portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אם ראית תלמיד שתלמודו קשה עליו כברזל בשביל משנתו שאינה סדורה עליו, שנאמר. והוא לא פנים קלקל. מאי תקנתיה ירבה בישיבה, שנאמר. וחילים יגבר ויתרון הכשיר חכמה. כל שכן אם משנתו סדורה לו מעיקרא. כי הא דריש לקיש הוה מסדר מתניתיה ארבעין זמנין, כנגד ארבעים יום שניתנה תורה, ועייל לקמיה דרבי יוחנן.

רב אדא בר אהבה מסדר מתניתיה עשרין וארבע זמנין, כנגד תורה נביאים וכתובים, ועייל לקמיה דרבא. רבא אמר. אם ראית תלמיד שתלמודו קשה עליו כברזל בשביל רבו שאינו מסביר לו פנים, שנאמר. והוא לא פנים קלקל. מאי תקנתיה ירבה עליו רעים, שנאמר. וחילים יגבר ויתרון הכשיר חכמה. כל שכן אם הוכשרו מעשיו בפני רבו מעיקרא. ואמר רבי אמי,

לא קשיא. כאן ביחיד, כאן בצבור. אמר רבי אמי. אין גשמים יורדין אלא בשביל בעלי אמנה, שנאמר. אמת מארץ תצמח וצדק משמים נשקף. ואמר רבי אמי. בא וראה כמה גדולים בעלי אמנה, מניין מחולדה ובור. ומה המאמין בחולדה ובור כך, המאמין בהקדוש ברוך הוא על אחת כמה וכמה. אמר רבי יוחנן.

אמר להו רבי שמואל בר נחמני. ניבעי רחמי אכפנא, דכי יהיב רחמנא שובעא לחיי הוא דיהיב, דכתיב. פותח את ידך ומשביע לכל חי רצון. ומנלן דלא מצלינן אתרתי דכתיב. ונצומה ונבקשה מאלהינו על זאת, מכלל דאיכא אחריתי. במערבא אמרי משמיה דרבי חגי מהכא. ורחמין למבעא מן קדם אלה שמיא על רזא דנה,

מכלל דאיכא אחריתי. בימי רבי זירא גזור שמדא, וגזור דלא למיתב בתעניתא. אמר להו רבי זירא. נקבליה עילוון, ולכי בטיל שמדא ליתביה. אמרי ליה. מנא לך הא? אמר להו, דכתיב. ויאמר אלי אל תירא דניאל כי מן היום הראשון אשר נתת את לבך להבין ולהתענות לפני אלהיך נשמעו דבריך.

אמר רבי יצחק. אפילו שנים כשני אליהו, וירדו גשמים בערבי שבתות אינן אלא סימן קללה. היינו דאמר רבה בר שילא. קשה יומא דמיטרא כיומא דדינא. אמר אמימר. אי לא דצריך לברייתא, בעינן רחמי ומבטלינן ליה. ואמר רבי יצחק. שמש בשבת צדקה לעניים, שנאמר. וזרחה לכם יראי שמי שמש צדקה ומרפא.

ואמר רבי יצחק. גדול יום הגשמים, שאפילו פרוטה שבכיס מתברכת בו, שנאמר. לתת מטר ארצך בעתו ולברך את כל מעשה ידך. ואמר רבי יצחק. אין הברכה מצויה אלא בדבר הסמוי מן העין, שנאמר. יצו ה׳ אתך את הברכה באסמיך. תנא דבי רבי ישמעאל. אין הברכה מצויה אלא בדבר שאין העין שולטת בו, שנאמר. יצו ה׳ אתך את הברכה באסמיך. תנו רבנן.

אלא בדבר הסמוי מן העין. קבוץ, גייסות, צדקה, מעשר, פרנס סימן. אמר רבי יוחנן. גדול יום הגשמים כיום קבוץ גליות, שנאמר. שובה ה׳ את שביתנו כאפיקים בנגב, ואין אפיקים אלא מטר, שנאמר. ויראו אפקי ים. ואמר רבי יוחנן.

גדול יום הגשמים, שאפילו גייסות פוסקות בו, שנאמר. תלמיה רוה נחת גדודיה. ואמר רבי יוחנן. אין הגשמים נעצרין אלא בשביל פוסקי צדקה ברבים ואין נותנין, שנאמר. נשיאים ורוח וגשם אין איש מתהלל במתת שקר.
אי הכי, ניטלטל בכוליה. אלמה אמר רב הונא בריה דרב יהושע. אין מטלטלין בו אלא בית סאתים. משום דהוי דירה שתשמישיה לאויר, וכל דירה שתשמישיה לאויר אין מטלטלין בו אלא סאתים. תא שמע. שבת בתל שהוא גבוה עשרה, והוא מארבע אמות עד בית סאתים, וכן בנקע שהוא עמוק עשרה, והוא מארבע אמות עד בית סאתים,

וכן קמה קצורה ושבולות מקיפות אותה מהלך את כולה וחוצה
ואור במוצאי שבת איברי? והא תניא. עשרה דברים נבראו בערב שבת בין השמשות, אלו הן. באר, והמן, וקשת, כתב, ומכתב, והלוחות, וקברו של משה, ומערה שעמד בו משה ואליהו, פתיחת פי האתון, ופתיחת פי הארץ לבלוע את הרשעים. רבי נחמיה אומר משום אביו. אף האור והפרד.

ושמו של משיח. תורה, דכתיב. ה׳ קנני ראשית דרכו. תשובה, דכתיב. בטרם הרים ילדו, וכתיב. תשב אנוש עד דכא ותאמר שובו בני אדם. גן עדן, דכתיב. ויטע ה׳ אלהים גן בעדן מקדם. גיהנם, דכתיב. כי ערוך מאתמול תפתה. כסא הכבוד ובית המקדש, דכתיב. כסא כבוד מרום מראשון מקום מקדשנו.

שמו של משיח, דכתיב. יהי שמו לעולם לפני שמש ינון שמו. אמרי, חללה הוא דנברא קודם שנברא העולם, ואור דידיה בערב שבת. ואור דידיה בערב שבת איברי? והתניא, רבי יוסי אומר. אור שברא הקדוש ברוך הוא בשני בשבת אין לו כבייה לעולם, שנאמר.

ויצאו וראו בפגרי האנשים הפושעים בי כי תולעתם לא תמות ואשם לא תכבה, ואמר רבי בנאה בריה דרבי עולא. מפני מה לא נאמר כי טוב בשני בשבת מפני שנברא בו אור של גיהנם. ואמר רבי אלעזר. אף על פי שלא נאמר בו כי טוב, חזר וכללו בששי, שנאמר. וירא אלהים את כל אשר עשה והנה טוב מאד.

עשרה דברים נבראו בערב שבת בין השמשות, ואלו הן. באר, ומן, וקשת, הכתב, והמכתב, והלוחות, קברו של משה, ומערה שעמד בה משה ואליהו, פתיחת פי האתון, ופתיחת פי הארץ לבלוע את הרשעים. ויש אומרים. אף מקלו של אהרן שקדיה ופרחיה, ויש אומרים. אף המזיקין, ויש אומרים. אף בגדו של אדם הראשון.

תנו רבנן. שבעה דברים מכוסים מבני אדם, אלו הן. יום המיתה, ויום הנחמה, ועומק הדין, ואין אדם יודע מה בלבו של חבירו, ואין אדם יודע במה משתכר, ומלכות בית דוד מתי תחזור, ומלכות חייבת מתי תכלה. תנו רבנן. שלשה דברים עלו במחשבה ליבראות, ואם לא עלו דין הוא שיעלו.

על המת שיסריח. ועל המת שישתכח מן הלב. ועל התבואה שתרקב. ויש אומרים. על המטבע שיצא. מתני׳ מקום שנהגו לעשות מלאכה בתשעה באב עושין, מקום שנהגו שלא לעשות מלאכה אין עושין, ובכל מקום תלמידי חכמים בטלים. רבן שמעון בן גמליאל אומר. לעולם יעשה אדם עצמו תלמיד חכם. גמ׳ אמר שמואל. אין תענית ציבור בבבל

אלא שזה ספיקו אסור, וזה ספיקו מותר. מאי ספיקו מותר לאו בין השמשות? לא, כדאמר רב שישא בריה דרב אידי. לקביעא דירחא, הכא נמי לקביעא דירחא. דרש רבא. עוברות ומניקות מתענות ומשלימות בו, כדרך שמתענות ומשלימות ביום הכיפורים, ובין השמשות שלו אסור. וכן אמרו משמיה דרבי יוחנן. ומי אמר רבי יוחנן הכי?

ולואי שיתפלל אדם והולך כל היום כולו. התם חובה, הכא רשות. ואיבעית אימא. מאי אינו כתענית ציבור לעשרים וארבעה. רב פפא אמר. מאי אינו כתענית ציבור אינו כראשונות, אלא כאחרונות, ואסורה. מיתיבי. אין בין תשעה באב ליום הכיפורים אלא שזה ספיקו אסור וזה ספיקו מותר,

לא, לקביעא דירחא, הא לכל דברים זה וזה שוין. מסייע לרבי אלעזר, דאמר רבי אלעזר. אסור לו לאדם שיושיט אצבעו במים בתשעה באב, כדרך שאסור להושיט אצבעו ביום הכיפורים. מיתיבי. אין בין תשעה באב לתענית ציבור אלא שזה אסור בעשיית מלאכה וזה מותר בעשיית מלאכה במקום שנהגו. הא לכל דבריהם זה וזה שוין.

ואילו גבי תענית ציבור תניא. כשאמרו אסור ברחיצה, לא אמרו אלא כל גופו, אבל פניו ידיו ורגליו לא. אמר רב פפא. תנא קולי קולי קתני. ובכל
הכי נמי מסתברא דרבי אליעזר בן יעקב היא, דתנן. כל הכתלים שהיו שם היו גבוהין, חוץ מכותל מזרחי, שהכהן השורף את הפרה עומד בהר המשחה ומכוון ורואה כנגד פתחו של היכל בשעת הזאת הדם. ותנן. כל הפתחים שהיו שם גובהן עשרים אמה ורוחבן עשר אמות.

ובו שלש מעלות של חצי חצי אמה. אי אמרת בשלמא רבי אליעזר בן יעקב היא היינו דאיכסי ליה פיתחא. אלא אי אמרת רבנן, הא איכא פלגא דאמתא דמתחזי ליה פיתחא בגוויה. אלא לאו שמע מינה רבי אליעזר בן יעקב היא. רב אדא בר אהבה אמר. הא מני רבי יהודה היא. דתניא. רבי יהודה אומר. המזבח ממוצע ועומד באמצע עזרה,

ושלשים ושתים אמות היו לו, עשר אמות כנגד פתחו של היכל, אחת עשרה אמה לצפון, ואחת עשרה אמה לדרום, נמצא מזבח מכוון כנגד היכל וכותליו. ואי סלקא דעתך מדות רבי יהודה היא, מזבח באמצע עזרה מי משכחת ליה? והתנן. כל העזרה היתה אורך מאה ושמונים ושבע על רוחב מאה ושלשים וחמש.
אמר מר. הכל חייבין בתקיעת שופר, כהנים לוים וישראלים. פשיטא. אי הני לא מיחייבי מאן מיחייבי?. כהנים אצטריכא ליה, סלקא דעתך אמינא. הואיל וכתיב יום תרועה יהיה לכם, מאן דליתיה אלא בתקיעה דחד יומא הוא דמיחייב, והני כהנים, הואיל ואיתנהו בתקיעות דכל השנה, דכתיב. ותקעתם בחצוצרות על עולותיכם, אימא לא ליחייבו קא משמע לן.

מי דמי? התם חצוצרות והכא שופר. אלא אצטריך. סלקא דעתך אמינא, הואיל ותנן. שוה היובל לראש השנה לתקיעה ולברכות, מאן דאיתיה במצות היובל איתיה במצוה דראש השנה, והני כהנים, הואיל וליתנהו במצוה דיובל, דתנן. כהנים ולוים מוכרין לעולם וגואלין לעולם, אימא. במצוה דראש השנה לא ליחייבו קא משמע לן.

ולעצמו מוציא. אמר ליה רב נחמן לרב הונא. מאי שנא לאחרים דלא דלא אתי צד עבדות ומפיק צד חירות, לעצמו נמי לא אתי צד עבדות דידיה ומפיק צד חירות דידיה. אלא אמר רב נחמן. אף לעצמו אינו מוציא. תניא נמי הכי. מי שחציו עבד וחציו בן חורין אף לעצמו אינו מוציא. תני אהבה בריה דרבי זירא.

כל הברכות כולן, אף על פי שיצא מוציא. חוץ מברכת הלחם וברכת היין, שאם לא יצא מוציא, ואם יצא אינו מוציא. בעי רבא. ברכת הלחם של מצה, וברכת היין של קידוש היום, מהו? כיון דחובה הוא מפיק, או דלמא. ברכה לאו חובה היא. תא שמע, דאמר רב אשי.

שבתון זכרון תרועה. וכתוב אחד אומר. יום תרועה יהיה לכם. לא קשיא. כאן ביום טוב שחל להיות בשבת, כאן ביום טוב שחל להיות בחול. אמר רבא. אי מדאורייתא היא, במקדש היכי תקעינן? ועוד. הא לאו מלאכה היא, דאצטריך קרא למעוטי. דתנא דבי שמואל. כל מלאכת עבודה לא תעשו, יצתה תקיעת שופר ורדיית הפת,
אמר לך רבי יוסי. הא מני רבנן היא. תא שמע, רבי יוסי אומר. בשני עלה משה וירד, בשלישי עלה וירד, ברביעי ירד ושוב לא עלה. ומאחר שלא עלה, מהיכן ירד? אלא. ברביעי עלה וירד, בחמישי בנה מזבח והקריב עליו קרבן, בששי לא היה לו פנאי. מאי לאו, משום תורה? לא, משום טורח שבת.

דרש ההוא גלילאה עליה דרב חסדא. בריך רחמנא דיהב אוריאן תליתאי, לעם תליתאי, על ידי תליתאי, ביום תליתאי, בירחא תליתאי. כמאן כרבנן. ויתיצבו בתחתית ההר, אמר רב אבדימי בר חמא בר חסא. מלמד שכפה הקדוש ברוך הוא עליהם את ההר כגיגית, ואמר להם. אם אתם מקבלים התורה מוטב, ואם לאו שם תהא קבורתכם.

אמר רב אחא בר יעקב. מכאן מודעא רבה לאורייתא. אמר רבא. אף על פי כן הדור קבלוה בימי אחשורוש, דכתיב. קימו וקבלו היהודים קיימו מה שקיבלו כבר. אמר חזקיה, מאי דכתיב. משמים השמעת דין ארץ יראה ושקטה, אם יראה למה שקטה? ואם שקטה למה יראה? אלא בתחילה יראה ולבסוף שקטה.

ולמה יראה? כדריש לקיש. דאמר ריש לקיש, מאי דכתיב. ויהי ערב ויהי בקר יום הששי, ה׳ יתירה למה לי? מלמד שהתנה הקדוש ברוך הוא עם מעשה בראשית ואמר להם. אם ישראל מקבלים התורה אתם מתקיימין, ואם לאו אני מחזיר אתכם לתוהו ובוהו. דרש רבי סימאי.

בשעה שהקדימו ישראל נעשה לנשמע באו ששים ריבוא של מלאכי השרת, לכל אחד ואחד מישראל קשרו לו שני כתרים, אחד כנגד נעשה ואחד כנגד נשמע. וכיון שחטאו ישראל, ירדו מאה ועשרים ריבוא מלאכי חבלה ופירקום, שנאמר. ויתנצלו בני ישראל את עדים מהר חורב. אמר רבי חמא ברבי חנינא. בחורב טענו, בחורב פרקו.

אמר רבי אלעזר. בשעה שהקדימו ישראל נעשה לנשמע יצתה בת קול ואמרה להן. מי גלה לבני רז זה שמלאכי השרת משתמשין בו? דכתיב. ברכו ה׳ מלאכיו גברי כח עשי דברו לשמע בקול דברו ברישא עשי, והדר לשמע. אמר רבי חמא ברבי חנינא. מאי דכתיב כתפוח בעצי היער וגו׳ למה

נמשלו ישראל לתפוח, לומר לך. מה תפוח זה פריו קודם לעליו, אף ישראל הקדימו נעשה לנשמע. ההוא מינא דחזייה לרבא דקא מעיין בשמעתא, ויתבה אצבעתא דידיה תותי כרעא וקא מייץ בהו, וקא מבען אצבעתיה דמא. אמר ליה. עמא פזיזא, דקדמיתו פומייכו לאודנייכו,

עלובה כלה מזנה בתוך חופתה. אמר רב מרי ברה דבת שמואל, מאי קרא. עד שהמלך במסבו נרדי וגו׳. אמר רב. ועדיין חביבותא היא גבן, דכתיב נתן, ולא כתיב הסריח. תנו רבנן. עלובין ואינן עולבין, שומעין חרפתן ואינן משיבין, עושין מאהבה ושמחין ביסורין עליהן הכתוב אומר. ואהביו כצאת השמש בגברתו.

מאי דכתיב שמעו כי נגידים אדבר למה נמשלו דברי תורה כנגיד, לומר לך. מה נגיד זה יש בו להמית ולהחיות, אף דברי תורה יש בם להמית ולהחיות. היינו דאמר רבא. למיימינין בה סמא דחיי, למשמאילים בה סמא דמותא. דבר אחר. נגידים כל דיבור ודיבור שיצא מפי הקדוש ברוך הוא קושרים לו שני כתרים. אמר רבי יהושע בן לוי. מאי דכתיב.

כסא של כובס שכורמים עליו את הכלים. ואמר רבי יהושע בן לוי, מאי דכתיב. לחיו כערוגת הבשם כל דיבור ודיבור שיצא מפי הקדוש ברוך הוא נתמלא כל העולם כולו בשמים. וכיון שמדיבור ראשון נתמלא, דיבור שני להיכן הלך? הוציא הקדוש ברוך הוא הרוח מאוצרותיו והיה מעביר ראשון ראשון, שנאמר. שפתותיו שושנים נוטפות מור עבר.

. ואמר רבי יהושע בן לוי. כל דיבור ודיבור שיצא מפי הקדוש ברוך הוא יצתה נשמתן של ישראל, שנאמר. נפשי יצאה בדברו. ומאחר שמדיבור ראשון יצתה נשמתן, דיבור שני היאך קיבלו? הוריד טל שעתיד להחיות בו מתים והחיה אותם, שנאמר. גשם נדבות תניף אלהים נחלתך ונלאה אתה כוננתה.

החזיר להן תשובה. אמר לפניו. רבונו של עולם, מתיירא אני שמא ישרפוני בהבל שבפיהם. אמר לו. אחוז בכסא כבודי וחזור להן תשובה. שנאמר. מאחז פני כסא פרשז עליו עננו, ואמר רבי נחום. מלמד שפירש שדי מזיו שכינתו ועננו עליו. אמר לפניו.
והממחקו, והמחתכו. הכותב שתי אותיות, והמוחק על מנת לכתוב שתי אותיות. הבונה, והסותר, המכבה, והמבעיר, המכה בפטיש, המוציא מרשות לרשות הרי אלו אבות מלאכות ארבעים חסר אחת.

אמר אביי. האי מאן דקניב סילקא חייב שתים. אחת משום קוצר, ואחת משום זורע. והחורש. תנא. החורש והחופר והחורץ כולן מלאכה אחת הן. אמר רב ששת. היתה לו גבשושית ונטלה, בבית חייב משום בונה, בשדה חייב משום חורש. אמר רבא. היתה לו גומא וטממה, בבית חייב משום בונה,

אמר אביי. שכן עני אוכל פתו בלא כתישה. רבא אמר. הא מני רבי היא, דאמר אבות מלאכות ארבעים חסר אחת, ואי חשיב כותש הויא ליה ארבעים. וליפיק חדא מהנך ולעייל כותש. אלא מחוורתא כדאביי. תנו רבנן. היו לפניו מיני אוכלין בורר ואוכל, בורר ומניח. ולא יברור, ואם בירר חייב חטאת. מאי קאמר?

אמר עולא, הכי קאמר. בורר ואוכל לבו ביום, ובורר ומניח לבו ביום. ולמחר לא יברור, ואם בירר חייב חטאת. מתקיף לה רב חסדא. וכי מותר לאפות לבו ביום? וכי מותר לבשל לבו ביום? אלא אמר רב חסדא. בורר ואוכל פחות מכשיעור, בורר ומניח פחות מכשיעור. וכשיעור לא יברור, ואם בירר חייב חטאת
מאי אמרת, מחוץ לתחום אתיא? הבא בשביל ישראל זה, מותר לאכול לישראל אחר, וכל שכן האי דאדעתא דגוים אתא.

ואי אתמר בהא בהא קאמר רבי דוסא, אבל בהך אימא מודה להו לרבנן. צריכא. מיתיבי. ראש השנה שחל להיות בשבת, בית שמאי אומרים. מתפלל עשר, ובית הלל אומרים. מתפלל תשע. ואם איתא, בית שמאי אחת עשרה מבעי ליה? אמר רבי זירא. שאני ראש חדש,

לא, לברכה. הכי נמי מסתברא, דאי סלקא דעתך לזמן זמן כל שבעה מי איכא? הא לא קשיא. דאי לא מברך האידנא מברך למחר וליום אוחרא. מכל מקום בעינן כוס? לימא מסייע ליה לרב נחמן. דאמר רב נחמן. זמן אומרו אפילו בשוק. הא לא קשיא, דאיקלע ליה כוס. התינח עצרת וראש השנה, יום הכפורים היכי עביד?
יש גורסין ורבי אלעזר, ורבי שמעון בן אלעזר כולהו סבירא להו דכל מידי דמיגניא ביה לא אתיא לאחויי. רבי הא דאמרן. רבי אליעזר דתניא. רבי אליעזר פוטר בכובלת ובצלוחית של פלייטון. רבי שמעון בן אלעזר דתניא, כלל אמר רבי שמעון בן אלעזר. כל שהוא למטה מן הסבכה יוצאה בו, למעלה מן הסבכה אינה יוצאה בו.

אילימא כל מידי דאקושא מעלי לה, ליעבד לה חספא. אלא משום שוכתא ליעבד לה טסא. אלא משום צורתא, ליעבד לה פולסא. אמר אביי. שמע מינה כולהו מעלו לה. הבנות יוצאות בחוטין. אבוה דשמואל לא שביק להו לבנתיה דנפקן בחוטין, ולא שביק להו גניאן גבי הדדי, ועביד להו מקואות ביומי ניסן ומפצי ביומי תשרי.

לא שביק להו יוצאות בחוטין, והאנן תנן. הבנות יוצאות בחוטין. בנתיה דאבוה דשמואל דצבעונין הוו. לא שביק להו גניאן גבי הדדי, לימא מסייע ליה לרב הונא. דאמר רב הונא. נשים המסוללות זו בזו פסולות לכהונה. לא סבר כי היכי דלא לילפן גופא נוכראה. ועביד להו מקוה ביומי ניסן, מסייע ליה לרב,
בשלמא חורב מעגלה ערופה לא יליף מאי דהוה הוה. אלא עגלה ערופה תיליף מחורב? וכי תימא הכי נמי, והתנן. הכהנים אומרים. כפר לעמך ישראל, ואילו באנא לא קא אמר. קשיא. והן עונין אחריו. תניא, רבי אומר. כי שם ה׳ אקרא הבו גודל לאלהינו,

והיו מזכירין אותן לשבח. גמ׳ מדקאמר לצפון המזבח, מכלל דמזבח לאו בצפון קאי. מני? רבי אליעזר בן יעקב היא. דתניא. צפונה לפני ה׳, שיהא צפון כולו פנוי, דברי רבי אליעזר בן יעקבוהא רישא אלעזר ברבי שמעון היא. כולה רבי אליעזר בן יעקב היא, ותני בבין האולם ולמזבח. הסגן בימינו,

ואין כאן לעזאזל אלא אחד. יכול יתן של שם ושל עזאזל על זה ושל שם ושל עזאזל על זה, תלמוד לומר. גורל אחד לה׳ אין כאן לה׳ אלא אחד, ואין כאן לעזאזל אלא אחד. אם כן, מה תלמוד לומר גורלות שיהיו שוין, שלא יעשה אחד של זהב ואחד של כסף, אחד גדול ואחד קטן. גורלות של כל דבר. פשיטא. לא צריכא, לכדתניא.

שחרית במילואו מקדש ידיו ורגליו מן העליון, ערבית בירידתו מקדש ידיו ורגליו מן התחתון. ואף הוא עשה מוכני לכיור וכו׳. מאי מוכני? אמר אביי. גילגלא דהוה משקעא ליה. מונבז המלך עשה כל ידות הכלים וכו׳. נעבדינהו לדידהו דזהב.

אמר אביי. בידות סכינין. מיתיבי. אף הוא עשה כני כלים, ואוגני כלים, וידות כלים, וידות סכינין של יום הכפורים של זהב. תרגמה אביי. בקתתא דנרגי וחציני. הילני אמו עשתה נברשת של זהב וכו׳. תנא. בשעה שהחמה זורחת ניצוצות יוצאין ממנה,

והכל יודעין שהגיע זמן קריאת שמע. מיתיבי. הקורא את שמע שחרית עם אנשי משמר, ואנשי מעמד לא יצא, מפני שאנשי משמר משכימין ואנשי מעמד מאחרים. אמר אביי. לשאר עמא דבירושלם. ואף היא עשתה טבלא. שמעת מינה כותבין מגילה לתינוק להתלמד בה. אמר ריש לקיש משום רבי ינאי. באלף בית.

מיתיבי. כשהוא כותב רואה וכותב מה שכתוב בטבלא. אימא. רואה וכותב כמה שכתוב בטבלא. מיתיבי. כשהוא כותב רואה וכותב מה שכתוב בטבלא, ומה כתוב בטבלא אם שכב איש אותך ואם לא שכב, אם שטית אם לא שטית.
קריעה דמעומד מנלן? דכתיב.

ונכנס רבי חנניה בן עקביא וישב בצדו, ולחש הוא לרבי חנניה בן עקביא, ורבי חנניה בן עקביא לתורגמן, ותורגמן השמיע לרבים. תנו רבנן. אבל, שלשה ימים הראשונים אסור להניח תפילין, משלישי ואילך, ושלישי בכלל מותר להניח תפילין. ואם באו פנים חדשות אינו חולץ, דברי רבי אליעזר. רבי יהושע אומר.

ומאי אינו מדבר עמו תנחומין כדרכו, אבל מדבר עמו מן הצד.
נקטם ראשו. תני עולא בר חיננא. נקטם ראשו ועלתה בו תמרה כשר.

לימא כתנאי. עבר ולקטן פסול, דברי רבי אלעזר (בן) צדוק, וחכמים מכשירין. סברוה דכולי עלמא, לולב אין צריך אגד. ואם תמצי לומר צריך אגד, לא ילפינן לולב מסוכה דכתיב בה. תעשה ולא מן העשוי. מאי לאו בהא קמיפלגי, דמאן דפסיל סבר. אמרינן יש דחוי אצל מצות, ומאן דמכשיר סבר. לא אמרינן יש דחוי אצל מצות?

והזמנה בעלמא לאו כלום הוא. ואין ממעטין ביום טוב. הא עבר ולקטן מאי? כשר. דאשחור אימת? אילימא דאשחור מאתמול דחוי מעיקרא הוא. תפשוט מינה דחוי מעיקרא דלא הוי דחוי. אלא לאו, דאשחור ביום טוב, נראה ונדחה הוא. שמעת מינה. נראה ונדחה חוזר ונראה. לא, לעולם דאשחור מעיקרא, דחוי מעיקרא דלא הוי דחוי תפשוט מינה, אבל נראה ונדחה חוזר ונראה, לא תפשוט. תנו רבנן.

גמ׳ תנו רבנן. ערבי נחל הגדילין על הנחל. דבר אחר. ערבי נחל, שעלה שלה משוך כנחל. תניא אידך. ערבי נחל, אין לי אלא ערבי נחל. של בעל ושל הרים מניין תלמוד לומר. ערבי נחל מכל מקום. אבא שאול אומר. ערבי שתים. אחת ללולב, ואחת למקדש. ורבנן, למקדש מנא להו? הלכתא גמירי להו.

דאמר רבי אסי אמר רבי יוחנן. עשר נטיעות, ערבה וניסוך המים הלכה למשה מסיני.
אחד כתוב עליו לשם, ואחד כתוב עליו לעזאזל. הסגן בימינו, וראש בית אב משמאלו. אם של שם עלה בימינו הסגן אומר לו. אישי כהן גדול, הגבה ימינך.

ואם של שם עלה בשמאלו ראש בית אב אומר לו. אישי כהן גדול, הגבה שמאלך. נתנן על שני השעירים, ואומר. לה׳ חטאת. רבי ישמעאל אומר. לא היה צריך לומר חטאת, אלא לה׳. והן עונין אחריו. ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד. גמ׳ למה לי טרף בקלפי? כי היכי דלא ניכוין ולישקול. אמר רבא.

קלפי של עץ היתה, ושל חול היתה, ואינה מחזקת אלא שתי ידים. מתקיף לה רבינא. בשלמא אינה מחזקת אלא שתי ידים כי היכי דלא ליכוין ולישקול. אלא של חול? נקדשה. אם כן הוה לה כלי שרת של עץ, וכלי שרת דעץ לא עבדינן. ונעבדה דכסף, ונעבדה דזהב? התורה חסה על ממונן של ישראל.

היה גורל עולה בימין. מכאן ואילך, פעמים עולה בימין פעמים עולה בשמאל. והיה לשון של זהורית מלבין. מכאן ואילך, פעמים מלבין פעמים אינו מלבין. והיה נר מערבי דולק. מכאן ואילך, פעמים דולק פעמים כבה. והיה אש של מערכה מתגבר, ולא היו כהנים צריכין להביא עצים למערכה,

חוץ משני גזירי עצים כדי לקיים מצות עצים. מכאן ואילך, פעמים מתגבר פעמים אין מתגבר, ולא היו כהנים נמנעין מלהביא עצים למערכה כל היום כולו. ונשתלחה ברכה בעומר, ובשתי הלחם, ובלחם הפנים. וכל כהן שמגיעו כזית, יש אוכלו ושבע, ויש אוכלו ומותיר. מכאן ואילך, נשתלחה מאירה בעומר ובשתי הלחם ובלחם הפנים,

נכנס עמי ויצא עמי, והיום נזדמן לי זקן אחד לבוש שחורים ועטוף שחורים, נכנס עמי ולא יצא עמי. אחר הרגל חלה שבעה ימים ומת. ונמנעו אחיו הכהנים מלברך בשם. תנו רבנן. ארבעים שנה קודם חורבן הבית לא היה גורל עולה בימין, ולא היה לשון של זהורית מלבין, ולא היה נר מערבי דולק.

והיו מוציאין פירות בזמניהן. וכיון שהרוח מנשבת בהן היו נושרין פירותיהן, שנאמר. ירעש כלבנון פריו, ומהן היתה פרנסה לכהונה. וכיון שנכנסו גוים להיכל יבשו, שנאמר. ופרח לבנון אומלל. ועתיד הקדוש ברוך הוא להחזירה לנו, שנאמר. פרוח תפרח ותגל אף גילת ורנן כבוד הלבנון נתן לה.

נתנן על שני השעירים. תנו רבנן. עשר פעמים מזכיר כהן גדול את השם בו ביום. שלשה בוידוי ראשון, ושלשה בוידוי שני, ושלשה בשעיר המשתלח, ואחד בגורלות. וכבר אמר השם, ונשמע קולו ביריחו. אמר רבה בר בר חנה. מירושלים ליריחו עשרה פרסאות. וציר דלתות ההיכל נשמע בשמונה תחומי שבת.

נשים שביריחו אינן צריכות להתבשם מריח קטורת. כלה שבירושלים אינה צריכה להתקשט מריח קטורת. אמר רבי (יוסי בן) דולגאי. עזים היו לאבא בהרי (מכמר), והיו מתעטשות מריח הקטורת. אמר רבי חייא בר אבין אמר רבי יהושע בן קרחה. סח לי זקן אחד, פעם אחת הלכתי לשילה, והרחתי ריח קטורת מבין כותליה. אמר רבי ינאי.
איתיביה. לילי שבת ולילי יום טוב יש בהן קדושה על הכוס ויש בהן הזכרה בברכת המזון. שבת ויום טוב אין בהם קדושה על הכוס, ויש בהן הזכרה בברכת המזון. ואי סלקא דעתך מי שלא קידש בערב שבת מקדש והולך כל היום כולו, שבת ויום טוב נמי משכחת להו דיש בהן קדושה על הכוס, דאי לא קדיש מאורתא מקדש למחר.

הנכנס לביתו במוצאי שבת מברך על היין ועל המאור ועל הבשמים, ואחר כך אומר הבדלה על הכוס. ואם אין לו אלא כוס אחד מניחו עד לאחר המזון ומשלשלן כולן לאחריו, ולא אמרינן חביבה מצוה בשעתה. אמר ליה. אנא לא חכימאה אנא, ולא חוזאה אנא, ולא יחידאה אנא,

רבי יעקב בר אידי קפיד אחצבא פגימא. רב אידי בר שישא קפיד אכסא פגימא.
תא שמע. תקע בראשונה ומשך בשניה כשתים אין בידו אלא אחת. אמאי? תיסלק ליה בתרתי. פסוקי תקיעתא מהדדי לא פסקינן. תא שמע. התוקע לתוך הבור או לתוך הדות או לתוך הפיטס, אם קול שופר שמע יצא, ואם קול הברה שמע לא יצא. אמאי? ליפוק בתחילת תקיעה, מקמי דליערבב קלא. אלא. תרתי קלי מחד גברא לא משתמעי, מתרי גברי משתמעי.

ומתרי גברי מי משתמעי? והא תניא. בתורה אחד קורא ואחד מתרגם, ובלבד שלא יהו שנים קורין ושנים מתרגמין. הא לא דמיא אלא לסיפא. בהלל ובמגילה אפילו עשרה קורין. אלמא, כיון דחביב יהיב דעתיה, הכא נמי. כיון דחביב יהיב דעתיה ושמע. אלא למה מאריך בשופר? לידע שמצות היום בשופר.

לפני המלך ה׳ הוא דבעינן חצוצרות וקול שופר, אבל בעלמא לא. שוה היובל לראש השנה לתקיעה ולברכות וכו׳. אמר רב שמואל בר יצחק. כמאן מצלינן האידנא זה היום תחלת מעשיך זכרון ליום ראשון, כמאן כרבי אליעזר, דאמר. בתשרי נברא העולם. מתיב רב עינא. שוה יובל לראש השנה לתקיעה ולברכות,

וביובל ליתא. כי קתני אשארא. מתני׳ שופר שנסדק ודבקו פסול. דיבק שברי שופרות פסול. ניקב וסתמו, אם מעכב את התקיעה פסול, ואם לאו כשר. התוקע לתוך הבור או לתוך הדות או לתוך הפיטס, אם קול שופר שמע יצא, ואם קול הברה שמע לא יצא. וכן מי שהיה עובר אחורי בית הכנסת,

ציפהו זהב מבפנים פסול. מבחוץ, אם נשתנה קולו מכמות שהיה פסול, ואם לאו כשר. ניקב וסתמו, אם מעכב את התקיעה פסול, ואם לאו כשר. נתן שופר בתוך שופר, אם קול פנימי שמע יצא, ואם קול חיצון שמע לא יצא. תנו רבנן. גרדו, בין מבפנים בין מבחוץ כשר. גרדו והעמידו על גלדו כשר.

הניח שופר בתוך שופר, אם קול פנימי שמע יצא, ואם קול חיצון שמע לא יצא. הפכו ותקע בו לא יצא. אמר רב פפא. לא תימא דהפכיה ככתונא, אלא שהרחיב את הקצר וקיצר את הרחב. מאי טעמא כדרב מתנה. דאמר רב מתנה. והעברת דרך העברתו בעינן. דיבק שברי שופרות פסול. תנו רבנן.
אי קסבר שלש משמרות הוי הלילה, לימא עד ארבע שעות. ואי קסבר ארבע משמרות הוי הלילה, לימא עד שלש שעות. לעולם קסבר שלש משמרות הוי הלילה, והא קמשמע לן. דאיכא משמרות ברקיע ואיכא משמרות בארעא. דתניא, רבי אליעזר אומר. שלש משמרות הוי הלילה,

למאי נפקא מינה למיקרי קריאת שמע למאן דגני בבית אפל ולא ידע זמן קריאת שמע אימת. כיון דאשה מספרת עם בעלה ותינוק יונק משדי אמו, ליקום וליקרי. אמר רב יצחק בר שמואל משמיה דרב. שלש משמרות הוי הלילה, ועל כל משמר ומשמר יושב הקדוש ברוך הוא ושואג כארי, ואומר.

שמעתי בת קול שמנהמת כיונה ואומרת. אוי שהחרבתי את ביתי ושרפתי את היכלי והגליתי את בני לבין אומות העולם. ואמר לי. חייך וחיי ראשך, לא שעה זו בלבד אומרת כך, אלא בכל יום ויום, שלש פעמים אומרת כך.

מפני חשד, מפני המפולת, ומפני המזיקין. מפני חשד, ותיפוק ליה משום מפולת? בחדתי. ותיפוק ליה משום מזיקין? בתרי. אי בתרי חשד נמי ליכא. בתרי ופריצי. מפני המפולת, ותיפוק ליה משום חשד ומזיקין. בתרי וכשרי.

תנו רבנן. ארבע משמרות הוי הלילה, דברי רבי. רבי נתן אומר. שלש. מאי טעמיה דרבי נתן דכתיב. ויבא גדעון ומאה איש אשר אתו בקצה המחנה ראש האשמרת התיכונה, תנא. אין תיכונה אלא שיש לפניה ולאחריה. ורבי, מאי תיכונה אחת מן התיכונה שבתיכונות.

מכאן ואילך בשירות ותשבחות. ונשף אורתא הוא? הא נשף צפרא הוא. דכתיב. ויכם דוד מהנשף ועד הערב למחרתם. מאי לאו מצפרא ועד ליליא? לא, מאורתא ועד אורתא. אי הכי, לכתוב מהנשף ועד הנשף או מהערב ועד הערב. אלא אמר רבא. תרי נשפי הוו נשף ליליא ואתי יממא,

נשף יממא ואתי ליליא. ודוד מי הוה ידע פלגא דליליא אימת? השתא משה רבינו לא הוה ידע, דכתיב כחצות הלילה אני יוצא בתוך מצרים. מאי כחצות. אילימא דאמר ליה קודשא בריך הוא כחצות מי איכא ספיקא קמי שמיא?. אלא. דאמר ליה בחצות , ואתא איהו ואמר כחצות, אלמא. מספקא ליה, ודוד הוה ידע?. דוד,

אמר להם. לכו והתפרנסו זה מזה. אמרו לו. אין הקומץ משביע את הארי, ואין הבור מתמלא מחוליתו. אמר להם. לכו ופשטו ידיכם בגדוד. מיד יועצים באחיתופל, ונמלכין בסנהדרין, ושואלין באורים ותומים. אמר רב יוסף. מאי קרא? דכתיב ואחרי אחיתפל בניהו בן
בהדי דקא עבר מברא אפרחיה זיקא, שדייה במיא, בלעיה כוורא. אסקוה, אייתוה אפניא דמעלי שבתא. אמרי. מאן זבין כי השתא? אמרי להו. זילו אמטיוה לגבי יוסף מוקר שבי דרגיל דזבין. אמטיוה ניהליה, זבניה, קרעיה אשכח ביה מרגניתא. זבניה בתליסר עיליתא דדינרי דדהבא. פגע ביה ההוא סבא אמר.

רבי זירא מהדר אזוזי זוזי דרבנן, אמר להו. במטותא מינייכו לא תחללוניה. אמר רבא, ואיתימא רבי יהושע בן לוי. אפילו יחיד המתפלל בערב שבת צריך לומר ויכולו, דאמר רב המנונא.

שנאמר. ויכולו אל תקרי ויכולו אלא ויכלו. אמר רבי אלעזר. מניין שהדיבור כמעשה שנאמר. בדבר ה׳ שמים נעשו. אמר רב חסדא אמר מר עוקבא. כל המתפלל בערב שבת ואומר ויכולו, שני מלאכי השרת המלוין לו לאדם מניחין ידיהן על ראשו ואומרים לו וסר עונך וחטאתך תכפר. תניא, רבי יוסי בר יהודה אומר.

אפילו יש בו שמץ של עבודה זרה מוחלין לו. כתיב הכא. בפרוע פרעות, וכתיב התם. כי פרוע הוא. אמר ריש לקיש. כל העונה אמן בכל כחו פותחין לו שערי גן עדן, שנאמר. פתחו שערים ויבא גוי צדיק שומר אמונים, אל תיקרי שומר אמונים אלא. שאומרים אמן. מאי אמן? אמר רבי חנינא.