portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
מיסב ואוכל בליפתן. שעורה, דתנן. עצם כשעורה מטמא במגע ובמשא, ואינו מטמא באהל. גפן. כדי רביעית יין לנזיר. תאנה. כגרוגרת להוצאת שבת. רמון, כדתנן. כל כלי בעלי בתים שיעורן כרימונים. ארץ זית שמן. ארץ שכל שיעוריה כזיתים.

שערו נמי דאורייתא הוא, דתניא. ורחץ את כל בשרו את הטפל לבשרו, וזהו שער. כי אתאי הילכתא לרובו ולמיעוטו ולמקפיד ולשאין מקפיד, וכדרבי יצחק. דאמר רבי יצחק. דבר תורה רובו ומקפיד עליו חוצץ, ושאינו מקפיד עליו אינו חוצץ. וגזרו על רובו שאינו מקפיד משום רובו המקפיד,
אבא שלחא הוה, ואמר הביאו שלחין ונשב עליהן. מיתיבי. נסרין של בעל הבית מטלטלין אותן, ושל אומן אין מטלטלין אותן. ואם חישב לתת עליהן פת לאורחין בין כך ובין כך מטלטלין. שאני נסרים דקפיד עלייהו.

אבל של אומן מאי? אין מטלטלין אי הכי הא דתני. ולא אמרו עבודין אלא לענין טומאה בלבד, לפלוג וליתני בדידה. במה דברים אמורים בשל בעל הבית, אבל בשל אומן לא. כולה בבעל הבית קמיירי. כתנאי. עורות של בעל הבית מטלטלין אותן, ושל אומן אין מטלטלין אותן. רבי יוסי אומר. אחד זה ואחד זה מטלטלין אותן.

אמר ליה. כי קא מספקא לי משום דכתיב. והמלאכה היתה דים ממנינא הוא והא כמאן דאמר לעשות צרכיו נכנס. או דילמא ויבא הביתה לעשות מלאכתו ממנינא הוא, והאי והמלאכה היתה דים הכי קאמר. דשלימא ליה עבידתא. תיקו. תניא כמאן דאמר כנגד עבודות המשכן. דתניא.
אימא סיפא. ושאר כל הזבחים ששחטן לשום הפסח, אם אינן ראויין חייב, אם ראויין הן רבי אליעזר מחייב חטאת, ורבי יהושע פוטר.

ואי בעוקר, מה לי ראויין, מה לי שאינן ראויין? אלא פשיטא בטועה. רישא בעוקר וסיפא בטועה. אמר רבי אבין. אין, רישא בעוקר וסיפא בטועה. אשכחיה רב יצחק בר יוסף לרבי אבהו דהוה קאי באוכלוסא דאינשי, אמר ליה. מתניתין מאי? אמר ליה. רישא בעוקר וסיפא בטועה.

תנא מיניה ארבעין זימנין ודמי ליה כמאן דמנחא בכיסיה. תנן אמר רבי אליעזר. מה אם פסח שמותר לשמו, כששינה את שמו חייב, זבחים שהן אסורין לשמן, כששינה את שמן אינו דין שיהא חייב. ואם איתא, הא לא דמי, דרישא בעוקר, וסיפא בטועה. לרבי אליעזר לא שני ליה. לרבי יהושע דשני ליה, לישני ליה הכי.

תאמר בפסח שאין לו קצבה. למימרא דכל היכא דאית ליה קצבה מחייב רבי יהושע? והרי תינוקות, דיש להן קצבה, ותנן. מי שהיו לו שני תינוקות, אחד למולו אחר השבת ואחד למולו בשבת, ושכח ומל את של אחר השבת בשבת חייב. אחד למולו בערב שבת, ואחד למול בשבת,

ושכח ומל את של ערב שבת בשבת רבי אליעזר מחייב חטאת, ורבי יהושע פוטר. אמר רבי אמי. הכא במאי עסקינן? כגון שקדם ומל את של ערב שבת בשבת, דאיכא הך דשבת דטריד ביה. הכא, כגון שקדם ושחטינהו לאימורי ציבור ברישא. אי הכי? רבי מאיר אומר. אף השוחט לשם אימורי ציבור פטור,

על מה נחלקו על שהיו לו שני תינוקות, אחד למול אחר השבת ואחד למול בשבת, ושכח ומל את של אחר השבת בשבת, דרבי אליעזר מחייב חטאת, ורבי יהושע פוטר. ותסברא. מה התם דלא עביד מצוה פטר רבי יהושע, היכא דקא עביד מצוה מחייב?. אמרי דבי רבי ינאי. רישא כגון שקדם ומל של שבת בערב שבת,

לגבי דהאי גברא מיהת לא איתיהיב. ושאר כל הזבחים ששחטן לשום פסח, אם אינן ראויין חייב, ואם ראויין רבי אליעזר מחייב חטאת, ורבי יהושע פוטר. מאן תנא דשני ליה בין ראויין לשאינן ראויין? רבי שמעון היא. דתניא. אחד הזבחים הראויין ואחד זבחים שאינן ראויין, וכן השוחט לשם אימורי ציבור פטור, דברי רבי מאיר. אמר רבי שמעון.

פוטר היה רבי מאיר אפילו עגל של זבחי שלמים ששחטו לשום הפסח. אלמא, טעמא דרבי מאיר משום דטריד. אמר ליה. טריד אף על גב דלא מחלף, מחלף אף על גב דלא טריד, לאפוקי בעלי מומין, דלא איחלופי מחלף ולא מטריד טריד. יתיב רבי זירא ורבי שמואל בר רב יצחק אקילעא דרבי שמואל בר רב יצחק, ויתבי וקא
ובלבד שלא יורידו למטה? מאי למטה למטה לבתים. והא תני רבי חייא. ובלבד שלא יהא זה עומד במקומו ואוכל, וזה עומד במקומו ואוכל. אמר ליה. וכי רבי לא שנאה, רבי חייא מנין לו? אתמר. שתי חצירות וחורבה אחת ביניהם, אחת עירבה ואחת לא עירבה, אמר רב הונא.

ואם זרע זרעין אסורין, גפנים מותרין. גפנים בקטנה מותר לזרוע את הגדולה. אשה בגדולה וגט בקטנה מתגרשת. אשה בקטנה וגט בגדולה אינה מתגרשת. צבור בגדולה ושליח צבור בקטנה יוצאין ידי חובתן. ציבור בקטנה ושליח צבור בגדולה אין יוצאין ידי חובתן.
והבאתו מחוץ לתחום, וחתיכת יבלתו אין דוחין, רבי אליעזר אומר. דוחין. רבי אלעזר ורבי יוסי (בן) חנינא, חד אמר. הא והא בלחה, ולא קשיא. כאן ביד, כאן בכלי. וחד אמר. הא והא ביד, ולא קשיא. הא בלחה, הא ביבישה. ולמאן דאמר הא ביד הא בכלי,

מאי טעמא לא אמר הא בלחה הא ביבישה? אמר לך. יבישה אפילו בכלי נמי שרי, מאי טעמא? איפרוכי איפרכא. ולמאן דאמר הא בלחה והא ביבישה, מאי טעמא לא אמר הא ביד הא בכלי? אמר לך. בכלי הא תנן. אם בכלי כאן וכאן אסור. ואידך הא דקתני התם, משום דקא בעי איפלוגי רבי אליעזר ורבנן.

שמשום שבות אינו דין שידחו את השבת? אלא אמר רב יוסף. הא והא ביד, ושבות מקדש במקדש התירו, שבות דמקדש במדינה לא התירו. יתיב אביי וקאמר להא שמעתא. איתיביה רב ספרא לאביי. היה קורא בספר על האסקופה, ונתגלגל הספר מידו גוללו אצלו.

והא הכא דשבות דמקדש במדינה הוא, ולא גזרינן דילמא נפיל ואתי לאיתויי. ולא אוקימנא באסקופה כרמלית ורשות הרבים עוברת לפניה, דכיון דאיגדו בידו אפילו שבות נמי ליכא?. איתיביה. משלשלין את הפסח לתנור עם חשיכה. והא הכא דשבות דמקדש במדינה, ולא גזרינן שמא יחתה בגחלים.

וליטעמיך, לרבי אליעזר נמי לישקליה ניהליה ביד. האי מאי? אי אמרת בשלמא רבי אליעזר היינו דגזר יד אטו כלי. אלא אי אמרת רבנן היא נשקליה ניהליה ביד, ותו לא מידי. מתני׳ כהן שלקה באצבעו כורך עליה גמי. במקדש, אבל לא במדינה.
הא קא משמע לן דבציר מהני לא נעביד. הא אי בציר מהני וטפי אהני לית לן בה. דכולי עלמא מיהת דשחר עדיפי, מנא לן? אמר רב הונא בריה דרב עילאי. אמר קרא. בד בד בד בד, מובחר בבד. מיתיבי. ולבשו בגדים אחרים ולא יקדשו את העם בבגדיהם,

וחציו לפרנסתו ולפרנסת אנשי ביתו. פעם אחת לא מצא להשתכר, ולא הניחו שומר בית המדרש להכנס. עלה ונתלה וישב על פי ארובה כדי שישמע דברי אלהים חיים מפי שמעיה ואבטליון. אמרו. אותו היום ערב שבת היה, ותקופת טבת היתה, וירד עליו שלג מן השמים.

מפני מה לא עסקת בתורה? אם אומר. עשיר הייתי וטרוד הייתי בנכסי. אומרים לו. כלום עשיר היית יותר מרבי אלעזר? אמרו עליו על רבי אלעזר בן חרסום שהניח לו אביו אלף עיירות ביבשה, וכנגדן אלף ספינות בים. ובכל יום ויום נוטל נאד של קמח על כתיפו ומהלך מעיר לעיר וממדינה למדינה ללמוד תורה. פעם אחת מצאוהו עבדיו, ועשו בו אנגריא.

בכל יום ויום היתה אשת פוטיפר משדלתו בדברים. בגדים שלבשה לו שחרית לא לבשה לו ערבית. בגדים שלבשה לו ערבית לא לבשה לו שחרית. אמרה לו. השמע לי. אמר לה. לאו. אמרה לו. הריני חובשתך בבית האסורין. אמר לה. ה׳ מתיר אסורים. הריני כופפת קומתך. ה׳ זוקף כפופים. הריני מסמא את עיניך.
דתניא. סעודת אירוסין רשות, דברי רבי יהודה. רבי יוסי אומר. מצוה. והשתא דאמר רב חסדא. מחלוקת בסעודה שניה, אבל בסעודה ראשונה דברי הכל מצוה. אפילו תימא הא והא רבי יהודה, ולא קשיא. הא בסעודה ראשונה, הא בסעודה שניה. תניא אמר רבי יהודה. אני לא שמעתי אלא סעודת אירוסין, אבל לא סבלונות.

דהוי ליה חתנא כי אנא. רב אידי בר אבין נסיב כהנתא, נפקו מיניה תרי בני סמיכי. רב ששת בריה דרב אידי, ורבי יהושע בריה דרב אידי. אמר רב פפא. אי לא נסיבנא כהנתא, לא איעתרי. אמר רב כהנא. אי לא נסיבנא כהנתא, לא גלאי. אמרו ליה. והא למקום תורה גלית. לא גלאי כדגלי אינשי. אמר רבי יצחק.

כל הנהנה מסעודת הרשות לסוף גולה, שנאמר. ואכלים כרים מצאן ועגלים מתוך מרבק, וכתיב. לכן עתה יגלו בראש גולים. תנו רבנן. כל תלמיד חכם המרבה סעודתו בכל מקום, סוף מחריב את ביתו, ומאלמן את אשתו, ומייתם את גוזליו, ותלמודו משתכח ממנו, ומחלוקות רבות באות עליו,

כל העוסק בתורה מותר לאכול בשר בהמה ועוף, וכל שאינו עוסק בתורה אסור לאכול בשר בהמה ועוף. אמר רבי אלעזר. עם הארץ מותר לנוחרו ביום הכיפורים שחל להיות בשבת. אמרו לו תלמידיו. רבי, אמור לשוחטו. אמר להן. זה טעון ברכה, וזה אינו טעון ברכה. אמר רבי אלעזר.

אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יוחנן. עם הארץ מותר לקורעו כדג. אמר רבי שמואל בר יצחק. ומגבו. תניא, אמר רבי עקיבא. כשהייתי עם הארץ אמרתי. מי יתן לי תלמיד חכם ואנשכנו כחמור. אמרו לו תלמידיו. רבי, אמור ככלב. אמר להן. זה נושך ושובר עצם, וזה נושך ואינו שובר עצם.

ותנא קמא? זמנין דנפיק מיניה זרעא מעליא ואכיל ליה, שנאמר. יכין וצדיק ילבש. וכן מי שיצא וכו׳. למימרא דרבי מאיר סבר כביצה הוא דחשיב, ורבי יהודה סבר כזית נמי חשיב. ורמינהי. עד כמה הן מזמנין? עד כזית, ורבי יהודה אומר. עד כביצה.

אמר רבי יוחנן. מוחלפת השיטה. אביי אמר. לעולם לא תיפוך. התם בקראי פליגי, הכא בסברא פליגי. התם בקראי פליגי, רבי מאיר סבר. ואכלת זו אכילה, ושבעת זו שתיה, ואכילה בכזית. ורבי יהודה סבר. ואכלת ושבעת אכילה שיש בה שביעה, ואיזו זו? בכביצה.

הכא בסברא פליגי, דרבי מאיר סבר חזרתו כטומאתו. מה טומאתו בכביצה, אף חזרתו בכביצה. ורבי יהודה סבר חזרתו כאיסורו. מה איסורו בכזית, אף חזרתו בכזית. תניא, רבי נתן אומר. זה וזה כשתי ביצים, ולא הודו לו חכמים.

וקפויין הן לעולם הבא. הבא. ורבי
דאי רבי יהודה, היא גופה גזירה, ואנן ניקום ונגזור גזירה לגזירה? אפילו תימא רבי יהודה, כולה חדא גזירה היא. תנו רבנן.

הני אבולי דמחוזא מאי טעמא לא עבדו להו רבנן מזוזה? אמר ליה. הנהו חזוק לאקרא דכובי הוא דעבידי. אמר ליה. ואקרא דכובי גופה תבעי מזוזה, דהא אית בה דירה לשומר בית האסורין, דהא תניא. בית הכנסת שיש בו בית דירה לחזן הכנסת חייבת במזוזה. אלא אמר אביי. משום סכנה. דתניא. מזוזת יחיד נבדקת פעמים בשבוע,

טעמא דרוחצות, הא סתמא חייבין? והתניא. רפת בקר פטורה מן המזוזה. אלא. מאי נאותות מתקשטות. והכי קתני. אף על פי שהנשים מתקשטות בהן, פטורין. אמר ליה רב כהנא. ושהנשים מתקשטות בהן פטורין, והתניא. רפת בקר פטורה מן המזוזה, ושהנשים מתקשטות בה חייבת במזוזה. אלא מאי אית לך למימר, מתקשטות תנאי היא?

לדידי נמי סתמא תנאי היא. דתניא. ביתך ביתך המיוחד לך, פרט לבית התבן ולבית הבקר ולבית העצים ולבית האוצרות, שפטורין מן המזוזה, ויש מחייבין. באמת אמרו, בית הכסא ובית הבורסקי ובית המרחץ ובית הטבילה, ושהנשים נאותות בהן פטורים מן המזוזה. רב כהנא מתרץ לטעמיה ורב יהודה מתרץ לטעמיה.

אבל מרחץ דיחיד דלא נפיש זוהמיה אימא ליחייב במזוזה, קא משמע לן. ורב יהודה מתרץ לטעמיה, הכי קתני. ביתך ביתך המיוחד לך, פרט לבית התבן ובית הבקר ובית העצים ובית האוצרות שפטורין מן המזוזה, אפילו מתקשטות, ויש מחייבין במתקשטות, אבל סתם דברי הכל פטור. באמת אמרו. בית הכסא ובית הבורסקי ובית המרחץ ובית הטבילה,

אף על פי שהנשים מתקשטות בהן פטורין מן המזוזה, משום דנפיש זוהמיה. ולרב יהודה סתמא דברי הכל פטור, והתניא. בשעריך אחד שערי בתים ואחד שערי חצירות ואחד שערי מדינות ואחד שערי עיירות, ורפת ולולין ומתבן ואוצרות יין ואוצרות שמן חייבין במזוזה.

ושער שאינו מקורה, ושער שאינו גבוה עשרה. אמר ליה. פתחת בששה, וסלקת בשבעה. אמר ליה. שער המדי תנאי היא. דתניא. כיפה, רבי מאיר מחייב במזוזה, וחכמים פוטרים. ושוין שאם יש ברגלה עשרה, שחייבת במזוזה. אמר אביי. דכולי עלמא, גבוהה עשרה ואין ברגלה שלשה ולאו כלום היא.

מהו דתימא. ביתך ולא ביתה, ביתך ולא בתיהם, קמשמע לן. ואימא הכי נמי? אמר קרא. למען ירבו ימיכם וימי בניכם, הני בעו חיי והני לא בעו חיי?. אלא, ביתך למה לי? כדרבא, דאמר רבא. דרך ביאתך, וכי עקר איניש כרעיה דימינא עקר ברישא. תניא אידך. בית הכנסת ובית השותפין ובית האשה מטמאין בנגעים.

פשיטא? מהו דתימא. ובא אשר לו הבית, לו ולא לה, לו ולא להן, קא משמע לן. ואימא הכי נמי. אמר קרא. בבית ארץ אחוזתכם. אלא לו למה לי? מי שמייחד ביתו לו, שאינו רוצה להשאיל כליו ואומר שאין לו, הקדוש ברוך הוא מפרסמו כשמפנה את ביתו. פרט למשאיל כליו לאחרים.
על שם שקנה והקנה ושליט בעולמו. בשני מה היו אומרים גדול ה׳ ומהולל מאד, על שם שחילק מעשיו ומלך עליהן.

בשלישי היו אומרים. אלהים נצב בעדת אל, על שם שגילה ארץ בחכמתו, והכין תבל לעדתו. ברביעי היו אומרים. אל נקמות ה׳, על שם שברא חמה ולבנה, ועתיד ליפרע מעובדיהן. בחמישי היו אומרים. הרנינו לאלהים עוזנו, על שם שברא עופות ודגים לשבח לשמו. בששי היו אומרים.

שמע מינה כל שבתא ושבתא אמרי חד, שמע מינה. אמר רב יהודה בר אידי אמר רבי יוחנן. עשר מסעות נסעה שכינה, מקראי, וכנגדן גלתה סנהדרין, מגמרא. עשר מסעות נסעה שכינה, מקראי. מכפרת לכרוב, ומכרוב לכרוב, ומכרוב למפתן, וממפתן לחצר, ומחצר למזבח, וממזבח לגג, ומגג לחומה,

אמר רבי יוחנן. ששה חדשים נתעכבה שכינה לישראל במדבר, שמא יחזרו בתשובה. כיון שלא חזרו אמר. תיפח עצמן, שנאמר. ועיני רשעים תכלינה ומנוס אבד מנהם ותקותם מפח נפש. וכנגדן גלתה סנהדרין, מגמרא. מלשכת הגזית לחנות, ומחנות לירושלים, ומירושלים ליבנה, ומיבנה לאושא, ומאושא ליבנה, ומיבנה לאושא,

שנאמר. התנערי מעפר קומי שבי. מתני׳ אמר רבי יהושע בן קרחה. ועוד זאת התקין רבן יוחנן בן זכאי, שאפילו ראש בית דין בכל מקום, שלא יהו העדים הולכין אלא למקום הועד. גמ׳ ההיא איתתא דאזמנוה לדינא קמיה דאמימר בנהרדעא. אזל אמימר למחוזא, ולא אזלה בתריה. כתב פתיחא עילוה.
ורבי יוחנן אמר. אף אומר בטמא מת עמוד ונעשה מלאכתנו. איפוך קמייתא. ומאי חזית דאפכת קמייתא? איפוך בתרייתא. הא שמעינן ליה לרבי יוחנן דבעי מעין מלאכה ראשונה. דתניא. סנדל של בהמה של מתכת טמא. למאי חזי? אמר רב. ראוי לשתות בו מים במלחמה.

ורבי חנינא אמר. ראוי לסוך בו שמן במלחמה. ורבי יוחנן אמר. בשעה שבורח מן הקרב מניחו ברגליו ורץ על קוצין ועל הברקנים. מאי בין רב לרבי חנינא? איכא בינייהו דמאיס. בין רבי יוחנן לרבי חנינא? איכא בינייהו דיקיר. ולא בעיר של זהב. מאי בעיר של זהב?

כלילא, רב אסר ושמואל שרי. דאניסכא, כולי עלמא לא פליגי דאסיר. כי פליגי דארוקתא. מר סבר אניסכא עקר, ומר סבר ארוקתא עקר. רב אשי מתני לקולא. דארוקתא דכולי עלמא לא פליגי דשרי. כי פליגי דאניסכא. מר סבר דילמא שלפא ומחויא ואתי לאתויי, ומר סבר מאן דרכה למיפק בכלילא אשה חשובה, ואשה חשובה לא שלפא ומחויא.

ודילמא נח נפשיה דרבי חנינא, ורבי אפס כדקאי קאי, ולא הוה ליה איניש ללוי למיתב גביה, וקאתי להכא? אם איתא דרבי חנינא שכיב לוי לרבי אפס מיכף הוה כייף ליה. ותו, דרבי חנינא לא סגי דלא מליך, דכי הוה קא ניחא נפשיה דרבי אמר. חנינא ברבי חמא ישב בראש. וכתיב בהו בצדיקים. ותגזר אמר ויקם לך וגו׳.

דרש לוי בנהרדעא כלילא שרי. נפוק עשרין וארבע כלילי מכולה נהרדעא. דרש רבה בר אבוה במחוזא כלילא שרי, ונפקו תמני סרי כלילי מחדא מבואה. אמר רב יהודה אמר רב שמואל.
אפילו שגבוה שלשה, מאי טעמא. אפשר דתלי ביה מידי. אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי. מלאו כולו ביתדות מהו? אמר ליה. לא שמיע לך הא דאמר רבי יוחנן. בור וחולייתה מצטרף לעשרה. ואמאי, הא לא משתמש ליה? אלא מאי אית לך למימר דמנח מידי ומשתמש, הכא נמי דמנח מידי ומשתמש. אמר רב יהודה אמר שמואל.

מידי דהוה אאיצטבא על גבי איצטבא. אמר רבה אמר רבי חייא. דקלים שבבבל אינן צריכין קבע. מאי טעמא. כבידן קובעתן. ורב יוסף אמר רבי אושעיא. סולמות שבבבל אינן צריכין קבע. מאי טעמא. כבידן קובעתן. מאן דאמר סולמות, כל שכן דקלים. ומאן דאמר דקלים, אבל סולמות לא. בעא מיניה רב יוסף מרבה.

אמר ליה. מלא קומתו. ומאי שנא? אמר ליה. התם מסתלק ליה, הכא לא מסתלק ליה. בעא מיניה רב יוסף מרבה. עשאו לאילן סולם, מהו? תיבעי לרבי, תיבעי לרבנן. תיבעי לרבי. עד כאן לא קאמר רבי התם כל דבר שהוא משום שבות לא גזרו עליו הני מילי בין השמשות,

אבל כולי יומא לא. או דילמא אפילו לרבנן. פיתחא הוא, ואריא הוא דרביע עליה. עשאו לאשירה סולם, מהו? תיבעי לרבי יהודה, תיבעי לרבנן. תיבעי לרבי יהודה. עד כאן לא קאמר רבי יהודה התם דמותר לקנות בית באיסורי הנאה, אלא התם, דבתר דקנה ליה עירוב לא ניחא ליה דלינטר. או דילמא אפילו לרבנן.
והאיכא הלל אומר לסמוך, ושמאי אומר שלא לסמוך. כי קאמר רב הונא, היכא דליכא פלוגתא דרבוותא בהדייהו. והאיכא הבוצר לגת שמאי אומר. הוכשר, והלל אומר. לא הוכשר. בר מיניה דההיא, דהתם קא שתיק ליה הלל לשמאי. יוסי בן יועזר איש צרידה ויוסי בן יוחנן איש ירושלים גזרו טומאה על ארץ העמים ועל כלי זכוכית.

והא רבנן דשמנים שנה גזור. דאמר רב כהנא. כשחלה רבי ישמעאל ברבי יוסי, שלחו לו. רבי, אמור לנו שנים ושלושה דברים שאמרת לנו משום אביך. שלח להם, כך אמר אבא. מאה ושמנים שנה עד שלא חרב הבית, פשטה מלכות הרשעה על ישראל. שמנים שנה עד שלא חרב הבית גזרו טומאה על ארץ העמים ועל כלי זכוכית.

ועל ספק עפר הבא מארץ העמים, ועל ספק בגדי עם הארץ, ועל ספק כלים הנמצאין, ועל ספק הרוקין, ועל ספק מי רגלי אדם שכנגד מי רגלי בהמה על ודאי מגען ועל ספק טומאתן שורפין את התרומה. רבי יוסי אומר. אף על ספק מגען ברשות היחיד שורפין. וחכמים אומרים. ברשות היחיד תולין, ברשות הרבים טהורין. ואמר עולא.
מדורות הגוים טמאים. וכמה ישהה במדור ויהא המדור צריך בדיקה ארבעים יום. ואף על פי שאין לו אשה. וכל מקום שחולדה וחזיר יכולין להלוך אין צריך בדיקה. אמר רבי זירא, לא קשיא. הא בבשר, והא בלחם. בבשר לא משיירא. בלחם משיירא. אמר רבא. האי מאי? בשלמא התם אימור הוה, אימור לא הוה. ואם תמצא לומר הוה אימור אכלתיה.

כדי שתהא בהמתו אוכלת ופטורה מן המעשר. ואין ספק מוציא מידי ודאי?. והתניא אמר רבי יהודה. מעשה בשפחתו של מציק אחד ברימון שהטילה נפל לבור, ובא כהן והציץ בו לידע אם זכר הוא אם נקבה היא. ובא מעשה לפני חכמים, וטיהרוהו, מפני שחולדה וברדלס מצויין שם.

והא הכא דודאי הטילה, וספק גררוהו וספק לא גררוהו ההיא שעתא, וקאתי ספק ומוציא מידי ודאי. לא תימא שהטילה נפל לבור, אלא אימא. שהפילה כמין נפל לבור, והוי ספק וספק. והא לידע אם זכר הוא אם נקבה היא קתני.

הכי קאמר. לידע אם רוח הפילה, אם נפל הפילה. ואם תמצא לומר נפל הפילה. לידע אם זכר הוא ואם נקבה היא. ואיבעית אימא. התם ודאי וודאי הוא, כיון דחולדה וברדלס מצויין שם ודאי גררוהו בההיא שעתא. נהי דשיורי משיירא מיגרר מיהת ודאי גררום בההיא שעתא. (לישנא אחרינא. נהי דודאי אכלום לא אמרינן,

ודאי גררוהו לחורייהו אמרינן. )ומי אמרינן אין חוששין שמא גררה חולדה? והא קתני סיפא. מה שמשייר יניחנו בצנעה, שלא יהא צריך בדיקה אחריו. אמר אביי. לא קשיא הא בארבעה עשר, הא בשלשה עשר. בשלשה עשר דשכיח ריפתא בכולהו בתי לא מצנעא. בארבעה עשר דלא שכיחא ריפתא בכולהו בתי מצנעא. אמר רבא.

וכי חולדה נביאה היא. דידעא דהאידנא ארביסר, ולא אפי עד לאורתא, ומשיירא ומטמרא?. אלא, אמר רבא. מה שמשייר יניחנו בצנעה, שמא תטול חולדה בפנינו, ויהא צריך בדיקה אחריו. תניא כוותיה דרבא. הרוצה לאכול חמץ אחר בדיקה, כיצד יעשה? מה שמשייר יניחנו בצנעה, שלא תבוא חולדה ותיטול בפנינו, ויהא צריך בדיקה אחריו. רב מרי אמר.

גזירה שמא יניח עשר וימצא תשע. תשע ציבורין של מצה ואחד של חמץ, ואתא עכבר ושקל. ולא ידעינן אי מצה שקל אי חמץ שקל היינו תשע חנויות. פירש, ואתא עכבר ושקל היינו סיפא. דתנן. תשע חנויות, כולן מוכרין בשר שחוטה, ואחת מוכרת בשר נבלה, ולקח מאחת מהן,

ואינו יודע מאיזה מהן לקח ספיקו אסור. ובנמצא הלך אחר הרוב. שני ציבורין, אחד של מצה ואחד של חמץ. ולפניהם שני בתים, אחד בדוק ואחד שאינו בדוק. ואתו שני עכברים, אחד שקל מצה, ואחד שקל חמץ. ולא ידעינן הי להאי עייל והי להאי עייל, היינו שתי קופות. דתנן. שתי קופות, אחת של חולין ואחת של תרומה.

ולפניהם שני סאין, אחד של חולין ואחד של תרומה. ונפלו אלו לתוך אלו מותרין. שאני אומר, חולין לתוך חולין נפלו, ותרומה לתוך תרומה נפלה. אימור דאמרינן שאני אומר בתרומה דרבנן. בחמץ דאורייתא מי אמרינן?. אטו בדיקת חמץ דאורייתא? דרבנן היא. דמדאורייתא בביטול בעלמא סגי
אחר המזון אחד מברך לכולם. והוא אומר על המוגמר, ואף על פי שאין מביאין את המוגמר אלא לאחר סעודה. גמ׳ אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. לא שנו אלא בשבתות וימים טובים, הואיל ואדם קובע סעודתו על היין. אבל בשאר ימות השנה, מברך על כל כוס וכוס. אתמר נמי.

בית שמאי ארישא פליגי, או דילמא אסיפא פליגי? דקאמר תנא קמא ברך על הפת פטר את הפרפרת, וכל שכן מעשה קדרה. ואתי בית שמאי למימר לא מיבעיא פרפרת דלא פטרה להו פת, אלא אפילו מעשה קדרה נמי לא פטרה. או דילמא אסיפא פליגי, דקתני. ברך על הפרפרת לא פטר את הפת. פת הוא דלא פטר אבל מעשה קדרה פטר.

וקרע קריעה אחרינא. אמר. נח נפשיה דרב, וברכת מזונא לא גמרינן. עד דאתא ההוא סבא, רמא להו מתניתין אברייתא, ושני להו. כיון דאמרי ניזיל וניכול לחמא בדוך פלן כהסבו דמי.
נטל את המחתה בימינו ואת הכף בשמאלו. גמ׳ מחתה? תנא ליה. נטל את המחתה ועלה לראש המזבח וחותה ויורד.

נעייל והדר נעייל הבאה אחת אמר רחמנא, ולא שתי הבאות. נשקליה לקטורת בחופניו ונחתיה למחתה עלה וליעול. כי מטי התם היכי לעביד? נשקליה בשיניה ונחתיה למחתה? השתא לפני מלך בשר ודם אין עושין כן, לפני מלך מלכי המלכים הקדוש ברוך הוא על אחת כמה וכמה. הלכך לא אפשר,

זריתני וזרזתני. אמרו עליו על רבי ישמעאל בן קמחית. פעם אחת סיפר דברים עם ערבי אחד בשוק, ונתזה צינורא מפיו על בגדיו. ונכנס ישבב אחיו ושמש תחתיו. וראתה אמן שני כהנים גדולים ביום אחד. ושוב אמרו עליו על רבי ישמעאל בן קמחית. פעם אחת יצא וסיפר עם הגמון אחד בשוק, ונתזה צינורא מפיו על בגדיו.

ונכנס יוסף (עם) אחיו ושמש תחתיו, וראתה אמן שני כהנים גדולים ביום אחד. תנו רבנן. שבעה בנים היו לה לקמחית, וכולן שמשו בכהונה גדולה. אמרו לה חכמים. מה עשית שזכית לכך? אמרה להם. מימי לא ראו קורות ביתי קלעי שערי. אמרו לה. הרבה עשו כן ולא הועילו.

לא, הכי קאמר. וכך היה חוזר וחופנה לפנים. שמעת מינה. חופן וחוזר וחופן. דילמא. שאם רצה לעשות מדה עושה. אי נמי. שלא יחסר ושלא יותיר. תנו רבנן. מלא קומצו. יכול מבורץ תלמוד לומר. בקומצו. אי בקומצו, יכול אפילו בראשי אצבעותיו, תלמוד לומר. מלא קומצו, כדקמצי אינשי.

כי תיבעי לך דביני ביני מאי. אמר רבי יוחנן. הדר פשטה יהושע בן עוזאה. בין הבינים ספק נינהו. היכי עביד? אמר רבי חנינא. מקטיר קומץ לחודיה תחלה, והדר בין הבינים. דאי אמרת בין הבינים ברישא דילמא שירים נינהו והוו להו שירים שחסרו בין קמיצה להקטרה, ואמר מר.
וכל אדם לא יהיה באהל מועד, יכול אפילו בעזרה תלמוד לומר. באהל מועד. אין לי אלא באהל מועד שבמדבר, שילה ובית עולמים מנין? תלמוד לומר. בקודש.

אין לי אלא בשעת הקטרה, בשעת מתן דמים מנין? תלמוד לומר. בבואו לכפר. אין לי אלא בכניסתו, ביציאתו מנין? תלמוד לומר. עד צאתו. וכפר בעדו ובעד ביתו ובעד כל קהל ישראל, כפרתו קודמת לכפרת ביתו, כפרת ביתו קודמת לכפרת אחיו הכהנים, וכפרת אחיו הכהנים קודמת לכפרת כל קהל ישראל.

מבין האולם ולמזבח לא פרשי. מתיב רב אדא בר אהבה, ואמרי לה כדי, רבי יוסי אומר. כשם שפורשין מבין האולם ולמזבח בשעת הקטרה, כך פורשין בשעת מתן פר כהן משיח ופר העלם דבר של ציבור ושעירי עבודה זרה. הא מה מעלה יש בין ההיכל לבין האולם ולמזבח? אלא, שבהיכל פורשין בין בשעת הקטרה ובין שלא בשעת הקטרה,

דאילו מהיכל פרשי בין בקדושה דידיה, בין בקדושה דלפני ולפנים, ואילו מבין האולם ולמזבח לא פרשי אלא בקדושה דהיכל. אמר רבא. שם פרישה אחת היא. אמר מר. כך פורשין בשעת מתן פר כהן משיח, ופר העלם דבר של צבור, ושעירי עבודה זרה. מנא לן? אמר רבי פדת. אתיא כפרה כפרה מיום הכפורים.

אמר רב אחא בר אהבה, שמע מינה. מעלות דאורייתא, והכי גמירי להו. דאי סלקא דעתך דרבנן, מאי שנא בין האולם ולמזבח? דילמא מיקרו ועיילי מכולה עזרה נמי נפרשו, דילמא מיקרו ועיילי. בין האולם ולמזבח, כיון דלא מפסיק מידי לא מינכרא מילתא. עזרה, כיון דאיכא מזבח החיצון דמפסיק מינכרא מילתא.

אמר רבא, שמע מינה. קדושת אולם והיכל חדא מילתא היא. דאי סלקא דעתך שתי קדושות נינהו, אולם גופיה גזירה, וניקום ונגזור גזירה לגזירה?. לא, אולם ובין האולם ולמזבח חדא קדושה היא, היכל ואולם שתי קדושות. בכל יום היה חותה בשל כסף וכו׳. מאי טעמא? התורה חסה על ממונן של ישראל. והיום חותה בשל זהב ובה היה מכניס.

רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה היא, דתניא. רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה אומר. בשל קביים היה מכניס. רב אשי אמר. אפילו תימא רבי יוסי, והכי קאמר. בכל יום היה חותה בשל סאה מדברית, ומערה לתוך שלשת קבין ירושלמיות. בכל יום היתה כבידה, והיום קלה. תנא, בכל יום היתה גלדה עבה, והיום רך.
מיקבך ולא יקב עצמו. רב חסדא אמר מהכא. צאו ההר והביאו עלי זית ועלי עץ שמן ועלי הדס ועלי תמרים ועלי עץ עבות. היינו הדס, היינו עץ עבות. אמר רב חסדא. הדס שוטה לסוכה, ועץ עבות ללולב.

מתני׳ חבילי קש וחבילי עצים וחבילי זרדין אין מסככין בהן. וכולן שהתירן כשרות. וכולן כשרות לדפנות. גמ׳ אמר רבי יעקב. שמעית מיניה דרבי יוחנן תרתי. חדא הא, ואידך החוטט בגדיש לעשות לו סוכה אינה סוכה. חדא. משום גזרת אוצר. וחדא משום. תעשה, ולא מן העשוי.

והושני עצמן איני יודע. מה נפשך. אי דייק ולא נפיץ הושני קרי ליה, אבל תרי ולא דייק הוצני קרי ליה, או דלמא. תרי ולא דייק נמי הושני קרי ליה. אמר רב יהודה. הני שושי ושווצרי מסככין בהו. אביי אמר. בשושי מסככין, בשווצרי לא מסככין. מאי טעמא,
שאם יבא אליהו ויטהרנה אין שומעין לו. איתיביה רבי יוחנן לרבי שמעון בן לקיש, רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקא אומר. לול קטן היה בין כבש למזבח במערבו של כבש, ששם היו זורקין פסולי חטאת העוף, ותעובר צורתן, ויוצאין לבית השריפה. אי אמרת בשלמא פסול טומאה הוי, משום הכי בעי עיבור צורה, שמא יבא אליהו ויטהרנה.

או שיצא חוץ לקלעים, רבי אליעזר אומר. יזרוק, רבי יהושע אומר. לא יזרוק. ומודה רבי יהושע שאם זרק הורצה. מאי נפסל לאו בהיסח הדעת? אי אמרת בשלמא פסולי טומאה הוי, היינו דמשכחת לה דמרצי ציץ. אלא אי אמרת פסול הגוף הוי, אמאי הורצה (ציץ)? מאי נפסל, נפסל בטבול יום. אי הכי, היינו טמא. תרי גווני טמא.

כי סליק רבין, אמרה לשמעתיה קמיה דרבי ירמיה, ואמר. בבלאי טפשאי, משום דיתבי בארעא דחשוכא אמריתון שמעתתא דמחשכו. לא שמיע לכו הא דרבי שמעון בן לקיש משמיה דרבי אושעיא. מי החג שנטמאו, השיקן ואחר כך הקדישן טהורין, הקדישן ואחר כך השיקן טמאים.

אמר רב אשי, אף אנן נמי תנינא. והבשר, לרבות את העצים ולבונה. עצים ולבונה בני איטמויי נינהו?. אלא מעלה. הכא נמי מעלה. מתני׳
כרתי שכורתים דבריהם, פלתי שמופלאים בדבריהם.

משה קסבר. שמא יטעו אצטגניני פרעה, ויאמרו משה בדאי הוא. דאמר מר. למד לשונך לומר איני יודע, שמא תתבדה ותאחז. רב אשי אמר. בפלגא אורתא דתליסר נגהי ארבסר הוה קאי, והכי קאמר משה לישראל, אמר הקדוש ברוך הוא. למחר כחצות הלילה כי האידנא אני יוצא בתוך מצרים.

שכל מלכי מזרח ומערב יושבים אגודות אגודות בכבודם, ואני ידי מלוכלכות בדם ובשפיר ובשליא כדי לטהר אשה לבעלה. ולא עוד, אלא כל מה שאני עושה, אני נמלך במפיבשת רבי, ואומר לו. מפיבשת רבי, יפה דנתי? יפה חייבתי? יפה זכיתי? יפה טהרתי? יפה טמאתי? , ולא בושתי.

אבל אדם בא מן השדה בערב, נכנס לבית הכנסת, אם רגיל לקרות קורא. ואם רגיל לשנות שונה, וקורא קריאת שמע ומתפלל, ואוכל פתו ומברך. וכל העובר על דברי חכמים חייב מיתה. מאי שנא בכל דוכתא דלא קתני חייב מיתה, ומאי שנא הכא דקתני חייב מיתה? איבעית אימא משום דאיכא אונס שינה. ואיבעית אימא. לאפוקי ממאן דאמר תפלת ערבית רשות,

קא משמע לן דחובה. אמר מר, קורא קריאת שמע ומתפלל. מסייע ליה לרבי יוחנן. דאמר רבי יוחנן. איזהו בן העולם הבא זה הסומך גאולה לתפלה של ערבית. רבי יהושע בן לוי אומר. תפלות באמצע תקנום. במאי קא מפלגי? אי בעית אימא קרא, אי בעית אימא סברא. אי בעית אימא סברא. דרבי יוחנן סבר גאולה מאורתא נמי הוי,

אלא גאולה מעלייתא לא הויא אלא עד צפרא. ורבי יהושע בן לוי סבר כיון דלא הויא אלא מצפרא לא הויא גאולה מעלייתא. ואיבעית אימא קרא, ושניהם מקרא אחד דרשו, דכתיב בשכבך ובקומך. רבי יוחנן סבר. מקיש שכיבה לקימה, מה קימה קריאת שמע ואחר כך תפלה, אף שכיבה נמי קריאת שמע ואחר כך תפלה. רבי יהושע בן לוי סבר.

גבריאל בשתים, אליהו בארבע, ומלאך המות בשמנה. ובשעת המגפה, באחת. אמר רבי יהושע בן לוי. אף על פי שקרא אדם קריאת שמע בבית הכנסת מצוה לקרותו על מטתו. אמר רבי יוסי. מאי קרא רגזו ואל תחטאו אמרו בלבבכם על משכבכם ודמו סלה. אמר