portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
מי כתיב לחם עוני? עני כתיב. ורבי יוסי הגלילי. מי קרינן עני. עוני קרינן. ורבי עקיבא. האי דקרינן ביה עוני, כדשמואל. דאמר שמואל. לחם עוני לחם שעונין עליו דברים הרבה. וסבר רבי עקיבא עיסה שנילושה ביין ושמן ודבש לא? והתניא. אין לשין עיסה בפסח ביין ושמן ודבש.

ואם לש, רבן גמליאל אומר. תשרף מיד, וחכמים אומרים. יאכל. ואמר רבי עקיבא. שבתי היתה אצל רבי אליעזר ורבי יהושע, ולשתי להם עיסה ביין ושמן ודבש, ולא אמרו לי דבר. ואף על פי שאין לשין, מקטפין בו אתאן לתנא קמא. וחכמים אומרים. את שלשין בו מקטפין בו. ואת שאין לשין בו אין מקטפין בו.

חיטין של מנחות אין לותתין אותה. לישה בזריזין איתא, לתיתה ליתא בזריזין. ולישה מי איתא בזריזין? והכתיב. ויצק עליה שמן וגו׳ והביאה אל הכהן מקמיצה ואילך מצות כהונה, לימד על יציקה ובלילה שכשירה בכל אדם. לישה, נהי דבזריזין ליתא, במקום זריזין איתא.

דאמר מר. בלילה כשירה בזר, חוץ לחומת עזרה פסולה. לאפוקי לתיתה דאינה בזריזין, ולא במקום זריזין. ומאי שנא ממנחת העומר? דתניא. מנחת העומר לותתין אותה וצוברין אותה. ציבור שאני. תנו רבנן. יכול יוצא אדם ידי חובתו בבכורים? תלמוד לומר. בכל מושבותיכם תאכלו מצות מצה הנאכלת בכל מושבותיכם,

ומה ראית לרבות מעשר שני ולהוציא ביכורים? מרבה אני מעשר שני שיש לו היתר בכל מושבות, כדרבי (אליעזר), ומוציא אני ביכורים שאין להן היתר בכל מושבות. דאמר רבי (אליעזר). מנין למעשר שני שנטמא, שפודין אותו אפילו בירושלים, תלמוד לומר. כי לא תוכל שאתו. ואין שאת אלא אכילה שנאמר. וישא משאת מאת פניו.

מאן שמעת ליה דאמר במעשר שני נפיק ביה? רבי עקיבא, וקממעיט להו לביכורים מבכל מושבתיכם, שמע מינה הדר ביה. ורבי יוסי הגלילי, תיפוק ליה מלחם עוני מי שנאכל באוני, יצא זה שאין נאכל אלא בשמחה? סבר ליה כרבי שמעון. דתניא. ביכורים אסורין לאונן, ורבי שמעון מתיר. מאי טעמא דרבנן דכתיב. לא תוכל לאכל בשעריך,

ומאי משמע דהאי אשישה לישנא דחשיבותא, דכתיב. ויחלק לכל העם לכל המון ישראל למאיש ועד אשה לאיש חלת לחם אחת ואשפר אחד ואשישה אחת וגו׳. ואמר רב חנן בר אבא. אשפר אחד מששה בפר, אשישה אחד מששה באיפה. ופליגא דשמואל, דאמר שמואל.
דלא גרע מקינופות. לישנא אחרינא אמרי לה, אמר רב יהודה אמר שמואל. מותר לישן בכילת חתנים בסוכה לפי שאין לה גג, אף על פי שגבוהה עשרה. מיתיבי. הישן בכילה בסוכה לא יצא ידי חובתו. הכא במאי עסקינן בשיש לה גג.

ולימא הלכה כרבי יהודה. אי אמר הלכה כרבי יהודה, הוה אמינא. הני מילי מטה, דלגבה עשויה, אבל כילה, דלתוכה עשויה אימא לא, קא משמע לן טעמא דרבי יהודה דלא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע, לא שנא מטה ולא שנא כילה. מתני׳ הדלה עליה את הגפן ואת הדלעת ואת הקיסוס וסיכך על גבה פסולה. ואם היה סיכוך הרבה מהן, או שקצצן כשרה.

תעשה ולא מן העשוי. מכאן אמרו. הדלה עליה את הגפן ואת הדלעת ואת הקיסוס וסיכך על גבן פסולה. היכי דמי? אילימא בשלא קצצן, מאי איריא משום תעשה ולא מן העשוי? תיפוק ליה דמחוברין נינהו. אלא בשקצצן, וקתני פסולה, ושמע מינה דלא אמרינן קציצתן זו היא עשייתן, ותיובתא דרב. אמר לך רב. הכא במאי עסקינן דשלפינהו שלופי,

דלא מינכרא עשיה דידהו. מכל מקום, תלאן ואחר כך פסק, קשיא לרב. קשיא. לימא כתנאי. עבר וליקטן פסול, דברי רבי שמעון בר יהוצדק. וחכמים מכשירין. סברוה דכולי עלמא לולב צריך אגד, וילפינן לולב מסוכה. דכתיב גבי סוכה. תעשה ולא מן העשוי. מאי לאו, בהא קא מיפלגי. דמאן דמכשיר סבר. אמרינן גבי סוכה

מאן דמכשר סבר. לא ילפינן לולב מסוכה, ומאן דפסיל סבר. ילפינן לולב מסוכה. ואי בעית אימא. אי סבירא לן דלולב צריך אגד, כולי עלמא לא פליגי דילפינן לולב מסוכה. והכא בהא קמיפלגי, מר סבר. צריך אגד, ומר סבר. אין צריך אגד. ובפלוגתא דהני תנאי, דתניא. לולב, בין אגוד בין שאינו אגוד כשר, רבי יהודה אומר.
אלא תנאי היא, והכי קתני. כל הנאכל בשור הגדול יאכל בגדי הרך, ושאינו נאכל לא. ויש אומרים. אף ראשי כנפים והסחוסים. רבא אמר. מה הן קתני, והכי קתני. כל הנאכל בשור הגדול בשלקא יאכל בגדי הרך בצלי. ומה הן. ראשי כנפים והסחוסים. תניא כוותיה דרבא.

מי אמר רבי יוחנן גידין שסופן להקשות נמנין עליהן בפסח, אלמא. בתר השתא אזלינן? והא בעא מיניה ריש לקיש מרבי יוחנן. עור הראש של עגל הרך, מהו שיטמא? ואמר לו. אין מטמא. אלמא. בתר בסוף אזלינן. אמר ליה. דרמא לך הא לא חש לקמחיה.

ואין לוקין עליו. אלא שובר בטמא מנלן? דאמר קרא. ועצם לא תשברו בו, בו בכשר ולא בפסול. תנו רבנן. ועצם לא תשברו בו, בו בכשר ולא בפסול. רבי אומר. בבית אחד יאכל ... ועצם לא תשברו בו.

כי האי גוונא דכולי עלמא אין בו משום שבירת העצם, דרבי לאקולי קא אתי, והאי הא פסול הוא. אלא, היתה לו שעת הכושר ונפסל איכא בינייהו. למאן דאמר כשר הא כשר הוא. למאן דאמר ראוי לאכילה הא השתא לאו ראוי לאכילה הוא. אביי אמר. כולי עלמא כל כי האי גוונא אין בו משום שבירת העצם, מאי טעמא?

אלא מאי אית לך למימר אביי אמר. משום פקע, רבא אמר. משום הפסד קדשים, דקא מפסיד ליה בידים דילמא אכיל נורא ממוח דידיה. מבעוד יום נמי, גזירה מבעוד יום אטו משחשיכה. רב פפא אמר. כל כי האי גונא כולי עלמא יש בו משום שבירת העצם. מאי טעמא? לאורתא מיחזי לאכילה.

אלא, באבר שיצא מקצתו קמיפלגי. מאן דאמר כשר הא כשר הוא, ומאן דאמר ראוי לאכילה האי לאו בר אכילה הוא. כדתניא, רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה אומר. אבר שיצא מקצתו ושברו אין בו משום שבירת העצם. רב ששת בריה דרב אידי אמר. כל כי האי גוונא דכולי עלמא אין בו משום שבירת העצם,

רבינא אמר. כל כי האי גוונא לית ביה משום שבירת העצם, דבעינן שיעור אכילה. אלא, אבר שאין עליו כזית בשר במקום זה ויש עליו כזית בשר במקום אחר איכא בינייהו. למאן דאמר כשר הא כשר הוא. למאן דאמר ראוי לאכילה בעינן שיעור אכילה במקום שבירה, והא ליכא. תניא כארבעה מינייהו. דתניא, רבי אומר.

שלא בשעת אכילה אין בו משום שבירת עצם.
לעולם כרבי יוסי, כדאמר רב אדא בר אהבה. משה בהשכמה עלה ובהשכמה ירד. בהשכמה עלה, דכתיב. וישכם משה בבקר ויעל אל הר סיני. בהשכמה ירד, דכתיב. לך רד ועלית אתה ואהרן עמך, מקיש ירידה לעלייה. מה עלייה בהשכמה, אף ירידה בהשכמה. למה ליה למימרא להו, והא אמר רב הונא. ישראל קדושים הן ואין משמשין מטותיהן ביום.

תלמיד חכם מאפיל בטליתו, ומותר. והא טבולי יום נינהו? אביי בר רבין ורב חנינא בר אבין דאמרי תרווייהו. ניתנה תורה לטבול יום. יתיב מרימר וקאמר לה להא שמעתא. אמר ליה רבינא למרימר. ניתנה קאמרת, או ראויה קאמרת? אמר ליה. ראויה קאמינא.

וליטבלו ביני שימשי, וליקבלו תורה ביני שימשי? אמר רבי יצחק. לא מראש בסתר דברתי. וליטבלו בצפרא דשבתא, וליקבלו תורה בצפרא דשבתא? אמר רבי יצחק. שלא יהא הללו הולכין לקבל תורה והללו הולכין לטבילה. אמר רבי חייא ברבי אבא אמר רבי יוחנן.

ישראל דדאיגי במצות חביל גופייהו, גוים דלא דאיגי במצות לא. או דילמא. כיון דאכלין שקצים ורמשים חביל גופייהו. ואם תמצי לומר כיון דאכלי שקצים ורמשים חביל גופייהו. במעי בהמה מהו? אשה היא דאית לה פרוזדור מסרחא, אבל בהמה דלית לה פרוזדור לא, או דילמא לא שנא. תיקו. תנו רבנן.
רב נחמן בר יצחק אמר. ראשון דמעיקרא משמע, דאמר קרא. הראשון אדם תולד. אלא מעתה, ולקחתם לכם ביום הראשון, הכי נמי ראשון דמעיקרא משמע? שאני התם, דכתיב. ושמחתם לפני ה׳ אלהיכם שבעת ימים, מה שביעי שביעי לחג, אף ראשון ראשון לחג. הכא נמי כתיב. אך ביום הראשון תשביתו שבעת ימים מצות תאכלו.

אם כן, נכתוב קרא ראשון, הראשון למה לי? שמע מינה לכדאמרן. אי הכי התם נמי, הראשון למה לי? ותו, התם דכתיב. ביום הראשון שבתון וביום השמיני שבתון, אימר ראשון דמעיקרא משמע? שאני התם דאמר קרא. וביום השמיני שבתון, מה שמיני שמיני דחג, אף ראשון ראשון דחג. הראשון למה לי?

רבי יוסי אומר. אינו צריך, הרי הוא אומר. אך ביום הראשון תשביתו שאר מבתיכם מערב יום טוב. או אינו אלא ביום טוב תלמוד לומר אך, חלק. ואי ביום טוב עצמו, מי שרי? הא איתקש השבתת שאור לאכילת חמץ, ואכילת חמץ לאכילת מצה. אמר רבא. שמע מינה מדרבי עקיבא תלת.

שמע מינה. אין ביעור חמץ אלא שריפה, ושמע מינה. הבערה לחלק יצאת, ושמע מינה. לא אמרינן הואיל והותרה הבערה לצורך הותרה נמי שלא לצורך. תנו רבנן. שבעת ימים שאר לא ימצא בבתיכם. מה תלמוד לומר? והלא כבר נאמר. לא יראה לך שאר ולא יראה לך חמץ בכל גבלך.

ומה שאור האמור בגבולין שלך אי אתה רואה, אבל אתה רואה של אחרים ושל גבוה, אף שאור האמור בבתים שלך אי אתה רואה, אבל אתה רואה של אחרים ושל גבוה. אמר מר. אין לי אלא בגוי שלא כיבשתו, ואין שרוי עמך בחצר. גוי שכיבשתו, ושרוי עמך בחצר מנין? תלמוד לומר לא ימצא. כלפי לייא. אמר אביי. איפוך.

רבא אמר. לעולם לא תיפוך, וארישא קאי. שלך אי אתה רואה, אבל אתה רואה של אחרים ושל גבוה. אין לי אלא בגוי שלא כיבשתו, ואין שרוי עמך בחצר. גוי שכיבשתו, ושרוי עמך בחצר, מנין? תלמוד לומר לא ימצא. והאי תנא מיהדר אהיתירא, ונסיב לה קרא לאיסורא?. משום שנאמר לך לך תרי זימני.

הניחא למאן דאמר דבר הגורם לממון לאו כממון דמי, היינו דאיצטריך לא ימצא. אלא למאן דאמר כממון דמי לא ימצא למה
לא הותרו פסי ביראות אלא לבאר מים חיים בלבד. וצריכא. דאי אשמעינן הלכה כרבי יהודה בן בבא, הוה אמינא. דרבים ואפילו מכונסין,

ובלבד שיהא בה שבעים אמה ושיריים על שבעים אמה ושיריים. רבי אליעזר אומר. אם היתה ארכה יתר על רחבה אפילו אמה אחת אין מטלטלין בתוכה. רבי יוסי אומר. אפילו ארכה פי שנים ברחבה מטלטלין בתוכה. אמר רבי אלעאי. שמעתי מרבי אלעזר, ואפילו היא כבית כור.

אילימא משום דתנא ליה חדא לחומרא וקתני אחריתי, משום הכי קתני ועוד והא רבי יהודה דתנא ליה חדא לחומרא וקתני אחריתי, ולא קתני ועוד. התם אפסקוה רבנן, הכא לא אפסקוה רבנן. וכל היכא דאפסקוה רבנן לא קתני ועוד? והא רבי אליעזר דסוכה, דאפסקוה רבנן, וקתני ועוד? התם, במילתיה הוא דאפסקוה.

הכא, במילתא אחריתי אפסקוה. רבי עקיבא אומר. אפילו אין בה אחד מכל אלו מטלטלין בתוכה. רבי עקיבא היינו תנא קמא. איכא בינייהו דבר מועט. דתניא, רבי יהודה אומר. דבר מועט יש על שבעים אמה ושירים, ולא נתנו חכמים בו שיעור. וכמה שיעור סאתים?

כחצר המשכן. מנא הני מילי? אמר רב יהודה, דאמר קרא. ארך החצר מאה באמה ורחב חמשים בחמשים. אמרה תורה. טול חמשים, וסבב חמשים. פשטיה דקרא במאי כתיב?. אמר אביי. העמד משכן על שפת חמשים, כדי שיהא חמשים אמה לפניו ועשרים אמה לכל רוח ורוח.

נזרע רובו הרי הוא כגינה, ואסור. נטע רובו הרי הוא כחצר, ומותר. נזרע רובו, אמר רב הונא בריה דרב יהושע. לא אמרן אלא יותר מבית סאתים. אבל בית סאתים מותר. כמאן? כרבי שמעון. דתנן, רבי שמעון אומר. אחד גגות ואחד חצירות ואחד קרפיפות רשות אחת הן לכלים ששבתו בתוכן, ולא לכלים ששבתו בתוך הבית.
הבא על אחותו בחלום יצפה לחכמה, שנאמר. אמר לחכמה אחתי את. הבא על אשת איש בחלום מובטח לו שהוא בן העולם הבא. והני מילי דלא ידע לה ולא הרהר בה מאורתא. אמר רבי חייא בר אבא. הרואה חטים בחלום ראה שלום, שנאמר. השם גבולך שלום חלב חטים ישביעך. הרואה שעורים בחלום סרו עונותיו, שנאמר. וסר עונך וחטאתך תכפר. אמר רבי זירא.

הרואה רמונים בחלום, זוטרי פרי עסקיה כרמונא, רברבי רבי עסקיה כרמונא. פלגי, אם תלמיד חכם הוא יצפה לתורה, שנאמר. אשקך מיין הרקח מעסיס רמני. ואם עם הארץ הוא יצפה למצות, שנאמר. כפלח הרמון רקתך. מאי רקתך אפילו ריקנין שבך, מלאים מצות כרמון. הרואה זיתים בחלום,

זוטרי פרי ורבי וקאי עסקיה כזיתים. והני מילי פרי, אבל אילני הויין ליה בנים מרובין, שנאמר. בניך כשתלי זיתים וגו׳. איכא דאמרי הרואה זית בחלום שם טוב יוצא לו, שנאמר. זית רענן יפה פרי תאר קרא ה׳ שמך. הרואה שמן זית בחלום יצפה למאור תורה, שנאמר. ויקחו אליך שמן זית זך.

הרואה תמרים בחלום תמו עונותיו, שנאמר. תם עונך בת ציון. אמר רב יוסף, הרואה עז בחלום שנה מתברכת לו, עזים שנים מתברכות לו, שנאמר. ודי חלב עזים ללחמך. הרואה הדס בחלום נכסיו מצליחין לו. ואם אין לו נכסים ירושה נופלת לו ממקום אחר. אמר עולא, ואמרי לה במתניתא תנא. והוא דחזא בכנייהו.

הרואה אתרוג בחלום הדור הוא לפני קונו, שנאמר. פרי עץ הדר כפת תמרים. הרואה לולב בחלום אין לו אלא לב אחד לאביו שבשמים. הרואה אווז בחלום יצפה לחכמה שנאמר. חכמות בחוץ תרנה. והבא עליה הוי ראש ישיבה. אמר רב אשי. אני ראיתיה, ובאתי עליה, וסלקית לגדולה. הרואה תרנגול בחלום יצפה לבן זכר.

תרנגולים יצפה לבנים זכרים. תרנגולת יצפה לתרביצה נאה וגילה. הרואה ביצים בחלום תלויה בקשתו. נשתברו נעשית בקשתו. וכן אגוזים, וכן קשואים, וכן כל כלי זכוכית, וכן כל הנשברים כאלו. הנכנס לכרך נעשו לו חפציו, שנאמר. וינחם אל מחוז חפצם. המגלח ראשו

בחלום סימן יפה לו. ראשו וזקנו לו ולכל משפחתו. היושב בעריבה קטנה שם טוב יוצא לו. בעריבה גדולה לו ולכל משפחתו. והני מילי דמדליה דלויי. הנפנה בחלום סימן יפה לו, שנאמר. מהר צעה להפתח. והני מילי דלא קנח. העולה לגג בחלום עולה לגדולה. ירד יורד מגדולתו. אביי ורבא דאמרי תרווייהו.

רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע חזו חלמא. רב פפא דעייל לאגמא נעשה ראש ישיבה. רב הונא בריה דרב יהושע דעייל ליער נעשה ראש לבני כלה. איכא דאמרי תרווייהו לאגמא עיילי, אלא רב פפא דתלי טבלא נעשה ראש ישיבה, רב הונא בריה דרב יהושע דלא תלי טבלא נעשה ראש לבני כלה. אמר רב אשי.

תני תנא קמיה דרבי יוחנן. כל מיני משקין יפין לחלום חוץ מן היין, יש שותהו וטוב לו, ויש שותהו ורע לו. יש שותהו וטוב לו שנאמר. ויין ישמח לבב אנוש, ויש שותהו ורע לו שנאמר. תנו שכר לאובד ויין למרי נפש. אמר ליה רבי יוחנן לתנא. תני.

הרואה ספר מלכים יצפה לגדולה. יחזקאל יצפה לחכמה. ישעיה יצפה לנחמה. ירמיה ידאג מן הפורענות. שלשה כתובים גדולים הם. הרואה ספר תהלים יצפה לחסידות, משלי יצפה לחכמה, איוב ידאג מן הפורענות. שלשה כתובים קטנים הם. הרואה שיר השירים בחלום יצפה לחסידות. קהלת יצפה לחכמה.

קינות ידאג מן הפורענות. הרואה מגלת אסתר נס נעשה לו. שלשה חכמים הם. הרואה רבי בחלום יצפה לחכמה. רבי אלעזר בן עזריה יצפה לעשירות. רבי ישמעאל בן אלישע ידאג מן הפורענות. שלשה תלמידי חכמים הם. הרואה בן עזאי בחלום יצפה לחסידות. בן זומא יצפה לחכמה. אחר ידאג מן הפורענות.

כל מיני חיות יפות לחלום, חוץ מן הפיל והקוף והקפוד. והאמר מר, הרואה פיל בחלום פלא נעשה לו. לא קשיא, הא דמסרג, הא דלא מסרג. כל מיני מתכת יפין לחלום, חוץ ממר, פסל, וקרדום. והני מילי דחזנהו בקתייהו. כל מיני פירות יפין לחלום,
וכלי אדמה דלא ליקבלו טומאה, כי היכי דלא ליזלזלו בה. מאי שנא צפונה מזרחה? כיון דחטאת היא, וחטאת טעונה צפונה. וכתיב בה. אל נכח פני אהל מועד תקינו לה רבנן לשכה צפונה מזרחה, כי היכי דלהוי לה היכירא. מאי בירה? אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. מקום היה בהר הבית ובירה שמו.

וריש לקיש אמר. כל המקדש כולו קרוי בירה, שנאמר. הבירה אשר הכינותי. מנא הני מילי? אמר רב מניומי בר חלקיה אמר רבי מחסיא בר אידי אמר רבי יוחנן, אמר קרא. כאשר עשה ביום הזה צוה ה׳ לעשות לכפר עליכם. לעשות אלו מעשי פרה, לכפר אלו מעשי יום הכפורים.

מפרישת שבעה ליום אחד. ואימא שמיני, דפרישת שבעה ליום אחד הוא. דנין דבר שאין קדושה לפניו מדבר שאין קדושה לפניו, ואין דנין דבר שיש קדושה לפניו מדבר שאין קדושה לפניו. ולאו קל וחומר הוא? השתא דבר שאין קדושה לפניו בעי פרישה, דבר שיש קדושה לפניו לא כל שכן. אמר רב משרשיא. לא, הזה כתיב. כזה. רב אשי אמר.

מי איכא מידי דעיקר רגל לא בעי פרישה, טפל דידיה בעי פרישה? ואפילו למאן דאמר שמיני רגל בפני עצמו הוא, הני מילי לענין פזר קשב. אבל לענין תשלומין, תשלומין דראשון הוא, דהא תנן. מי שלא חג ביום טוב הראשון של חג חוגג והולך כל הרגל כולו, ויום טוב האחרון של חג.
שלש לקרבן ולא לטומאה. אמרת. עד שלא ראה שלש ראה שתים. ואימר. שתים לקרבן ולא לטומאה, שלש אף לטומאה. לא סלקא דעתך, דתניא. וכפר עליו הכהן לפני ה׳ מזובו, מקצת זבין מביאין קרבן ומקצת זבין אין מביאין קרבן. הא כיצד? ראה שלש מביא, שתים אינו מביא.

או אינו אלא. ראה שתים מביא, ראה שלש אינו מביא, אמרת. עד שלא ראה שלש ראה שתים. ואיצטריך דרבי סימאי ואיצטריך מזובו, דאי מדרבי סימאי הוה אמינא כי קושיין, קמשמע לן מזובו. ואי מזובו לא ידענא כמה ראיות, קמשמע לן דרבי סימאי. והשתא דאמרת מזובו לדרשא,

אם מטמא משכב ומושב לא יהא טעון ספירת שבעה? שומרת יום כנגד יום תוכיח, שמטמאה משכב ומושב, ואינה טעונה ספירת שבעה. ואף אתה אל תתמה על זה, שאף על פי שמטמא משכב ומושב לא יהא טעון ספירת שבעה, תלמוד לומר. מזובו וספר,

מקצת זובו וספר לימד על זב בעל שתי ראיות שטעון ספירת שבעה. אמר ליה רב פפא לאביי. מאי שנא האי מזובו דמרבי ביה זב בעל שתי ראיות, ומאי שנא האי מזובו דממעט ביה זב בעל שתי ראיות? אמר ליה. אי סלקא דעתך האי למעוטי הוא דאתא לישתוק קרא מיניה, וכי תימא. אתיא מדינא,

אין בין טהור מתוך הסגר לטהור מתוך החלט אלא תגלחת וצפרים. גמ׳ הא לענין שילוח וטומאה זה וזה שוין. מנהני מילי? דתני רב שמואל בר יצחק קמיה דרב הונא. וטהרו הכהן מספחת היא וכבס בגדיו וטהר, טהור מפריעה ופרימה דמעיקרא.
מעשה שבאו בניו וכו׳. ועד השתא לא שמיע להו הא דרבן גמליאל?. הכי קאמרי ליה. רבנן פליגי עילווך, ויחיד ורבים, הלכה כרבים, או דלמא רבנן כוותך סבירא להו, והאי דקאמרי עד חצות כדי להרחיק אדם מן העבירה. אמר להו. רבנן כוותי סבירא להו, וחייבין אתם. והאי דקאמרי עד חצות כדי להרחיק אדם מן העבירה. ולא זו בלבד אמרו, אלא וכו׳.

אם כן מה תלמוד לומר בלילה? יכול יהא נאכל כקדשים ביום תלמוד לומר בלילה, בלילה הוא נאכל, ולא ביום. בשלמא לרבי אלעזר בן עזריה דאית ליה גזירה שוה, אצטריך למכתב ליה הזה. אלא לרבי עקיבא האי הזה מאי עביד ליה? למעוטי לילה אחר הוא דאתא, סלקא דעתך אמינא. הואיל ופסח קדשים קלים, ושלמים קדשים קלים,

והני תנאי כהני תנאי. דתניא, שם תזבח את הפסח בערב כבוא השמש מועד צאתך ממצרים. רבי אליעזר אומר. בערב אתה זובח, וכבוא השמש אתה אוכל, ומועד צאתך ממצרים אתה שורף. רבי יהושע אומר בערב אתה זובח כבוא השמש אתה אוכל ועד מתי אתה אוכל והולך עד מועד צאתך ממצרים.

תניא נמי הכי. הוציאך ה׳ אלהיך ממצרים לילה. וכי בלילה יצאו? והלא לא יצאו אלא ביום, שנאמר. ממחרת הפסח יצאו בני ישראל ביד רמה. אלא, מלמד שהתחילה להם גאולה מבערב. דבר נא באזני העם וגו׳. אמרי דבי רבי ינאי. אין נא אלא לשון בקשה,

מוציאין אותך למחר מבית האסורין, ונותנין לך ממון הרבה, ואומר להם. בבקשה מכם, הוציאוני היום, ואיני מבקש כלום. וישאלום, אמר רבי אמי. מלמד שהשאילום בעל כרחם. איכא דאמרי בעל כרחם דמצרים, ואיכא דאמרי בעל כרחם דישראל. מאן דאמר בעל כרחם דמצרים דכתיב. ונות בית תחלק שלל. מאן דאמר בעל כרחם דישראל משום משוי.

אמר לו הקדוש ברוך הוא. לך אמור להם אהיה שלחני אליכם. ענני ה׳ ענני. אמר רבי אבהו. למה אמר אליהו ענני שתי פעמים? מלמד שאמר אליהו לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם, ענני שתרד אש מן השמים ותאכל כל אשר על המזבח, וענני שתסיח דעתם, כדי שלא יאמרו מעשה כשפים הם. שנאמר. ואתה הסבת את לבם אחורנית.

מתני׳ מאימתי קורין את שמע בשחרית? משיכיר בין תכלת ללבן. רבי אליעזר אומר. בין תכלת לכרתי. וגומרה, עד הנץ החמה, רבי יהושע אומר עד שלש שעות, שכן דרך מלכים לעמוד בשלש שעות. הקורא מכאן ואילך לא הפסיד, כאדם הקורא בתורה. גמ׳ מאי בין תכלת ללבן?

והא אמר רבי יוחנן. איזהו בן העולם הבא זהו הסומך גאולה של ערבית לתפלה של ערבית. אלא אמר רבי אלעזר. תהא בתפלת המנחה. רב אשי אמר. אפילו תימא אכולהו, וכיון דקבעוה רבנן בתפלה כתפלה אריכתא דמיא. דאי לא תימא הכי, ערבית היכי מצי סמיך, והא בעי למימר השכיבנו. אלא כיון דתקינו רבנן השכיבנו כגאולה אריכתא דמיא.

הני שמונה עשרה?. תשע עשרה הוין. אשרי האיש ולמה רגשו גוים חדא פרשה היא. דאמר רבי יהודה בריה דרבי שמעון בן פזי. מאה ושלש פרשיות אמר דוד, ולא אמר הללויה עד שראה במפלתן של רשעים, שנאמר. יתמו חטאים מן הארץ ורשעים עוד אינם, ברכי נפשי את ה׳ הללויה. הני מאה ושלש?
מהו להחזירה לאותה חצר? אמר ליה. מותר. לחצר אחרת מהו? אמר ליה. אסור. ומאי שנא.

הדביק פת בתנור התירו לו לרדותה קודם שיבא לידי איסור סקילה. פשט העני את ידו. אמאי חייב? והא בעינן עקירה והנחה מעל גבי מקום ארבעה על ארבעה, וליכא? אמר רבה. הא מני? רבי עקיבא, דאמר לא בעינן מקום ארבעה על ארבעה. דתנן. הזורק מרשות היחיד לרשות היחיד ורשות הרבים באמצע, רבי עקיבא מחייב, וחכמים פוטרים.

רבי עקיבא סבר אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא. ורבנן סברי לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא. למימרא דפשיטא ליה לרבה דבקלוטה כמי שהונחה דמיא, ובתוך עשרה פליגי? והא מיבעיא בעי לה רבה. דבעי רבה. למטה מעשרה פליגי ובהא פליגי. דרבי עקיבא סבר קלוטה כמי שהונחה דמיא, ורבנן סברי לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא.

אבל למעלה מעשרה דברי הכל פטור, ודכולי עלמא לא ילפינן זורק ממושיט. או דילמא למעלה מעשרה פליגי ובהא פליגי. דרבי עקיבא סבר ילפינן זורק ממושיט, ורבנן סברי לא ילפינן זורק ממושיט. אבל למטה מעשרה דברי הכל חייב. מאי טעמא, אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא. הא לא קשיא.

בתר דאיבעיא הדר איפשיטא ליה דסבר רבי עקיבא קלוטה כמי שהונחה דמיא. ודילמא הנחה הוא דלא בעיא, הא עקירה בעיא. אלא אמר רב יוסף. הא מני? רבי היא. הי רבי? אילימא הא רבי, דתניא. זרק ונח על גבי זיז כל שהוא רבי מחייב, וחכמים פוטרין. התם כדבעינן למימר לקמן כדאביי, דאמר אביי.

הכא באילן העומד ברשות היחיד ונופו נוטה לרשות הרבים, וזרק ונח אנופו. דרבי סבר. אמרינן שדי נופו בתר עיקרו. ורבנן סברי. לא אמרינן שדי נופו בתר עיקרו. אלא הא רבי, דתניא. זרק מרשות הרבים לרשות הרבים ורשות היחיד באמצע רבי מחייב, וחכמים פוטרין. ואמר רב יהודה אמר שמואל, מחייב היה רבי
לא קשיא. כאן בעלין, כאן באמהות. כאן בימות החמה, כאן בימות הגשמים.

בא לרבעה מרבעה בריבוע עולם, נותן צפונה לצפון עולם ודרומה לדרום עולם, וסימניך. עגלה בצפון, ועקרב בדרום. רבי יוסי אומר. אם אינו יודע לרבעה בריבוע של עולם, מרבעה כמין התקופה. כיצד? חמה יוצאה ביום ארוך ושוקעת ביום ארוך זה הוא פני צפון. חמה יוצאה ביום קצר ושוקעת ביום קצר זה הוא פני דרום.

תקופת ניסן ותקופת תשרי חמה יוצאה בחצי מזרח ושוקעת בחצי מערב, שנאמר. הולך אל דרום וסובב אל צפון, הולך אל דרום ביום, וסובב אל צפון בלילה. סובב סובב הולך הרוח אלו פני מזרח ופני מערב, פעמים מהלכתן ופעמים מסבבתן. אמר רב משרשיא.

ליתנהו להני כללי, דתניא. לא יצאה חמה מעולם מקרן מזרחית צפונית ושקעה בקרן מערבית צפונית, ולא יצאה חמה מקרן מזרחית דרומית ושקעה בקרן מערבית דרומית. אמר שמואל. אין תקופת ניסן נופלת אלא בארבעה רבעי היום, או בתחלת היום או בתחלת הלילה, או בחצי היום או בחצי הלילה.

ואין בין תקופה לתקופה אלא תשעים ואחד יום ושבע שעות ומחצה. ואין תקופה מושכת מחברתה אלא חצי שעה. ואמר שמואל. אין לך תקופת ניסן שנופלת בצדק, שאינה משברת את האילנות. ואין לך תקופת טבת שנופלת בצדק, שאינה מייבשת את הזרעים. והוא, דאיתיליד לבנה או בלבנה או בצדק.

נמצאת העיר משתכרת ארבע מאות אמות לכאן וארבע מאות אמות לכאן. נמצאו תחומין משתכרין שמונה מאות אמות לכאן ושמונה מאות לכאן. נמצאו העיר ותחומין משתכרין אלף ומאתים לכאן ואלף ומאתים לכאן. אמר אביי. ומשכחת לה במתא דהויא תרי אלפי אתרי אלפי. תניא, אמר רבי אליעזר ברבי יוסי.
דעתיה. אמר ליה. חמור שעסקיו רעים כגון זה, מהו לצאת בפרומביא בשבת? אמר ליה. הכי אמר אבוך משמיה דשמואל. הלכה כחנניא. תנא דבי מנשיא. עז שחקק לה בין קרניה יוצאה באפסר בשבת. בעי רב יוסף. תחב לה בזקנה מהו? כיון דאי מנתח לה כאיב לה לא אתיא לנתוחה,

ואי סלקא דעתך משאוי הוא, אשר לא עלה עליה עול אמר רחמנא. אמר אביי. במוליכה מעיר לעיר. רבא אמר. שאני פרה דדמיה יקרין. רבינא אמר. במורדת. הסוס בשיר וכו׳. מאי יוצאין? ומאי נמשכין? אמר רב הונא. או יוצאין כרוכין, או נמשכין.

ושמואל אמר. יוצאין נמשכין, ואין יוצאין כרוכין. במתניתא תנא. יוצאין כרוכין לימשך. אמר רב יוסף. חזינא להו לעיגלי דבי רב הונא יוצאין באפסריהן כרוכין בשבת. כי אתא רב דימי אמר רבי חנינא. מולאות של בית רבי יוצאות באפסריהן בשבת. איבעיא להו. כרוכין או נמשכין?

דאי סלקא דעתך דרב דימי נמשכין קאמר, מדרב יהודה אמר שמואל נפקא. דאמר רב יהודה אמר שמואל. מחליפין היו לפני רבי, של זו בזו מהו? אמר לפניו רבי ישמעאל ברבי יוסי, כך אמר אבא. ארבע בהמות יוצאת באפסר, הסוס והפרד והגמל והחמור. אמר להו רב אסי. איצטריך להו. דאי מדרב יהודה נפקא, הוה אמינא. אמר לפניו ולא קיבלה מיניה. קא משמע לן דרב דימי. ואי דרב דימי, הוה אמינא.

הני מילי נמשכין, אבל כרוכין לא, קא משמע לן דרב שמואל בר רב יהודה. ומזין עליהן וטובלן במקומן. למימרא דבני קבולי טומאה נינהו? והתנן. טבעת אדם טמאה, וטבעת בהמה וכלים ושאר כל הטבעות טהורות. אמר רבי יצחק נפחא. בבאין מנוי אדם לנוי בהמה.

כי קאמר ליה איהו, נמי דאדם קאמר ליה. ודאדם, דא ודא אחת היא? והתניא. טבעת שהתקינה לחגור בה מתניו ולקשר בה בין כתפיו טהורה, ולא אמרו טמאה אלא של אצבע בלבד. כי קאמר ליה איהו, נמי דאצבע קאמר ליה. ודאצבע דא ודא אחת היא? והתנן.

טבעת של מתכת וחותמה של אלמוג טמאה. היא של אלמוג וחותמה של מתכת טהורה. כי קאמר ליה איהו, נמי כולה של מתכת קאמר ליה. ועוד שאל. שמעתי שחולקין בין מחט למחט. אמר לו. שמא לא שמעת אלא לענין שבת, דאי לענין טומאה דא ודא אחת היא. ולענין טומאה דא ודא אחת היא? והתנן.
רבי עקיבא אוסר החיצונה, שדריסת הרגל אוסרתה. וחכמים אומרים. אין דריסת הרגל אוסרתה. שכח אחד מן החיצונה ולא עירב הפנימית מותרת והחיצונה אסורה. מן הפנימית ולא עירב שתיהן אסורות. נתנו עירובן במקום אחד ושכח אחד, בין מן הפנימית בין מן החיצונה, ולא עירב שתיהן אסורות.

זו דברי רבי עקיבא, דאמר. אפילו רגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה. אבל חכמים אומרים. כשם שרגל המותרת אינה אוסרת כך רגל האסורה אינה אוסרת. תנן. עירבה חיצונה ולא פנימית שתיהן אסורות. מני? אילימא רבי עקיבא, מאי איריא רגל אסורה? אפילו רגל מותרת נמי. אלא לאו רבנן.

טעמא דשכח, הא לא שכח שתיהן מותרות. אלמא רגל המותרת אינה אוסרת, רגל האסורה אוסרת. אלא כי אתא רבין אמר רבי ינאי. שלש מחלוקות בדבר. תנא קמא סבר. רגל המותרת אינה אוסרת, רגל האסורה אוסרת. רבי עקיבא סבר. אפילו רגל המותרת אוסרת.

ורבנן בתראי סברי. כשם שרגל מותרת אינה אוסרת כך רגל האסורה אינה אוסרת. נתנו עירובן במקום אחד ושכח אחד בין מן הפנימית וכו׳. מאי מקום אחד?

(סימן חיצונה עצמה בבית יחידאה רבינא דלא משכח בפנים)אמר רב יהודה אמר רב. חיצונה, ומאי קרו לה מקום אחד מקום המיוחד לשתיהן. תניא נמי הכי. נתנו עירובן בחיצונה, ושכח אחד, בין מן החיצונה ובין מן הפנימית, ולא עירב שתיהן אסורות, נתנו עירובן בפנימית, ושכח אחד מן הפנימית ולא עירב שתיהן אסורות.

מן החיצונה ולא עירב שתיהן אסורות, דברי רבי עקיבא. וחכמים אומרים. בזו, פנימית מותרת וחיצונה אסורה. אמר ליה רבה בר חנן לאביי. מאי שנא לרבנן דאמרי פנימית מותרת משום דאחדא דשא ומשתמשא, לרבי עקיבא נמי. תיחד דשא ותשמש. אמר ליה. עירוב מרגילה. לרבנן נמי עירוב מרגילה.

דאמרה. לתקוני שיתפתיך, ולא לעוותי. לרבי עקיבא נמי תימא. לתקוני שיתפתיך ולא לעוותי? דאמרה לה. מבטלינן לך רשותי. ורבנן, אין ביטול רשות מחצר לחצר. לימא שמואל ורבי יוחנן בפלוגתא דרבנן ורבי עקיבא קא מיפלגי. דשמואל אמר כרבנן, ורבי יוחנן דאמר כרבי עקיבא? אמר לך שמואל.

אנא דאמרי אפילו לרבי עקיבא. עד כאן לא קאמר רבי עקיבא הכא, אלא בשתי חצירות זו לפנים מזו, דאסרן אהדדי, אבל התם, מי קא אסרן אהדדי? ורבי יוחנן אמר. אנא דאמרי אפילו לרבנן. עד כאן לא קאמרי רבנן הכא, אלא דאמרה לה. אדמבטלת לי, קא אסרת עלאי. אבל התם, מי קאסרה עלה?