עקיבא, בין כך ובין כך אתה עתיד ליתן את הדין. אם כדבריך התורה כסתו ואתה מגלה אותו?. ואם לאו אתה מוציא לעז על אותו צדיק. ואלא הכתיב בם. ההוא בנזיפה בעלמא. תניא כמאן דאמר אף אהרן נצטרע, דכתיב. ויפן אהרן אל מרים והנה מצרעת, תנא. שפנה מצרעתו.

אמר ריש לקיש. החושד בכשרים לוקה בגופו, דכתיב. והן לא יאמינו לי וגו׳, וגליא קמי קודשא בריך הוא דמהימני ישראל. אמר לו. הן מאמינים בני מאמינים, ואתה אין סופך להאמין. הן מאמינים, דכתיב. ויאמן העם. בני מאמינים והאמין ביי.

וגו׳. אמר רבא, ואיתימא רבי יוסי ברבי חנינא. מדה טובה ממהרת לבא ממדת פורענות. דאילו במדת פורענות כתיב. ויוציאה והנה ידו מצרעת כשלג, ואילו במדה טובה כתיב. ויוציאה מחיקו והנה שבה כבשרו מחיקו הוא דשבה כבשרו. ויבלע מטה אהרן את מטתם, אמר רבי אלעזר.

או דילמא. למעלה מעשרה פליגי, ובהא פליגי דמר סבר ילפינן זורק ממושיט, ומר סבר לא ילפינן זורק ממושיט. אבל למטה מעשרה דברי הכל חייב, מאי טעמא? קלוטה כמה שהונחה דמיא. אמר רב יוסף. הא מילתא איבעיא ליה לרב חסדא, ופשטה ניהליה רב המנונא מהא. מרשות היחיד לרשות היחיד ועובר ברשות הרבים עצמה רבי עקיבא מחייב,

וחכמים פוטרים. מדקאמר ברשות הרבים עצמה, פשיטא למטה מעשרה פליגי. ובמאי? אילימא במעביר, למטה מעשרה הוא דמחייב, למעלה מעשרה לא מחייב? והאמר רבי אלעזר. המוציא משוי למעלה מעשרה חייב, שכן משא בני קהת. אלא לאו בזורק, ולמטה מעשרה הוא דמחייב,

למעלה מעשרה לא מחייב, שמע מינה בקלוטה כמה שהונחה פליגי. שמע מינה. ופליגא דרבי אלעזר. דאמר רבי אלעזר. מחייב היה רבי עקיבא אפילו למעלה מעשרה, והאי דקתני רשות הרבים עצמה להודיעך כחן דרבנן. ופליגא דרב חלקיה בר טובי, דאמר רב חלקיה בר טובי. תוך שלשה דברי הכל חייב. למעלה מעשרה דברי הכל פטור.

משלשה ועד עשרה באנו למחלוקת רבי עקיבא ורבנן. תניא נמי הכי. בתוך שלשה דברי הכל חייב, למעלה מעשרה אינו אלא משום שבות. ואם היו רשויות שלו מותר. משלשה ועד עשרה רבי עקיבא מחייב וחכמים פוטרין. אמר מר. אם היו רשויות שלו מותר. לימא תהוי תיובתיה דרב, דאיתמר. שני בתים בשני צדי רשות הרבים,

אמר ליה. לפי שאי אפשר לה לרשות הרבים שתילקט במלקט וברהיטני. אי הכי, שלשה נמי? ותו, הא דתנן. המשלשל דפנות מלמעלה למטה, אם הן גבוהין מן הארץ שלשה טפחים פסולה. הא פחות משלשה כשרה. התם היינו טעמא, משום דהויא לה מחיצה שהגדיים בוקעין בה.

מחייב היה רבי שתים אחת משום הוצאה, ואחת משום הכנסה. יתיב רב חנא וקא קשיא ליה. למימרא דמחייב רבי אתולדה במקום אב? והתניא, רבי אומר. דברים הדברים אלה הדברים אלו שלשים ותשע מלאכות שנאמרו למשה בסיני. אמר ליה רב יוסף.

מר אהא מתני לה, וקשיא ליה דרבי אדרבי. אנן אדרבי יהודה מתנינן ולא קשיא לן. דתניא. מרשות היחיד לרשות הרבים ועבר ארבע אמות ברשות הרבים רבי יהודה מחייב וחכמים פוטרין. אמר רב יהודה אמר שמואל. מחייב היה רבי יהודה שתים אחת משום הוצאה ואחת משום העברה.

דאי סלקא דעתך חדא הוא דמחייב, מכלל דרבנן פטרי לגמרי? הא אפיק לה מרשות היחיד לרשות הרבים. ממאי? דילמא לעולם אימא לך רבי יהודה חדא הוא דמחייב, ורבנן פטרי לגמרי, והיכי משכחת לה? כגון דאמר עד דנפקא ליה לרשות הרבים תנוח. ובהא קמיפלגי, דרבי יהודה סבר. אמרינן קלוטה כמה שהונחה, ואיתעבידא ליה מחשבתו.

ורבנן סברי. לא אמרינן קלוטה כמה שהונחה, ולא איתעבידא ליה מחשבתו. אבל אתולדה במקום אב לא מחייב רבי יהודה. לא סלקא דעתך, דתניא. רבי יהודה מוסיף אף השובט והמדקדק. אמרו לו. שובט הרי הוא בכלל מיסך, מדקדק הרי הוא בכלל אורג.

מאי לאו דעבדינהו לתרווייהו בהדי הדדי, ושמע מינה מחייב היה רבי יהודה אתולדה במקום אב. ממאי? דילמא לעולם דעבדה להא לחודה והא לחודה, ורבי יהודה אתולדה במקום אב לא מחייב, ובהא קמיפלגי. דרבי יהודה סבר הני אבות נינהו, ורבנן סברי הני תולדות נינהו. תדע, דקתני רבי יהודה מוסיף.

באומר כל מקום שתרצה תנוח. פשיטא נתכוון לזרוק שמנה וזרק ארבע הרי כתב שם משמעון. נתכוון לזרוק ארבע וזרק שמנה מהו? מי אמרינן. הא אפיק ליה, או דילמא. היכא דבעי, הא לא נח. ולאו היינו דאמר ליה רבינא לרב אשי, ואמר ליה. באומר כל מקום שתרצה תנוח.