציאת מצרים, דנס שבחוצה לארץ, היכי אמרינן שירה? כדתניא. עד שלא נכנסו ישראל לארץ הוכשרו כל ארצות לומר שירה. משנכנסו ישראל לארץ לא הוכשרו כל הארצות לומר שירה. רב נחמן אמר. קרייתה זו הלילה.

דבר אחר. יסכה שהכל סוכין ביופיה. מרים דכתיב. ותקח מרים הנביאה אחות אהרן, ולא אחות משה, אמר רב נחמן אמר רב. שהיתה מתנבאה כשהיא אחות אהרן, ואומרת. עתידה אמי שתלד בן שיושיע את ישראל. ובשעה שנולד נתמלא כל הבית כולו אורה, עמד אביה ונשקה על ראשה, אמר לה. בתי נתקיימה נבואתיך.

אמר רב נחמן, היינו דאמרי אינשי. איתתא בהדי שותא פילכא. איכא דאמרי. שפיל ואזיל בר אווזא ועינוהי מיטייפי. חולדה, דכתיב. וילך חלקיהו הכהן ואחיקם ועכבור וגו׳.

ובמקום דקאי ירמיה היכי מתנביא איהי? אמרי בי רב משמיה דרב. חולדה קרובת ירמיה היתה, ולא הוה מקפיד עליה. ויאשיה גופיה היכי שביק ירמיה ומשדר לגבה? אמרי דבי רבי שילא.

מפני שהנשים רחמניות הן. רבי יוחנן אמר. ירמיה לא הוה התם, שהלך להחזיר עשרת השבטים. ומנלן דאהדור? דכתיב. כי המוכר אל הממכר לא ישוב, אפשר יובל בטל, ונביא מתנבא עליו שיבטל? אלא מלמד שירמיה החזירן, ויאשיהו בן אמון מלך עליהן, דכתיב.

גם יהודה שת קציר לך בשובי שבות עמי. אסתר דכתיב. ויהי ביום השלישי ותלבש אסתר מלכות, בגדי מלכות מיבעי ליה. אלא שלבשתה רוח הקדש, כתיב הכא. ותלבש, וכתיב התם. ורוח לבשה את עמשי וגו׳. אמר רב נחמן. לא יאה יהירותא לנשי. תרתי נשי יהירן הויין, וסניין שמייהו. חדא שמה זיבורתא, וחדא שמה כרכושתא.
שמע מינה, אוכל שני זיתי חלב בהעלם אחד חייב שתים. אמר רב ששת. הכא במאי עסקינן כגון ששגג על האוכלין והזיד על הכלי. מתקיף לה רב אשי. והא אף על הכלי קתני. אלא אמר רב אשי. כגון ששגג בזה ובזה, ונודע לו, וחזר ונודע לו, ובפלוגתא דרבי יוחנן ורבי שמעון בן לקיש. את החי במטה פטור אף על המטה.

אבל אדם חי דנושא את עצמו אפילו רבנן מודו. אמר ליה רב אדא בר אהבה לרבא, והא דתנן. בן בתירא מתיר בסוס. ותניא. בן בתירא מתיר בסוס מפני שהוא עושה בו מלאכה שאין חייבין עליו חטאת, ואמר רבי יוחנן. בן בתירא ורבי נתן אמרו דבר אחד.

ואי אמרת דלא פליגי רבנן עליה דרבי נתן אלא בבהמה חיה ועוף משום דמשרבטי נפשייהו, מאי איריא בן בתירא ורבי נתן? והאמרת אפילו רבנן מודו. כי אמר רבי יוחנן, בסוס המיוחד לעופות. ומי איכא סוס המיוחד לעופות? אין, איכא דבי זייארן. אמר רבי יוחנן. ומודה רבי נתן בכפות. אמר ליה רב אדא בר מתנה לאביי.

גדול כבוד הבריות שדוחה את לא תעשה שבתורה. תנן התם. התולש סימני טומאה והכוה [את] המחיה עובר בלא תעשה. איתמר. אחת משתים חייב, אחת משלש רב נחמן אמר חייב, רב ששת אמר פטור. רב נחמן אמר חייב אהני מעשיו, דאי משתקלא חדא אחריתי אזלה לה טומאה.

והא דתנן פטור, דאפיק חצי זית ממת גדול. מתני׳ הנוטל צפרניו זו בזו, או בשיניו, וכן שערו, וכן שפמו, וכן זקנו, וכן הגודלת, וכן הכוחלת, וכן הפוקסת רבי אליעזר מחייב, וחכמים אוסרין משום שבות. גמ׳ אמר רבי אלעזר. מחלוקת ביד, אבל בכלי חייב.

פשיטא, זו בזו תנן. מהו דתימא. רבנן בכלי נמי פטרי, והא דקתני זו בזו להודיעך כחו דרבי אליעזר, קא משמע לן. ואמר רבי אלעזר. מחלוקת לעצמו, אבל לחבירו דברי הכל פטור. פשיטא, צפרניו, תנן. מהו דתימא רבי אליעזר לחבירו נמי מחייב, והא דקתני צפרניו להודיעך כחן דרבנן, קא משמע לן.

ומודים חכמים לרבי אליעזר במלקט לבנות מתוך שחורות, שאפילו אחת חייב. ודבר זה אף בחול אסור, משום שנאמר. לא ילבש גבר שמלת אשה. תניא, רבי שמעון בן אלעזר אומר. צפורן שפירש רובה, וציצין שפרשו רובן, ביד מותר, בכלי חייב חטאת. מי איכא מידי דבכלי חייב חטאת, וביד מותר לכתחלה?.
ואמר רב חסדא. כתב שבלוחות נקרא מבפנים ונקרא מבחוץ, כגון. נבוב בובן, רהב בהר, סרו ורס. אמרי ליה רבנן לרבי יהושע בן לוי. אתו דרדקי האידנא לבי מדרשא ואמרו מילי דאפילו בימי יהושע בן נון לא איתמר כוותייהו. אלף בית אלף בינה. גימל דלת גמול דלים.

ומאי טעמא פשוטה כרעיה דדלת לגבי גימל דלימציה ליה נפשיה. ומאי טעמא מהדר אפיה דדלת מגימל דליתן ליה בצינעה, כי היכי דלא ליכסיף מיניה. הו זה שמו של הקדוש ברוך הוא. זח טי כל ואם אתה עושה כן, הקדוש ברוך הוא זן אותך, וחן אותך, ומטיב לך, ונותן לך ירושה, וקושר לך כתר לעולם הבא.

מם פתוחה, מם סתומה מאמר פתוח, מאמר סתום. נון כפופה, נון פשוטה נאמן כפוף, נאמן פשוט. סע סמוך עניים. לישנא אחרינא. סימנין עשה בתורה וקנה אותה. פ׳ כפופה, פ׳ פשוטה פה פתוח, פה סתום. צדי כפופה וצדי פשוטה צדיק כפוף, צדיק פשוט. היינו. נאמן כפוף, נאמן פשוט.

על שני דפי פנקס ואין נהגין זה עם זה פטור. כתב אות אחת נוטריקון רבי יהושע בן בתירא מחייב וחכמים פוטרין. גמ׳ דיו דיותא. סם סמא. סקרא אמר רבה בר בר חנה. סקרתא שמה. קומוס קומא. קנקנתום אמר רבה בר בר חנה אמר שמואל. חרתא דאושכפי. ובכל דבר שהוא רושם.

לאתויי מאי? לאתויי הא דתני רבי חנניא. כתבו במי טריא ואפצא כשר. תני רבי חייא. כתבו באבר בשחור ובשיחור כשר. המסרט על בשרו. תניא, אמר להן רבי אליעזר לחכמים. והלא בן סטדא הוציא כשפים ממצרים בסריטה שעל בשרו? אמרו לו. שוטה היה, ואין מביאין ראיה מן השוטים.

תנא. כתב אות אחת והשלימה לספר, ארג חוט אחד והשלימו לבגד חייב. מאן תנא? אמר רבא בר רב הונא. רבי אליעזר היא, דאמר אחת על האריג חייב. רב אשי אמר. אפילו תימא רבנן, להשלים שאני. אמר רבי אמי. כתב אות אחת בטבריא ואחת בציפורי חייב, כתיבה היא, אלא שמחוסר קריבה.
אבל מוסיפין עליהן, דברי רבי ישמעאל. קשיא דרבי ישמעאל אדרבי ישמעאל. תרי תנאי אליבא דרבי ישמעאל. מאן תנא להא דתניא. ביום טוב מאחרין לבוא, וממהרין לצאת. ביום הכפורים ממהרין לבוא, ומאחרין לצאת. ובשבת ממהרין לבוא, וממהרין לצאת. לימא רבי עקיבא, דאית ליה גברא יתירא? אפילו תימא רבי ישמעאל דנפיש סידורא דיומא.

הני שלשה חמשה ושבעה כנגד מי? פליגי בה רבי יצחק בר נחמני וחד דעמיה, ומנו רבי שמעון בן פזי. ואמרי לה. רבי שמעון בן פזי וחד דעמיה, ומנו רבי יצחק בר נחמני, ואמרי לה רבי שמואל בר נחמני. חד אמר. כנגד ברכת כהנים, וחד אמר. כנגד שלשה שומרי הסף, חמשה מרואי פני המלך, שבעה רואי פני המלך. תני רב יוסף.

היינו זכריה היינו משלם, ואמאי קראו משלם? דמישלם בעובדיה. תנו רבנן. הכל עולין למנין שבעה, ואפילו קטן ואפילו אשה. אבל אמרו חכמים. אשה לא תקרא בתורה, מפני כבוד צבור. איבעיא להו. מפטיר, מהו שיעלה למנין שבעה? רב הונא ורבי ירמיה בר אבא, חד אמר. עולה, וחד אמר. אינו עולה.

מאן דאמר עולה דהא קרי, ומאן דאמר אינו עולה כדעולא. דאמר עולא. מפני מה המפטיר בנביא צריך שיקרא בתורה תחלה מפני כבוד תורה, וכיון דמשום כבוד תורה הוא למנינא לא סליק. מיתיבי. המפטיר בנביא לא יפחות מעשרים ואחד פסוקין, כנגד שבעה שקראו בתורה. ואם איתא, עשרים וארבעה הויין.

כיון דמשום כבוד תורה הוא כנגדו נמי לא בעי. מתקיף לה רבא. והרי עולותיכם ספו, דלא הויין עשרין וחד, וקרינן. שאני התם, דסליק עניינא. והיכא דלא סליק עניינא לא? והאמר רב שמואל בר אבא. זמנין סגיאין הוה קאימנא קמיה דרבי יוחנן, וכי הוה קרינן עשרה פסוקי, אמר לן.

אפסיקו. מקום שיש תורגמן שאני. דתני רב תחליפא בר שמואל. לא שנו אלא במקום שאין תורגמן, אבל מקום שיש תורגמן פוסק. מתני׳ אין פורסין על שמע, ואין עוברין לפני התיבה, ואין נושאין את כפיהם, ואין קורין בתורה, ואין מפטירין בנביא, ואין עושין מעמד ומושב, ואין אומרים ברכת אבלים ותנחומי אבלים, וברכת חתנים,

מאי ברכת אבלים? ברכת רחבה. דאמר רבי יצחק אמר רבי יוחנן. ברכת אבלים בעשרה, ואין אבלים מן המנין. ברכת חתנים בעשרה, וחתנים מן המנין. ואין מזמנין על המזון בשם פחות מעשרה (וכו׳). כיון דבעי למימר נברך לאלהינו בציר מעשרה לאו אורח ארעא. והקרקעות תשעה וכהן, ואדם כיוצא בהן (וכו׳). מנא הני מילי?
דבר שאין מקפיד עליו יוצאין בו. הכי נמי מסתברא, מדקתני. זה וזה אין מקבלין טומאה. אי אמרת בשלמא של מתכת הני הוא דלא מקבלי טומאה, הא כלים דידהו מקבלי טומאה. אלא אי אמרת בשל טיט תנן, הני הוא דלא מקבלי טומאה, הא כלים דידהו מקבלי טומאה?. והא תניא.

הכא במאי עסקינן דימחא ביה מומחא. וכדרב הונא בריה דרב יהושע. דאמר רב הונא בריה דרב יהושע. כל שהוא ארוג לא גזרו. אמר מר. לא תצא בהמה לא בחותם שבצוארה, ולא בחותם שבכסותה, ולא בזוג שבצוארה, ולא בזוג שבכסותה, זה וזה אין מקבלין טומאה. וזוג דבהמה אין מקבלין טומאה?

מה נפשך. אי מנא הוא, אף על פי דלית ליה עינבל. אי לאו מנא הוא עינבל משוי ליה מנא?. אין, כדרבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן. דאמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן. מנין למשמיע קול בכלי מתכות שהוא טמא, שנאמר. כל דבר אשר יבא באש תעבירו באש אפילו דבור, יבא באש.

במאי אוקימתא בדלית ליה עינבל? אימא מציעתא. ולא בזוג שבצוארו, אבל יוצא הוא בזוג שבכסותו, וזה וזה מקבלין טומאה. אי דלית ליה עינבל מי מקבלי טומאה? ורמינהו. העושה זגין למכתשת ולעריסה ולמטפחות ספרים ולמטפחות תינוקות, יש להם עינבל טמאין, אין להם עינבל טהורין,
רבן גמליאל אומר עד שיעלה עמוד השחר.

הקטר חלבים ואברים, מצותן עד שיעלה עמוד השחר וכל הנאכלים ליום אחד, מצותן עד שיעלה עמוד השחר. אם כן, למה אמרו חכמים עד חצות כדי להרחיק אדם מן העבירה. גמ׳ תנא היכא קאי דקתני מאימתי? ותו. מאי שנא דתני בערבית ברישא? לתני דשחרית ברישא. תנא אקרא קאי, דכתיב. בשכבך ובקומך.

לתני דערבית ברישא. תנא פתח בערבית, והדר תני בשחרית, עד דקאי בשחרית, פריש מילי דשחרית, והדר פריש מילי דערבית. אמר מר משעה שהכהנים נכנסים לאכול בתרומתן. מכדי כהנים אימת קא אכלי תרומה? משעת צאת הכוכבים, לתני. משעת צאת הכוכבים.

דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים. משעה שהכהנים זכאין לאכול בתרומתן. סימן לדבר. צאת הכוכבים. ואף על פי שאין ראיה לדבר, זכר לדבר, שנאמר. ואנחנו עשים במלאכה וחצים מחזיקים ברמחים מעלות השחר עד צאת הכוכבים, ואומר. והיו לנו הלילה משמר והיום מלאכה. מאי ואומר?

וכי תימא מכי ערבא שמשא, ליליא הוא, ואינהו דמחשכי ומקדמי, תא שמע והיו לנו הלילה משמר והיום מלאכה. קא סלקא דעתך דעני ובני אדם חד שעורא הוא. ואי אמרת עני וכהן חד שעורא הוא, חכמים היינו רבי מאיר? אלא, שמע מינה עני שעורא לחוד וכהן שעורא לחוד. לא, עני וכהן חד שעורא הוא,

ועני ובני אדם לאו חד שעורא הוא. ועני וכהן חד שעורא הוא? ורמינהו. מאימתי מתחילין לקרות שמע בערבין משעה שקדש היום בערבי שבתות, דברי רבי אליעזר. רבי יהושע אומר. משעה שהכהנים מטוהרים לאכול בתרומתן. רבי מאיר אומר, משעה שהכהנים טובלין לאכול בתרומתן.

מסתברא דעני מאוחר דאי אמרת דעני מוקדם רבי חנינא היינו רבי אליעזר. אלא לאו שמע מינה דעני מאוחר. שמע מינה. אמר מר. אמר ליה רבי יהודה. והלא כהנים מבעוד יום הם טובלים. שפיר קאמר ליה רבי יהודה לרבי מאיר? ורבי מאיר הכי קאמר ליה. מי סברת דאנא אבין השמשות דידך קא אמינא? אנא אבין השמשות דרבי יוסי קא אמינא,
איתמר, רב אמר. הלכה כתנא קמא, ושמואל אמר. הלכה כרבי שמעון בן אלעזר. רב אדא בר אהבה אתיליד ליה ההוא ינוקא כשהוא מהול. אהדריה אתליסר מהולאי, עד דשוייה כרות שפכה. אמר. תיתי לי, דעברי אדרב. אמר ליה רב נחמן. ואדשמואל לא עבר?. אימר דאמר שמואל בחול, בשבת מי אמר? הוא סבר, ודאי ערלה כבושה היא.

לאו מכלל דתנא קמא סבר מחללין עליו את השבת?. ודילמא תנא קמא דברי הכל אין מחללין קאמר. אם כן רבי אליעזר הקפר טעמא דבית שמאי אתא לאשמועינן? דילמא הכי קאמר. לא נחלקו בית שמאי ובית הלל בדבר זה. אמר רבי אסי

כל שאמו טמאה לידה נימול לשמונה, וכל שאין אמו טמאה לידה אין נימול לשמנה, שנאמר. אשה כי תזריע וילדה זכר וטמאה וגו׳ וביום השמיני ימול בשר ערלתו. אמר ליה אביי. דורות הראשונים יוכיחו, שאין אמו טמאה לידה, ונימול לשמנה.

ויש יליד בית שנימול לשמנה, כיצד? לקח שפחה ונתעברה אצלו וילדה זהו יליד בית הנימול לשמנה. רב חמא אומר. ילדה ואחר כך הטבילה זהו יליד בית שנימול לאחד. הטבילה ואחר כך ילדה זהו יליד בית הנימול לשמנה. ותנא קמא לא שני ליה בין הטבילה ואחר כך ילדה בין ילדה ואחר כך הטבילה,

מקנת כסף נימול לשמנה כגון שלקח שפחה מעוברת והטבילה ואחר כך ילדה. מקנת כסף נימול לאחד כגון שלקח זה שפחה, וזה עוברה. אלא לתנא קמא, בשלמא כולהו משכחת להו, אלא יליד בית נימול לאחד היכי משכחת לה? אמר רבי ירמיה. בלוקח שפחה לעוברה. הניחא למאן דאמר קנין פירות לאו כקנין הגוף דמי.
כדי שלא יהא פרוץ כעומד. ואם היה פרוץ מרובה על העומד אף כנגד העומד אסור. כל שהוא ארבעה, ומארבעה עד עשר אמות, צריך שלא יהא בין זה לזה כמלואו, שלא יהא פרוץ כעומד. ואם היה פרוץ כעומד, כנגד העומד מותר, כנגד הפרוץ אסור. ואם היה עומד מרובה על הפרוץ אף כנגד הפרוץ מותר.

הכי נמי מסתברא מדקתני. אם היה פרוץ מרובה על העומד אף כנגד העומד אסור. הא כעומד מותר. שמע מינה. לימא תיהוי תיובתיה דרב הונא בריה דרב יהושע? אמר לך. וליטעמיך, אימא סיפא. אם היה עומד מרובה על הפרוץ, אף כנגד הפרוץ מותר. הא כפרוץ אסור. סיפא קשיא לרב פפא, רישא קשיא לרב הונא בריה דרב יהושע.

סיפא לרב פפא לא קשיא. איידי דתנא רישא פרוץ מרובה על העומד, תנא סיפא עומד מרובה על הפרוץ. רישא לרב הונא בריה דרב יהושע לא קשיא. איידי דבעי למיתני סיפא עומד מרובה על הפרוץ, תנא רישא פרוץ מרובה על העומד. בשלמא לרב פפא, משום הכי לא עריב להו ותני להו. אלא לרב הונא בריה דרב יהושע ליערבינהו וליתננהו.

הא כבנין מותר. מתני׳ מקיפין שלשה חבלים זה למעלה מזה, וזה למעלה מזה, ובלבד שלא יהו בין חבל לחבירו שלשה טפחים. שיעור חבלים ועוביין יתר על טפח, כדי שיהא הכל עשרה טפחים. מקיפין בקנים, ובלבד שלא יהא בין קנה לחבירו שלשה טפחים. בשיירא דברו, דברי רבי יהודה. וחכמים אומרים. לא דברו בשיירא, אלא בהווה.

כל מחיצה שאינה של שתי ושל ערב אינה מחיצה, דברי רבי יוסי ברבי יהודה. וחכמים אומרים. אחד משני דברים. גמ׳ אמר רב המנונא אמר רב. הרי אמרו, עומד מרובה על הפרוץ בשתי הוי עומד. בעי רב המנונא. בערב מאי? אמר אביי, תא שמע. שיעור חבלים ועוביין יתר על טפח, שיהו הכל עשרה טפחים.

לא נצרכא, אלא ליתן להן כל צרכן. דרש רב נחמן משום רבינו שמואל. יחיד נותנין לו בית סאתים, שנים נותנין להו בית סאתים, שלשה נעשו שיירא ונותנין להן בית שש. שבקת רבנן ועבדת כרבי יוסי ברבי יהודה? הדר אוקים רב נחמן אמורא עליה ודרש.
אמר רבא. אשכחתינהו לרבנן דבי רב דיתבי וקא אמרי,

במחשבתו נכרת מתוך מעשיו קמפלגי. והיכי דמי כגון דנקיט מנא בידיה, ורהיט ואזיל בין השמשות לאטבוליה. מר סבר. האי דקא רהיט ואזיל מידע ידע דבעי הערב שמש. ומר סבר. מחמת מלאכתו הוא דקרהיט. ואמינא להו אנא. במחשבתו נכרת מתוך מעשיו דכולי עלמא לא פליגי.

הרוצה לעשות גתו על גב כדו, וכדו על גב גתו עושה. כיצד מחבורה לחבורה? היה אוכל בחבורה זו, ורוצה לאכול בחבורה אחרת הרשות בידו. מתני׳ בית שמאי אומרים. מביאין שלמים ואין סומכין עליהן, אבל לא עולות. ובית הלל אומרים. מביאין שלמים ועולות וסומכין עליהן. גמ׳ אמר עולא.

על מה נחלקו על עולה שהיא של יום טוב, שבית שמאי אומרים. לא יביא, ובית הלל אומרים. יביא. רב יוסף אמר. תנאי שקלת מעלמא?. תנאי היא. דתניא. שלמים הבאים מחמת יום טוב ביום טוב, בית שמאי אומרים. סומך עליהן מערב יום טוב, ושוחטן ביום טוב. ובית הלל אומרים. סומך עליהן ביום טוב, ושוחטן ביום טוב.

כל שבא בחג המצות בא בחג השבועות ובחג הסוכות, וכל שלא בא בחג המצות אינו בא בחג השבועות ובחג הסוכות. רבי אלעזר ברבי שמעון אומר. מביא אדם תודתו בחג הסוכות, ויוצא בה ידי חובתו משום שמחה, ואין יוצא בה משום חגיגה. אמר מר. אין מביאין תודה בחג המצות מפני חמץ שבה. פשיטא. אמר רב אדא בריה דרב יצחק, ואמרי לה רב שמואל בר אבא.

כל שבא בחג המצות בא בחג השבועות ובחג הסוכות, וכל שלא בא בחג המצות אינו בא בחג השבועות ובחג הסוכות. מתקיף לה רבי זירא. השתא סלותי מסלתינן, נדרים ונדבות מבעיא?. אמר אביי. בהקרבה כולי עלמא לא פליגי דשרי. כי פליגי, למיקם עליה בבל תאחר. תנא קמא סבר. שלש רגלים אמר רחמנא אפילו שלא כסדרן.
אין המתרגם רשאי להגביה קולו יותר מן הקורא. ואם אי אפשר למתרגם להגביה קולו כנגד הקורא ימעך הקורא קולו ויקרא. אתמר. שנים שאכלו כאחת, פליגי רב ורבי יוחנן. חד אמר. אם רצו לזמן מזמנין, וחד אמר. אם רצו לזמן אין מזמנין. תנן. שלשה שאכלו כאחת חייבין לזמן. שלשה אין, שנים לא. התם חובה,

הכא רשות. תא שמע. שלשה שאכלו כאחת חייבין לזמן, ואין רשאין ליחלק. שלשה אין, שנים לא. שאני התם דקבעו להו בחובה מעיקרא. תא שמע. השמש שהיה משמש על השנים הרי זה אוכל עמהם, אף על פי שלא נתנו לו רשות.

והא רבנן דאתו ממערבא אמרי, אם רצו לזמן מזמנין, מאי לאו דשמיע להו מרבי יוחנן? לא, דשמיע להו מרב, מקמי דנחית לבבל. גופא. אמר רב דימי בר יוסף אמר רב. שלשה שאכלו כאחת, ויצא אחד מהם לשוק קוראין לו, ומזמנין עליו. אמר אביי. והוא דקרו ליה ועני.

אמר מר זוטרא. ולא אמרן, אלא בשלשה, אבל בעשרה עד דניתי. מתקיף לה רב אשי. אדרבא איפכא מסתברא תשעה נראין כעשרה, שנים אין נראין כשלשה. והלכתא כמר זוטרא. מאי טעמא? כיון דבעי לאדכורי שם שמים בציר מעשרה לאו אורח ארעא. אמר אביי. נקיטינן שנים שאכלו כאחת

אבל היכא דכי הדדי נינהו חלוק ברכות עדיף. בריך איניש לנפשיה. אתו לקמיה דמרימר. אמר להו. ידי ברכה יצאתם, ידי זימון לא יצאתם. וכי תימרו. ניהדר ונזמן, אין זימון למפרע. בא ומצאן כשהן מברכים, מהו אומר אחריהם? רב זביד אמר. ברוך ומבורך. רב פפא אמר. עונה אמן. ולא פליגי,

והא דאשכחינהו דקא אמרי ברוך. אשכחינהו דקא אמרי נברך אומר ברוך ומבורך, אשכחינהו דקא אמרי ברוך עונה אמן. תני חדא. העונה אמן אחר ברכותיו הרי זה משובח. ותניא אידך. הרי זה מגונה. לא קשיא, הא בבונה ירושלים. הא בשאר ברכות. אביי עני ליה בקלא, כי היכי דלשמעו פועלים וליקומו,

דהטוב והמטיב לאו דאורייתא. רב אשי עני ליה בלחישא, כי היכי דלא נזלזלו בהטוב בהטוב והמטיב.
שאילמלא שבת אין נביא בראש חדשמי דמי?. התם נביא בדראש חדש ליכא כלל, הכא איתיה בערבית ושחרית ומנחה. אלא להא דמיא. דאמר רב אחדבוי אמר רב מתנה אמר רב. יום טוב שחל להיות בשבת, המפטיר בנביא במנחה בשבת אינו צריך להזכיר של יום טוב, שאילמלא שבת אין נביא במנחה ביום טוב.

ולא באליה כו׳. חכמים היינו תנא קמא. איכא בינייהו דרב ברונא אמר רב. ולא מסיימי. מתני׳ אין מדליקין בשמן שריפה ביום טוב. רבי ישמעאל אומר אין מדליקין בעטרן מפני כבוד השבת. וחכמים מתירין בכל השמנים. בשמן שומשמין,

רב אשי אמר. שבתון עשה. והוה ליה יום טוב עשה ולא תעשה ואין עשה דוחה את לא תעשה ועשה.
אמר לו מפני שאבדתי על ידך ארבע מאות זוז. אמר לו. הוי זהיר ברוחך כדי הוא הלל שתאבד על ידו ארבע מאות זוז וארבע מאות זוז, והלל לא יקפיד. תנו רבנן. מעשה בגוי אחד שבא לפני שמאי. אמר לו. כמה תורות יש לכם? אמר לו. שתים, תורה שבכתב ותורה שבעל פה. אמר לו. שבכתב אני מאמינך, ושבעל פה איני מאמינך.

בא לפני הלל, גייריה. אמר לו. דעלך סני לחברך לא תעביד זו היא כל התורה כולה, ואידך פירושה הוא, זיל גמור. שוב מעשה בגוי אחד שהיה עובר אחורי בית המדרש, ושמע קול סופר שהיה אומר. ואלה הבגדים אשר יעשו חושן ואפוד. אמר. הללו למי?

מאי דכתיב והיה אמונת עתיך חוסן ישועות חכמת ודעת וגו׳. אמונת זה סדר זרעים. עתיך זה סדר מועד. חוסן זה סדר נשים. ישועות זה סדר נזיקין. חכמת זה סדר קדשים. ודעת זה סדר טהרות. ואפילו הכי, יראת ה׳ היא אוצרו.

דומה לגזבר שמסרו לו מפתחות הפנימיות ומפתחות החיצונות לא מסרו לו, בהי עייל? מכריז רבי ינאי. חבל על דלית ליה דרתא ותרעא לדרתא עביד. אמר רב יהודה. לא ברא הקדוש ברוך הוא את עולמו אלא כדי שייראו מלפניו, שנאמר. והאלהים עשה שייראו מלפניו. רבי סימון ורבי אלעזר הוו יתבי.

מאי דכתיב אל תרשע הרבה וגו׳ הרבה הוא דלא לירשע, הא מעט לירשע?. אלא. מי שאכל שום וריחו נודף יחזור ויאכל שום אחר ויהא ריחו נודף?. דרש רבא בר רב עולא. מאי דכתיב כי אין חרצבות למותם ובריא אולם אמר הקדוש ברוך הוא. לא דיין לרשעים שאינן חרדין ועצבין מיום המיתה,

סבירא ליה? אי כרבי יהודה סבירא ליה, אפילו בהנך נמי ליחייב. ואי כרבי שמעון סבירא ליה, פתילה נמי ליפטר. אמר עולא. לעולם כרבי יהודה סבירא ליה, וקסבר רבי יוסי סותר על מנת לבנות במקומו הוי סותר. על מנת לבנות שלא במקומו לא הוי סותר. אמר ליה רבה.

אמר ליה. שאני התם כיון דכתיב על פי ה׳ יחנו, כסותר על מנת לבנות במקומו דמי. ורבי יוחנן אמר. לעולם כרבי שמעון סבירא ליה. ומאי שנא פתילה?
אף שוכר אפילו שכירו ולקיטו. ומה מערב חמשה ששרוין בחצר אחת אחד מערב על ידי כולן, שוכר נמי, חמשה ששרוין בחצר אחת אחד שוכר על ידי כולן. תהי בה רבי אלעזר. אמר רבי זירא. מאי תהייא דרבי אלעזר? אמר רב ששת. גברא רבה כרבי זירא לא ידע מאי תהייא דרבי אלעזר?

קא קשיא ליה דשמואל רביה. דאמר שמואל. כל מקום שאוסרין ומערבין מבטלין. מערבין ואין אוסרין, אוסרין ואין מערבין אין מבטלין. כל מקום שאוסרין ומערבין מבטלין, כגון שתי חצירות זו לפנים מזו. מערבין ואין אוסרין אין מבטלין, כגון שתי חצירות ופתח אחד ביניהן.

כי אמר שמואל אין ביטול רשות מחצר לחצר, לא אמרן אלא שתי חצירות ופתח אחד ביניהן. אבל זו לפנים מזו, מתוך שאוסרין זה על זה מבטלין. אמר ליה. אנא אמינא משמיה דשמואל הכי? והאמר שמואל. אין לנו בעירובין אלא כלשון משנתנו אנשי חצר, ולא אנשי חצירות. אמר ליה.

לא אמרן אלא בשתי חצירות ופתח אחד ביניהן, אבל שתי חצירות זו לפנים מזו, מתוך שאוסרין מבטלין. רבא אמר. אפילו שתי חצירות זו לפנים מזו, פעמים מבטלין ופעמים אין מבטלין. כיצד? נתנו עירובן בחיצונה ושכח אחד, בין מן הפנימית ובין מן החיצונה, ולא עירב שתיהן אסורות. נתנו עירובן בפנימית,

האי בר חיצונה למאן נבטיל, ליבטיל לבני חיצונה איכא פנימית דאסרה עלייהו. ליבטיל לבני פנימית אין ביטול רשות מחצר לחצר. נתנו עירובן בפנימית, ושכח אחד מן הפנימית ולא עירב שתיהן אסורות. האי בר פנימית למאן נבטיל?
פעמים שאדם בא בשרב, ורוחץ אפילו במי משרה. תינח בימות החמה, בימות הגשמים מאי איכא למימר? אמר רב נחמן בר יצחק. פעמים שאדם בא מן השדה מלוכלך בטיט ובצואה, ורוחץ אפילו בימות הגשמים. תינח בשבת, ביום הכפורים מאי איכא למימר? אמר רבא.

וחכמים אומרים. מטבילין כלי על גב מימיו לטהרו, ומשיקין את המים בכלי אבן לטהרן. מני? אי רבי קשיא השקה, אי רבנן קשיא הטבלה. איבעית אימא רבי, איבעית אימא רבנן. אי בעית אימא רבי. רישא דברייתא ביום טוב, וסיפא בשבת, וכולה מתניתין ביום טוב. ואיבעית אימא רבנן, וכולה מתניתין
אלא כדאמר רב נחמן בר יצחק. עד שיגמור עמוד ראשון. ולפסוק לאלתר וליקום? משום דרבן שמעון בן גמליאל, דתניא. רבן שמעון בן גמליאל אומר, עמוד החוזר מביא את האדם לידי הדרוקן, סילון החוזר מביא את האדם לידי ירקון. אתמר. צואה על בשרו, או ידו מונחת בבית הכסא,

ואם היה מקום גבוה עשרה טפחים או נמוך עשרה טפחים יושב בצדו וקורא קריאת שמע. ואם לאו מרחיק ממנו מלוא עיניו. וכן לתפלה. ריח רע שיש לו עיקר מרחיק ארבע אמות ממקום הריח, וקורא קריאת שמע. אמר רבא. לית הלכתא כי הא מתניתא בכל הני שמעתתא, אלא כי הא דתניא.

לא יקרא אדם קריאת שמע לא כנגד צואת אדם, ולא כנגד צואת חזירים ולא כנגד צואת כלבים בזמן שנתן עורות לתוכן. בעו מיניה מרב ששת. ריח רע שאין לו עיקר, מהו? אמר להו. אתו חזו הני ציפי דבי רב, דהני גנו והני גרסי. והני מילי בדברי תורה, אבל בקריאת שמע לא. ודברי תורה נמי לא אמרן, אלא דחבריה,

אבל דידיה לא. אתמר. צואה עוברת אביי אמר. מותר לקרות קריאת שמע. רבא אמר. אסור לקרות קריאת שמע. אמר אביי. מנא אמינא לה דתנן. הטמא עומד תחת האילן והטהור עובר טמא. טהור עומד תחת האילן וטמא עובר טהור. ואם עמד טמא. וכן באבן המנוגעת.

כל זמן שזורקה ואינה נפרכת. ואיכא דאמרי. כל זמן שגוללה ואינה נפרכת. אמר רבינא. הוה קאימנא קמיה דרב יהודה מדיפתי חזא צואה, אמר לי. עיין אי קרמו פניה אי לא. איכא דאמרי הכי אמר ליה. עיין אי מפלאי אפלויי. מאי הוי עלה? אתמר. צואה כחרס, אמימר אמר אסורה, ומר זוטרא אמר מותרת.

דאמר רבי יוחנן. ותיקין היו גומרין אותה עם הנץ החמה. ואם לאו יתכסה במים ויקרא. והרי לבו רואה את הערוה? אמר רבי אלעזר, ואי תימא רבי אחא בר אבא בר אחא משום רבינו. במים עכורין שנו, דדמו כארעא סמיכתא, שלא יראה לבו ערותו. תנו רבנן. מים צלולין ישב בהן עד צוארו וקורא.

ישראל פשיטא ליה דאסור, אלא גוי איצטריכא ליה מהו דתימא, הואיל וכתיב בהו אשר בשר חמורים בשרם, אימא כחמור בעלמא הוא, קא משמע לן דאינהו נמי איקרו ערוה, דכתיב. וערות אביהם לא ראו. ולא יתכסה לא במים הרעים ולא במי המשרה עד שיטיל לתוכן מים. וכמה מיא רמי ואזיל?

אלא הכי קאמר לא יתכסה לא במים הרעים ולא במי המשרה כלל. ומי רגלים עד שיטיל לתוכן מים, ויקרא. תנו רבנן. כמה יטיל לתוכן מים כל שהוא. רבי זכאי אומר. רביעית. אמר רב נחמן. מחלוקת לבסוף. אבל בתחילה, כל שהן. ורב יוסף אמר. מחלוקת לכתחילה. אבל לבסוף דברי הכל רביעית.

אמר אביי. לא שנו אלא בכלי שאינו כליין, אבל בכלי שהוא כליין אפילו עשרה מאני כחד מאנא דמי. אמר רבא. גלימא אקמטרא ככלי בתוך כלי דמי.
אפילו תימא רבי עקיבא, השמר דלאו לאו, השמר דעשה עשה. וסבר רבי עקיבא שבת זמן תפילין הוא?. והתניא, רבי עקיבא אומר. יכול יניח אדם תפילין בשבתות וימים טובים, תלמוד לומר. והיה לך לאות על ידך, מי שצריכין אות, יצאו אלו שהן גופן אות. אלא האי תנא הוא דתניא.

הניעור בלילה, רצה חולץ, רצה מניח, דברי רבי נתן. יונתן הקיטוני אומר. אין מניחין תפילין בלילה. מדלילה לתנא קמא זמן תפילין שבת נמי זמן תפילין. דילמא סבירא ליה לילה זמן תפילין הוא, שבת לאו זמן תפילין הוא. דהא שמעינן ליה לרבי עקיבא דאמר. לילה זמן תפילין הוא, שבת לאו זמן תפילין הוא.

ולא רבי יהודה סבר לה כרבי יוסילא רבי מאיר סבר לה כרבי יוסי, דתנן. אין מעכבין את התינוקות מלתקוע. הא נשים מעכבין וסתם מתניתין רבי מאיר. ולא רבי יהודה סבר לה כרבי יוסי, דתניא. דבר אל בני ישראל ... וסמך, בני ישראל סומכין ואין בנות ישראל סומכות. רבי יוסי ורבי שמעון אומרים. נשים סומכות רשות. וסתם סיפרא מני רבי יהודה.

וכי אדם טורח לעשות קמיע כמין תפילין? דתנן. במה דברים אמורים, בישנות. אבל בחדשות פטור. אמר רבי זירא לאהבה בריה. פוק תני להו. המוצא תכלת בשוק, לשונות פסולין, חוטין מופסקין כשירין, לפי שאין אדם טורח. אמר רבא. ומשום דתני לה אהבה בריה דרבי זירא כיפי תלא לה?.