portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
שני שבזוג שני ירעה. רבי יוחנן אמר. שני שבזוג ראשון ירעה, שני שבזוג שני יקרב. במאי קא מיפלגי?

ההוא בהם בעינייהו הוא דלא מירצו, הא על ידי תערובות מירצו. כדתנן. איברים תמימים באיברים בעלי מומין. רבי אליעזר אומר. אם קרב הראש של אחד מהן יקריבו כל הראשין כולן, כרעיו של אחד מהן יקריבו כל הכרעיים כולן. וחכמים אומרים. אפילו קרבו כולן חוץ מאחד מהן יצא לבית השריפה. ואידך? נפקא ליה מבם בהם.

למה כתוב עליהן אלף בית גימל לידע איזה מהן נתרמה ראשון, להביא הימנה ראשון, שמצוה בראשון. דילמא שאני התם, דבעידנא דאתחזי קמייתא לא אתחזי בתרייתא. אלא רבי יוסי דפסח, (דתנן. ) המפריש פסחו ואבד, והפריש אחר תחתיו, ואחר כך נמצא הראשון, והרי שניהן עומדין איזה מהן שירצה יקרב, דברי חכמים.

וברייתא כוותיה דרבי יוחנן. מתניתין כוותיה דרב, דקתני. אם של שם מת זה שעלה עליו הגורל לשם יתקיים תחתיו, ואידך כדקאי קאי. ברייתא כוותיה דרבי יוחנן, דקתני. שני, איני יודע אם שני שבזוג ראשון אם שני שבזוג שני, כשהוא אומר יעמד חי, ולא שחבירו מת.
אמר ליה. והא רב המנונא אורי בחרתא דארגז בשני דרב חסדא. אמר ליה. לאו אורי אתמר. אמר ליה. אתמר אורי, ואתמר לא אורי, בשני דרב הונא רביה הוא דלא אורי, ואורי בשני דרב חסדא, דתלמיד חבר דיליה הוה. ואנא נמי תלמיד חבר דמר אנא. אמר רבא. צורבא מרבנן חזי לנפשיה. רבינא איקלע למחוזא,

באתריה דרב אחא בר יעקב. בעי רב אחא בריה דרב איקא למיעבד להו עיגלא תילתא, אייתי סכינא וקא מחוי להו. אמר להו רב אחא בר תחליפא. לא ליחוש ליה לסבא? אמר להו רבי אלעזר מהגרוניא. הכי אמר רבא, צורבא מרבנן חזי לנפשיה. חזי, ואיעניש רבי אלעזר מהגרוניא. והאמר רבא. צורבא מרבנן חזי לנפשיה. שאני התם דאתחילו בכבודו.

אין חכמה ואין תבונה ואין עצה לנגד ה׳, כל מקום שיש בו חילול השם אין חולקין כבוד לרב. אמר רבא. בפניו אסור, וחייב מיתה. שלא בפניו אסור, ואין חייב מיתה. ושלא בפניו לא? והא תניא. רבי אליעזר אומר. לא מתו בני אהרן עד שהורו הלכה בפני משה רבן. מאי דרוש.

כל הנותן מתנותיו לכהן אחד, מביא רעב לעולם, שנאמר עירא היאירי היה כהן לדוד. לדוד הוא דהוה כהן, לכולי עלמא לא?. אלא שהיה משגר לו מתנותיו, וכתיב בתריה. ויהי רעב בימי דוד. רבי אליעזר

וגמירי דכל זמן שארון ושכינה שרויין שלא במקומן אסורין בתשמיש המטה. אמר רבי שמואל בר איניא משמיה דרב. גדול תלמוד תורה יותר מהקרבת תמידין, דאמר ליה. עתה באתי. אמר רב ברונא אמר רב. כל הישן בקילעא שאיש ואשתו שרויין בה, עליו הכתוב אומר. נשי עמי תגרשון מבית תענוגיה. ואמר רב יוסף.

זילו בטילו רשותייכו לגבי חד, הוה ליה יחיד במקום גוי, ויחיד במקום גוי לא אסר. אמרו ליה. מידי הוא טעמא אלא דלא שכיח דדיירי, והכא הא קדיירי. אמר להו. כל בטולי רשותייהו גבי חד, מילתא דלא שכיחא היא,
הנודר מן המזון מותר במלח ובמים. מערבין לנזיר ביין ולישראל בתרומה.

התם קאי כל מצות עשה שהזמן גרמא, אנשים חייבין ונשים פטורות. ושלא הזמן גרמא, אחד נשים ואחד אנשים חייבין. וכללא הוא דכל מצות עשה שהזמן גרמא נשים פטורות? הרי מצה שמחה והקהל, דמצות עשה שהזמן גרמא הוא, ונשים חייבות. וכל מצות עשה שלא הזמן גרמא נשים חייבות? הרי תלמוד תורה, פריה ורביה, ופדיון הבן,

דמצות עשה שלא הזמן גרמא ונשים פטורות. אלא אמר רבי יוחנן. אין למידין מן הכללות ואפילו במקום שנאמר בו חוץ. אמר אביי, ואיתימא רבי ירמיה. אף אנן נמי תנינא, עוד כלל אחר אמרו. כל שנישא על גבי הזב טמא, וכל שהזב נישא עליו טהור, חוץ מן הראוי למשכב ומושב, והאדם. ותו ליכא? והא איכא מרכב?. מרכב היכי דמי?

אלא שמע מינה. אין למידין מן הכללות ואפילו במקום שנאמר בו חוץ. הכל ניקח בכסף מעשר כו׳. רבי אליעזר ורבי יוסי בר חנינא, חד מתני אעירוב וחד מתני אמעשר. חד מתני אעירוב. לא שנו אלא מים בפני עצמו ומלח בפני עצמו דאין מערבין. אבל במים ומלח מערבין. וחד מתני אמעשר.

אמר לו. שמא לא שמעת אלא כשקרבי דגים מעורבין בהן. ואפילו רבי יהודה בן גדיש לא קאמר אלא בציר, דשומנא דפירא היא, אבל מים ומלח לא. אמר רב יוסף. לא נצרכה אלא שנתן לתוכן שמן. אמר ליה אביי. ותיפוק ליה משום שמן. לא צריכא, שנתן דמי מים ומלח בהבלעה.

ובהבלעה מי שרי? אין והתניא, בן בג בג אומר. בבקר מלמד שלוקחין בקר על גב עורו. ובצאן מלמד שלוקחין צאן על גב גיזתה. וביין מלמד שלוקחין יין על גב קנקנו. ובשכר מלמד שלוקחין תמד משהחמיץ. אמר רבי יוחנן. מאן דמתרגם לי בבקר אליבא דבן בג בג, מובילנא מאניה אבתריה לבי מסותא.

אבל יין על גב קנקנו אימא לא. ואי כתב רחמנא יין על גב קנקנו דהיינו נטירותיה. אבל צאן על גב גיזתה אימא לא. כתב רחמנא צאן, דאפילו על גב גיזתה. בבקר למה לי?. וכי תימא. אי לא כתב רחמנא בבקר, הוה אמינא. צאן על גב עורה אין, על גב גיזתה לא. כתב רחמנא בבקר לאתויי עורו. אייתר ליה צאן לאתויי גיזתה.

ובכל אשר תשאלך נפשך חזר וכלל. כלל ופרט וכלל אי אתה דן אלא כעין הפרט. ומה הפרט מפורש. פרי מפרי, וגידולי קרקע, אף כל פרי מפרי וגידולי קרקע. ותניא אידך. מה הפרט מפורש. ולד ולדות הארץ, אף כל ולד ולדות הארץ. מאי בינייהו? אמר אביי. דגים איכא בינייהו. למאן דאמר פרי מפרי וגידולי קרקע, הני דגים גידולי קרקע נינהו.
מיתיבי. חמין שהוחמו מערב שבת, למחר רוחץ בהן פניו ידיו ורגליו אבל לא כל גופו. תיובתא דרב. אמר לך רב. לא כל גופו בבת אחת, אלא אבר אבר. והא פניו ידיו ורגליו קתני. כעין פניו ידיו ורגליו. תא שמע. לא התירו לרחוץ בחמין שהוחמו מערב שבת אלא פניו ידיו ורגליו. הכא נמי, כעין פניו ידיו ורגליו.

תניא כוותיה דשמואל. חמין שהוחמו מערב שבת, למחר רוחץ בהן פניו ידיו ורגליו, אבל לא כל גופו אבר אבר. ואין צריך לומר חמין שהוחמו ביום טוב. רבה מתני לה להא שמעתא דרב בהאי לישנא. חמין שהוחמו מערב שבת למחר, אמר רב.

תיובתא. אמר ליה רב יוסף לאביי. רבה מי קא עביד כשמעתיה דרב? אמר ליה. לא ידענא. מאי תיבעי ליה? פשיטא דלא עביד, דהא איתותב. לא שמיעא ליה. ואי לא שמיעא ליה ודאי עביד. דאמר אביי. כל מילי דמר עביד כרב, בר מהני תלת דעביד כשמואל. מטילין מבגד לבגד,

ומדליקין מנר לנר, והלכה כרבי שמעון בגרירה. כחומרי דרב עביד, כקולי דרב לא עביד. תנו רבנן. מרחץ שפקקו נקביו מערב שבת, למוצאי שבת רוחץ בו מיד. פקקו נקביו מערב יום טוב, למחר נכנס ומזיע, ויוצא ומשתטף בבית החיצון. אמר רב יהודה.

אלא שחמין שלו מחופין בנסרים. כשבא הדבר לפני חכמים, אמרו. אף על פי שאין חמין שלו מחופין בנסרין. ומשרבו עוברי עבירה התחילו לאסור. אמבטיאות של כרכין מטייל בהן ואינו חושש. מאי עוברי עבירה? דאמר רבי שמעון בן פזי אמר רבי יהושע בן לוי משום בר קפרא. בתחילה היו רוחצין בחמין שהוחמו מערב שבת.

רבן שמעון בן גמליאל אומר. אשה סכה ידה שמן ומחממתה כנגד המדורה, וסכה לבנה קטן, ואינה חוששת. איבעיא להו. שמן מה הוא לתנא קמא? רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו להתירא, רב נחמן בר יצחק אמר לאיסורא. רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו להתירא. שמן אף על פי שהיד סולדת בו מותר.

ואתא רבן שמעון בן גמליאל למימר שמן יש בו משום בשול, והפשרו זהו בשולו. רב נחמן בר יצחק אמר לאיסורא. שמן אף על פי שאין היד סולדת בו אסור. קסבר שמן יש בו משום בשול, והפשרו זהו בשולו. ואתא רבי יהודה למימר הפשרו לא זהו בשולו. ואתא רבן שמעון בן גמליאל למימר שמן יש בו משום בשול, והפשרו זהו בשולו.

רבן שמעון בן גמליאל היינו תנא קמא? איכא בינייהו כלאחר יד. אמר רבי יהודה אמר שמואל. אחד שמן ואחד מים, יד סולדת בו אסור, אין יד סולדת בו מותר. והיכי דמי יד סולדת בו? אמר רחבא. כל שכריסו של תינוק נכוית. אמר רבי יצחק בר אבדימי.

פעם אחת נכנסתי אחר רבי לבית המרחץ, ובקשתי להניח לו פך של שמן באמבטי, ואמר לי. טול בכלי שני ותן. שמע מינה תלת. שמע מינה שמן יש בו משום בשול, ושמע מינה כלי שני אינו מבשל, ושמע מינה הפשרו זהו בשולו. היכי עביד הכי,

אמר רבי זירא. אנא חזיתיה לרבי אבהו דשט באמבטי, ולא ידענא אי עקר אי לא עקר. פשיטא דלא עקר, דתניא. לא ישוט אדם בבריכה מלאה מים, ואפילו עומדת בחצר.
וכלום פריש ממלאכות אלא משום שבת. אלא אמר רב נחמן.

תלמוד לומר. לא תבערו אש הבערה בכלל היתה, ולמה יצאת? להקיש אליה ולומר לך. מה הבערה שהיא אב מלאכה וחייבין עליה בפני עצמה, אף כל שהיא אב מלאכה חייבין עליה בפני עצמה. שמואל סבר לה כרבי יוסי, דאמר. הבערה ללאו יצאת. דתניא. הבערה ללאו יצאת, דברי רבי יוסי. רבי נתן אומר. לחלק יצאת.

ותיפוק ליה לחלוק מלאכות מהיכא דנפקא ליה לרבי יוסי. דתניא, רבי יוסי אומר. ועשה מאחת מהנה, פעמים שחייבים אחת על כולן, ופעמים שחייבין על כל אחת ואחת. ואמר רבי יוסי ברבי חנינא. מאי טעמא דרבי יוסי, אחת מאחת, הנה מהנה אחת שהיא הנה, הנה שהיא אחת.

העלם זה וזה בידו, מהו? אמר ליה. הרי העלם שבת בידו, ואינו חייב אלא אחת. אדרבה, הרי העלם מלאכות בידו וחייב על כל אחת ואחת. אלא אמר רב אשי. חזינן, אי משום שבת קא פריש הרי העלם שבת בידו ואינו חייב אלא אחת, ואי משום מלאכה קפריש הרי העלם מלאכות בידו וחייב על כל אחת ואחת.

אמר ליה רבינא לרב אשי. כלום פריש משבת אלא משום מלאכות, כלום פריש ממלאכות אלא משום שבת אלא לא שנא. תנן. אבות מלאכות ארבעים חסר אחת, והוינן בה. מנינא למה לי? ואמר רבי יוחנן. שאם עשאן כולן בהעלם אחד חייב על כל אחת ואחת. אי אמרת בשלמא העלם זה וזה בידו חייב על כל אחת ואחת שפיר,
איבעיא להו. מרחב יה לרב חסדא, מאי? תיקו. איבעיא להו. ידידיה לרב, מאי? תא שמע, דאמר רב. ידידיה נחלק לשנים, לפיכך. ידיד חול, יה קודש. איבעיא להו. הללויה לרב, מאי? תא שמע, דאמר רב. חזינא תילי דבי חביבא דכתיב בהו הללו בחד גיסא, ויה בחד גיסא.

אמר רב יהודה אמר שמואל. שיר שבתורה, משה וישראל אמרוהו בשעה שעלו מן הים. והלל זה מי אמרו? נביאים שביניהן תקנו להן לישראל שיהו אומרין אותו על כל פרק ופרק, ועל כל צרה וצרה שלא תבא עליהן. ולכשנגאלין, אומרים אותו על גאולתן. תניא, היה רבי מאיר אומר.

כל תושבחות האמורות בספר תהלים כלן דוד אמרן, שנאמר. כלו תפלות דוד בן ישי אל תיקרי כלו, אלא כל אלו. הלל זה מי אמרו? רבי יוסי אומר, אלעזר בני אומר. משה וישראל אמרוהו בשעה שעלו מן הים. וחלוקין עליו חביריו לומר שדוד אמרו. ונראין דבריו מדבריהן.

אפשר ישראל שחטו את פסחיהן ונטלו לולביהן ולא אמרו שירה?. דבר אחר. פסלו של מיכה עומד בבכי, וישראל אומרים את ההלל? תנו רבנן. כל שירות ותושבחות שאמר דוד בספר תהלים, רבי אליעזר אומר. כנגד עצמו אמרן. רבי יהושע אומר. כנגד ציבור אמרן. וחכמים אומרים. יש מהן כנגד ציבור ויש מהן כנגד עצמו.

כל תלמיד חכם היושב לפני רבו ואין שפתותיו נוטפות מר תכוינה, שנאמר. שפתותיו שושנים נוטפות מור עובר. אל תקרי שושנים, אלא ששונים. אל תקרי מור עובר, אלא מר עובר. לא קשיא. הא ברבה, הא בתלמידא. ואי בעית אימא.

וחכמים אומרים. נביאים שביניהן תיקנו להם לישראל שיהו אומרים אותו על כל פרק ופרק ועל כל צרה וצרה שלא תבא עליהם לישראל. ולכשנגאלין, אומרים אותו על גאולתן. אמר רב חסדא. הללויה סוף פירקא. רבה בר רב הונא אמר. הללויה ריש פירקא. אמר רב חסדא.

הללויה דבתריה ריש פירקא. ראשית חכמה יראת ה׳ שכל טוב לכל עושיהם, הללויה דבתריה ריש פירקא. נימא כתנאי. עד היכן הוא אומר? בית שמאי אומרים. עד אם הבנים שמחה, ובית הלל אומרים. עד חלמיש למעינו מים. ותניא אידך, עד היכן הוא אומר? בית שמאי אומרים. עד בצאת ישראל ממצרים. ובית הלל אומרים.

סבר הללויה ריש פירקא, ומאן דאמר עד בצאת ישראל, סבר הללויה סוף פירקא. רב חסדא מתרץ לטעמיה, דכולי עלמא סברי. הללויה סוף פירקא. מאן דאמר עד בצאת ישראל שפיר, ומאן דאמר עד אם הבנים שמחה, עד ועד בכלל. ונימא עד הללויה. וכי תימא דלא ידעינן הי הללויה ונימא הללויה של אם הבנים שמחה? קשיא.

אמר רבא. קריאת שמע והלל גאל ישראל. דצלותא גואל ישראל. מאי טעמא דרחמי נינהו. אמר רבי זירא. דקידושא אשר קדשנו במצותיו וצונו. דצלותא קדשנו במצותיך. מאי טעמא דרחמי נינהו. אמר רב אחא בר יעקב. וצריך שיזכיר יציאת מצרים בקידוש היום. כתיב הכא.
ענני ה׳ ענני לשון צעקה

ויודע שבתי אבותיו קבועין שם אסור לשתות יין כל השנה. רבי אומר, אומר אני. אסור לשתות יין לעולם, אבל מה אעשה שתקנתו קלקלתו. אמר אביי. כמאן שתו האידנא כהני חמרא כרבי. אנשי משמר ואנשי מעמד אסורים לספר ולכבס, ובחמישי מותרין מפני כבוד השבת. מאי טעמא? אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. כדי שלא יכנסו למשמרתם כשהן מנוולין.

אמר רב. לא נצרכה אלא לאסור יום שלפניו. ושלפניו נמי, תיפוק ליה דהוה ליה יום שלפני ראש חדש. ראש חדש דאורייתא הוא, ודאורייתא לא בעי חיזוק. דתניא. הימים האלה הכתובין במגילת תענית לפניהם ולאחריהם אסורין, שבתות וימים טובים, הן אסורין, לפניהן ולאחריהן מותרין. ומה הפרש בין זה לזה? הללו דברי תורה, ודברי תורה אין צריכין חיזוק, הללו דברי סופרים,
רבי יהודה אומר. לא שיעמידו עליו גל אבנים כגלו של עכן, אלא בית דין שולחין ומניחין אבן גדולה על ארונו, ללמדך שכל המתנדה ומת בנידויו בית דין סוקלין את ארונו. אבל חייב בעטיפת הראש. מדקאמר ליה רחמנא ליחזקאל. ולא תעטה על שפם, מכלל דכולי עלמא מיחייבי.

דם. מנודה מהו בדברי תורה? אמר רב יוסף, תא שמע. מנודה שונה ושונין לו, נשכר ונשכרין לו. מוחרם לא שונה ולא שונין לו, לא נשכר ולא נשכרין לו. אבל שונה הוא לעצמו, שלא יפסיק את למודו, ועושה לו חנות קטנה בשביל פרנסתו. ואמר רב זבוני מיא בפקתא דערבות.

תא שמע. בגדיו יהיו פרומים שיהו מקורעין. שמע מינה. אבל חייב בכפיית המטה, דתני בר קפרא. דמות דיוקני נתתי בהן, ובעונותיהם הפכתיה. (כפו) יהפכו מטותיהן עליה. מנודה ומצורע מה הן בכפיית המטה?

תיקו. אבל אסור בעשיית מלאכה, דכתיב. והפכתי חגיכם לאבל. מה חג אסור במלאכה אף אבל אסור במלאכה. מנודה מהו בעשיית מלאכה? אמר רב יוסף, תא שמע. כשאמרו אסור בעשיית מלאכה, לא אמרו אלא ביום, אבל בלילה מותר. וכן אתה מוצא במנודה ובאבל. מאי לאו, אכולהו? לא, אשארא.

תא שמע. מנודה שונה ושונין לו, נשכר ונשכרין לו. שמע מינה. מצורע מהו בעשיית מלאכה? תיקו. אבל אסור ברחיצה, דכתיב. ואל תסוכי שמן, ורחיצה בכלל סיכה. מנודה מהו ברחיצה? אמר רב יוסף, תא שמע. כשאמרו אסור ברחיצה לא אמרו אלא כל גופו, אבל פניו ידיו ורגליו מותר,

אבל בדרך מותר. הא כיצד? יצא לדרך נועל, נכנס לעיר חולץ, וכן אתה מוצא במנודה ובאבל. מאי לאו אכולהו? לא, אשארא. מצורע מהו בנעילת הסנדל? תיקו. אבל אסור בתשמיש המטה, דכתיב. וינחם דוד את בת שבע אשתו ויבא אליה, מכלל דמעיקרא אסור. מנודה מהו בתשמיש המטה?

אמר רב יוסף, תא שמע. כל אותן שנים שהיו ישראל במדבר מנודין היו, ושימשו מטותיהן. אמר ליה אביי. ודלמא מנודה לשמים שאני, דקיל. קיל?. והא אמרת חמיר. ספוקי מספקא ליה. זיל הכא קמדחי ליה, וזיל הכא קמדחי ליה. מצורע מהו בתשמיש המטה? תא שמע, דתניא. וישב מחוץ לאהלו, שיהא כמנודה וכאבל,

מצורע מהו שישלח קרבנותיו? תא שמע, דתניא. ואחרי טהרתו אחר פרישתו מן המת, שבעת ימים יספרו לו אלו שבעת ימי ספירו, וביום באו אל הקודש אל החצר הפנימית לשרת בקודש יקריב חטאתו זו עשירית האיפה שלו, דברי רבי יהודה. רבי שמעון אומר. בבאו יקריב, בזמן שראוי לביאה ראוי להקרבה,

בזמן שאינו ראוי לביאה אינו ראוי
מיתיבי. אבר שיצא מקצתו, חותך עד מקום שמגיע לעצם וקולף עד שמגיע לפרק, וחותך. ואי אמרת אבר שאין עליו כזית בשר במקום זה ויש במקום אחר אין בו משום שבירת העצם, למה לי דקולף עד שמגיע לפרק וחותך? נקלוף ביה פורתא ונתבריה. אביי אמר. משום פקע. רבינא אמר. בקולית.

ואי אמרת גזרו ביה רבנן טומאה, כי חתיך ליה מאי הוי? הא קמטמא ליה. טומאת סתרים היא, וטומאת סתרים לא מטמיא. ולרבינא דאמר. חיבורי אוכלין לאו חיבור הוא, וכמאן דמפרתי דמי, מאי איכא למימר? הא קנגע בהדדי וקא מטמא. אלא. למאן דמתני כזית דלית ביה כזית. ומאן דמתני כביצה דלית ביה כביצה.

והא קא תני סיפא. האוכלו הרי זה בלא תעשה. בשלמא למאן דאמר כביצה דאית ביה כזית ולית ביה כביצה, אלא למאן דאמר כזית, מאי איכא למימר? אלא. ביוצא בפסח לא מיבעיא לן דלא גזרו רבנן טומאה, מאי טעמא בני חבורה זריזין הן, ומזהר זהירי ביה. אלא, כי קמיבעיא לן ביוצא בקדשים, מאי,

תיקו. ומוציא בשר פסח מחבורה לחבורה מנין? דתניא. לא תוציא מן הבית מן הבשר חוצה, אין לי אלא מבית לבית, מחבורה לחבורה מנין? תלמוד לומר. חוצה חוץ לאכילתו. אמר רבי אמי. המוציא בשר פסח מחבורה לחבורה, אינו חייב עד שיניח.

אפילו מחיצה של ברזל אינה מפסקת בין ישראל לאביהם שבשמים. הא גופא קשיא, אמרת. מן האגף ולפנים כלפנים, הא אגף עצמו כלחוץ. אימא סיפא. מן האגף ולחוץ כלחוץ. הא אגף עצמו כלפנים. לא קשיא. כאן בשערי עזרה, כאן בשערי ירושלים. דאמר רבי שמואל בר רב יצחק. מפני מה לא נתקדשו שערי ירושלים?

מפני שמצורעין מגינין תחתיהן, בחמה מפני החמה, ובגשמים מפני הגשמים.
בתפלה קצרה, לא בעי לצלויי לא שלש קמייתא ולא שלש בתרייתא, וכי מטי לביתיה בעי למהדר לצלויי. והלכתא. הביננו, מעומד, תפלה קצרה, בין מעומד בין מהלך. היה רוכב על החמור וכו׳. תנו רבנן. היה רוכב על החמור והגיע זמן תפלה, אם יש לו מי שיאחז את חמורו ירד למטה ויתפלל,

שנאמר. והתפללו אליך דרך ארצם. היה עומד בארץ ישראל יכוין את לבו כנגד ירושלים, שנאמר. והתפללו אל ה׳ דרך העיר אשר בחרת. היה עומד בירושלים יכוין את לבו כנגד בית המקדש, שנאמר. והתפללו אל הבית הזה. היה עומד בבית המקדש יכוין את לבו כנגד בית קדשי הקדשים, שנאמר. והתפללו אל המקום הזה.

מרימר ומר זוטרא הוו מכנפי בי עשרה בשבתא דרגלא ומצלו, והדר נפקי לפרקא. רב אשי מצלי בהדי צבורא ביחיד, מיושב. כי הוה אתי לביתיה, הדר ומצלי מעומד. אמרי ליה רבנן. ולעביד מר כמרימר ומר זוטרא. אמר להו. טריחא לי מלתא. ולעביד מר כאבוה דשמואל ולוי. אמר להו.

הלכה כרבי יהודה שאמר משום רבי אלעזר בן עזריה. אמר ליה רב חייא בר אבין. שפיר קאמרת, דאמר שמואל. מימי לא מצלינא צלותא דמוספין ביחיד בנהרדעא, לבר מההוא יומא דאתא פולמוסא דמלכא למתא, ואטרידו רבנן ולא צלו, וצלי לי ביחיד, והואי יחיד שלא בחבר עיר.

אמר ליה. חזי מאן גברא רבה דקמסהיד עליה. רבי אמי ורבי אסי אף על גב דהוו להו תליסר בי כנישתא בטבריא לא הוו מצלו אלא ביני עמודי, היכא דהוו גרסי. איתמר, רב יצחק בר אבדימי משום רבינו אמר. הלכה כרבי יהודה שאמר משום רבי אלעזר בן עזריה. רבי חייא בר אבא צלי והדר צלי.

מפני שיכול לאומרה במוספין. במוספין אין מחזירין אותו, מפני שיכול לאומרה במנחה. אמר ליה. לאו איתמר עלה אמר רבי יוחנן בצבור שנו. כמה ישהה בין תפלה לתפלה? רב הונא ורב חסדא. חד אמר. כדי שתתחונן דעתו עליו, וחד אמר. כדי שתתחולל דעתו עליו. מאן דאמר כדי שתתחונן דעתו עליו, דכתיב.

מכדי רב טעמא קאמר, מה לי חסר ומה לי מלא?. אלא לא שנא. הדרן עלך תפלת השחרמתני׳ אין עומדין להתפלל אלא מתוך כובד ראש. חסידים הראשונים היו שוהין שעה אחת, ומתפללין, כדי שיכוונו לבם לאביהם שבשמים.

אפילו המלך שואל בשלומו לא ישיבנו, ואפילו נחש כרוך על עקבו לא יפסיק. גמ׳ מנא הני מילי? אמר רבי אלעזר. דאמר קרא והיא מרת נפש. ממאי? דילמא חנה שאני, דהות מרירא לבא טובא. אלא אמר רבי יוסי ברבי חנינא, מהכא. ואני ברב חסדך אבוא ביתך אשתחוה אל היכל קדשך ביראתך. ממאי?

דילמא דוד שאני, דהוה מצער נפשיה ברחמי טובא. אלא אמר רבי יהושע בן לוי, מהכא. השתחוו לה׳ בהדרת קדש. אל תקרי בהדרת אלא בחרדת. ממאי? דילמא לעולם אימא לך, הדרת ממש. כי הא דרב יהודה הוה מציין נפשיה, והדר מצלי. אלא אמר רב נחמן בר יצחק מהכא.
אביי אמר. הוי לחי, דהא סמכינן עליה מאתמול. רבא אמר. לא הוי לחי,

חיצת הקנים קנה קנה פחות משלשה טפחים, כדבעא מיניה אביי מרבה. תא שמע. אילן המסיך על הארץ, אם אין נופו גבוה מן הארץ שלשה טפחים מטלטלין תחתיו. הכא נמי, במאי עסקינן שנטעו מתחילה לכך. אי הכי, ליטלטל בכולו. אלמה אמר רב הונא בריה דרב יהושע. אין מטלטלין בו אלא בית סאתים. משום דהוי דירה שתשמישה לאויר,

ואי לא לא הוי היכר. תא שמע. אבני גדר היוצאות מן הגדר מובדלות זו מזו פחות משלשה, אין צריך לחי אחר. שלשה צריך לחי אחר. הכא נמי שבנאן מתחילה לכך. אי הכי, פשיטא. מהו דתימא למיסר בניינא הוא דעבידא. קא משמע לן. תא שמע, דתני רבי חייא. כותל שצידו אחד כנוס מחברו,

הא סמכינן עליה הוה לחי. לא סלקא דעתך, דההוא ברקא דהוה בי בר חבו דהוו פליגי בה אביי ורבא כולי שנייהו. מתני׳ בכל עושין לחיין אפילו בדבר שיש בו רוח חיים, ורבי מאיר אוסר.

מאי טעמא דרבי יוסי הגלילי, דתניא. ספר, אין לי אלא ספר. מניין לרבות כל דבר? תלמוד לומר וכתב לה, מכל מקום. אם כן מה תלמוד לומר ספר? לומר לך. מה ספר דבר שאין בו רוח חיים ואינו אוכל, אף כל דבר שאין בו רוח חיים ואינו אוכל. ורבנן? מי כתיב בספר? ספר כתיב, לספירות דברים בעלמא הוא דאתא.

ורבנן, האי וכתב לה מאי דרשי ביה? ההוא מבעי ליה. בכתיבה מתגרשת, ואינה מתגרשת בכסף. סלקא דעתך אמינא. הואיל ואיתקש יציאה להויה מה הויה בכסף, אף יציאה בכסף. קא משמע לן. ורבי יוסי הגלילי, האי סברא מנא ליה? נפקא ליה מספר כריתות. ספר כורתה, ואין דבר אחר כורתה.

ורבי יוסי הגלילי, נפקא ליה מכרת כריתות. ורבנן כרת כריתות לא דרשי. מתני׳ שיירא שחנתה בבקעה והקיפוה כלי בהמה מטלטלין בתוכה. ובלבד שיהא גדר גבוה עשרה טפחים, ולא יהו פירצות יתרות על הבנין. כל פירצה שהיא כעשר אמות מותרת, מפני שהיא כפתח. יתר מכאן אסור. גמ׳ איתמר,

פרוץ כעומד רב פפא אמר. מותר, רב הונא בריה דרב יהושע אמר. אסור. רב פפא אמר מותר. הכי אגמריה רחמנא למשה לא תפרוץ רובה. רב הונא בריה דרב יהושע אמר אסור. הכי אגמריה רחמנא למשה גדור רובה. תנן. ולא יהו פירצות יתרות על הבנין. הא כבנין מותר?.

רבא אמר. אם היו נתונין ערב נותנו שתי, שתי נותנו ערב. תא שמע.
ויתן את הקטרת ויכפר על העם, ואומר. ויעמד בין המתים ובין החיים וגו׳ אי לאו דאמר ליה מי הוה ידע? ואמר רבי יהושע בן לוי. בשעה שירד משה מלפני הקדוש ברוך הוא, בא שטן ואמר לפניו. רבונו של עולם, תורה היכן היא? אמר לו. נתתיה לארץ. הלך אצל ארץ, אמר לה. תורה היכן היא? אמרה לו. אלהים הבין דרכה וגו׳.

משה, אין שלום בעירך? אמר לפניו. כלום יש עבד שנותן שלום לרבו? אמר לו. היה לך לעזרני, מיד אמר לו. ועתה יגדל נא כח ה׳ כאשר דברת. אמר רבי יהושע בן לוי. מאי דכתיב. וירא העם כי בשש משה אל תקרי בושש, אלא באו שש. בשעה שעלה משה למרום אמר להן לישראל.

לסוף ארבעים יום בתחלת שש אני בא. לסוף ארבעים יום בא שטן ועירבב את העולם. אמר להן. משה רבכם היכן הוא? אמרו לו. עלה למרום. אמר להן. באו שש, ולא השגיחו עליו. מת, ולא השגיחו עליו. הראה להן דמות מטתו, והיינו דקאמרי ליה לאהרן. כי זה משה האיש וגו׳. אמר ליה ההוא מרבנן לרב כהנא.

מדבר סיני שירדה שנאה לאומות העולם עליו. ומה שמו? חורב שמו. ופליגא דרבי אבהו, דאמר רבי אבהו. הר סיני שמו. ולמה נקרא הר חורב שירדה חורבה לאומות העולם עליו. מנין שקושרין לשון של זהורית וכו׳. כשנים? כשני מיבעי ליה.

כדי להעביר את הכתם. גמ׳ תנינא חדא זימנא. קנה כדי לעשות קולמוס, אם היה עב או מרוסס כדי לבשל ביצה קלה שבביצים, טרופה ונתונה באילפס. מהו דתימא. התם הוא דלא חזי למידי, אבל עצים דחזו לככא דאקלידא אפילו כל שהוא, קא משמע לן. תבלין כדי לתבל ביצה קלה.

ורמינהו. תבלין, שנים ושלשה שמות ממין אחד, או משלשה מינין ושם אחד אסורין, ומצטרפין זה עם זה. ואמר חזקיה.
דברי רבי יאשיה. רבי יונתן אומר. אינו צריך, קל וחומר. ומה ראשון ושביעי שאין קדושה לפניהן ולאחריהן אסור בעשיית מלאכה, חולו של מועד שיש קדושה לפניהן ולאחריהן אינו דין שיהא אסור בעשיית מלאכה. ששת ימי בראשית יוכיחו, שיש קדושה לפניהן ולאחריהן, ומותרין בעשיית מלאכה. מה לששת ימי בראשית שאין בהן קרבן מוסף,

תאמר בחולו של מועד שיש בו קרבן מוסף. ראש חדש יוכיח, שיש בו קרבן מוסף, ומותר בעשיית מלאכה. מה לראש חדש שאין קרוי מקרא קדש, תאמר בחולו של מועד שקרוי מקרא קדש, הואיל וקרוי מקרא קדש דין הוא שאסור בעשיית מלאכה. תניא אידך. כל מלאכת עבודה לא תעשו לימד על חולו של מועד שאסור בעשיית מלאכה, דברי רבי יוסי הגלילי.

אם בשביעי הרי כבר נאמר שבתון. הא אין הכתוב מדבר אלא בחולו של מועד, ללמדך שאסור בעשיית מלאכה. תניא אידך. ששת ימים תאכל מצות וביום השביעי עצרת לה׳, מה שביעי עצור אף ששת ימים עצורין. אי. מה שביעי עצור בכל מלאכה אף ששת ימים עצורין בכל מלאכה. תלמוד לומר. וביום השביעי עצרת,

אלא אימא. מפני שיום טבוח היה. לא קשיא. כאן ביום טוב שחל להיות אחר השבת, כאן ביום טוב שחל להיות בשבת. מתני׳ נוטלין לידים לחולין ולמעשר ולתרומה, ולקודש מטבילין. ולחטאת אם נטמאו ידיו, נטמא גופו. טבל לחולין, הוחזק לחולין אסור למעשר. טבל למעשר, הוחזק למעשר אסור לתרומה.

טבל לתרומה, הוחזק לתרומה אסור לקודש. טבל לקודש, הוחזק לקודש אסור לחטאת. טבל לחמור מותר לקל. טבל ולא הוחזק כאילו לא טבל. בגדי עם הארץ, מדרס לפרושין. בגדי פרושין, מדרס לאוכלי תרומה. בגדי אוכלי תרומה, מדרס לקודש. בגדי קודש, מדרס לחטאת. יוסף בן יועזר היה חסיד שבכהונה, והיתה מטפחתו מדרס לקודש. יוחנן בן גודגדא היה אוכל על טהרת הקודש כל ימיו,

והיתה מטפחתו מדרס לחטאת. גמ׳ חולין ומעשר מי בעו נטילת ידים? ורמינהי. התרומה והביכורים חייבין עליהן מיתה וחומש, ואסורין לזרים, והן נכסי כהן. ועולין באחד ומאה, וטעונין נטילת ידים והערב שמש. הרי אלו בתרומה וביכורים, מה שאין כן במעשר, וכל שכן בחולין. קשיא מעשר אמעשר, קשיא חולין אחולין.

בשלמא מעשר אמעשר לא קשיא. הא רבי מאיר והא רבנן. דתנן. כל הטעון ביאת מים מדברי סופרים מטמא את הקודש, ופוסל את התרומה, ומותר לחולין ולמעשר, דברי רבי מאיר. וחכמים אוסרים במעשר. אלא חולין אחולין קשיא. לא קשיא. כאן באכילה, כאן בנגיעה. מתקיף לה רב שימי בר אשי.

עד כאן לא פליגי רבנן עליה דרבי מאיר אלא באכילה דמעשר, אבל בנגיעה דמעשר ובאכילה דחולין לא פליגי? אלא. אידי ואידי באכילה, ולא קשיא. כאן באכילה דנהמא, כאן באכילה דפירי. דאמר רב נחמן. כל הנוטל ידיו לפירות הרי זה מגסי
והלכה כרבי יוסי בערב שבת. הלכה כרבי יהודה בערב הפסח, מכלל דפליג רבי יוסי בתרוייהו. לא.

רבי יוסי אומר. אין מפסיקין. ומעשה ברבן שמעון בן גמליאל ורבי יהודה ורבי יוסי שהיו מסובין בעכו וקדש עליהם היום, אמר ליה רבן שמעון בן גמליאל לרבי יוסי. ברבי, רצונך נפסיק וניחוש לדברי יהודה חבירנו? אמר לו. בכל יום ויום אתה מחבב דבריי לפני רבי יהודה, ועכשיו אתה מחבב דברי רבי יהודה בפני? הגם לכבוש את המלכה עמי בבית. אמר ליה.

פרס מפה וקידש. תניא נמי הכי. (ושוין) שאין מביאין את השולחן אלא אם כן קידש, ואם הביא פורס מפה ומקדש. תני חדא. שוין שאין מתחילין, ותניא אידך. שוין שמתחילין. בשלמא הא דתניא שוין שאין מתחילין משכחת לה בערב הפסח,
אמר אביי. סנדל המסומר אסור לנעלו ומותר לטלטלו. אסור לנעלו משום מעשה שהיה, ומותר לטלטלו מדקתני. אין משלחין,

דאי סלקא דעתך אסור לטלטלו, השתא לטלטולי אסור, משלחין מבעיא? ולא מנעל שאינו תפור. פשיטא. לא נצרכא, דאף על גב דנקיט בסיכי. רבי יהודה אומר. אף לא מנעל לבן. תניא. רבי יהודה מתיר בשחור, ואוסר בלבן, מפני שצריך ביצת הגיר. רבי יוסי אוסר בשחור, מפני שצריך לצחצחו.

רב אשי אמר. כדי שיאמרו אין אופין מיום טוב לשבת, קל וחומר מיום טוב לחול. תנן. עושה תבשיל מערב יום טוב וסומך עליו לשבת. בשלמא לרב אשי דאמר כדי שיאמרו אין אופין מיום טוב לשבת, היינו דמערב יום טוב אין, ביום טוב לא. אלא לרבא, מאי איריא מערב יום טוב? אפילו ביום טוב נמי. אין הכי נמי, אלא גזרה שמא יפשע.

מכאן סמכו חכמים לערובי תבשילין מן התורה. תנו רבנן. מעשה ברבי אליעזר שהיה יושב ודורש כל היום כולו בהלכות יום טוב. יצתה כת ראשונה, אמר. הללו בעלי פטסין. כת שניה, אמר. הללו בעלי חביות. כת שלישית, אמר. הללו בעלי כדין. כת רביעית, אמר. הללו בעלי לגינין. כת חמישית, אמר. הללו בעלי כוסות.

התחילו כת ששית לצאת, אמר. הללו בעלי מארה. נתן עיניו בתלמידים, התחילו פניהם משתנין. אמר להם. בני, לא לכם אני אומר, אלא להללו שיצאו, שמניחים חיי עולם ועוסקים בחיי שעה.

בני, לוו עלי, וקדשו קדושת היום, והאמינו בי ואני פורע. ואמר רבי יוחנן משום רבי אליעזר ברבי שמעון. הרוצה שיתקיימו נכסיו יטע בהן אדר, שנאמר. אדיר במרום ה׳. אי נמי אדרא כשמיה, כדאמרי אינשי. מאי אדרא דקיימא לדרי דרי. תניא נמי הכי. שדה שיש בה אדר אינה נגזלת ואינה נחמסת,