portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אמר רב פפא. בעור ובשר ופרש דכולי עלמא לא פליגי.

כי פליגי בדם. מר סבר. דם איקרי פר, ומר סבר. דם לא איקרי פר. אמר רב אשי. מסתברא כמאן דאמר דם איקרי פר, דכתיב. בזאת יבא אהרן אל הקדש בפר בן בקר, אטו בקרניה מעייל ליה?. אלא בדמו, וקרי ליה פר. ואידך? במה הוכשר אהרן לבא אל הקדש בפר בן בקר לחטאת.

ותיפוק ליה דחטאת שמתו בעליה היא, וחטאת שמתו בעליה למיתה אזלא. אמר ליה רבין בר רב אדא לרבא. אמרי תלמידיך, אמר רב עמרם. חטאת צבור היא, ולא למיתה אזלא. דתנן, אמר לו רבי מאיר. והלא פר יום הכפורים, וחביתי כהן גדול, ופסח דקרבן יחיד הוא, ודוחה את השבת ואת הטומאה.

ולטעמיך, דקתני. אמר לו רבי יעקב. והלא פר העלם דבר של צבור, ושעירי עבודה זרה, וחגיגה דקרבן צבור, ואין דוחין לא את השבת ולא את הטומאה. מכלל דאיכא למאן דאמר דיחיד. אלא. לתנא קמא קא מהדר ליה, דשמעיה דקאמר. קרבן צבור דוחה את השבת ואת הטומאה, וקרבן יחיד אינו דוחה לא את השבת ולא את הטומאה. אמר לו רבי מאיר. קרבן יחיד כללא הוא?

כל שזמנו קבוע דוחה את השבת ואת הטומאה אפילו ביחיד, וכל שאין זמנו קבוע אינו דוחה לא את השבת ולא את הטומאה ואפילו בצבור. איתיביה אביי. פר ושעיר של יום הכפורים שאבדו, והפריש אחרים תחתיהן כולם ימותו. וכן שעירי עבודה זרה שאבדו, והפריש אחרים תחתיהן כולם ימותו, דברי רבי יהודה. רבי (אליעזר) ורבי שמעון אומרים.

לדברי האומר פר יום הכפורים קרבן יחיד, עושה תמורה או אינו עושה תמורה. לאו מכלל דאיכא למאן דאמר דצבור? לא, מכלל דאיכא למאן דאמר דשותפין. גופא. בעי רבי (אליעזר). לדברי האומר פר יום הכפורים קרבן יחיד, עושה תמורה או אינו עושה תמורה. מאי קא מיבעיא ליה? אי בתר מקדיש אזלינן, אי בתר מתכפר אזלינן. פשיטא דבתר מתכפר אזלינן,

חומר בזבח מבתמורה, וחומר בתמורה מבזבח. חומר בזבח. שהזבח נוהג ביחיד כבצבור, ודוחה את השבת ואת הטומאה, ועושה תמורה מה שאין כן בתמורה. חומר בתמורה מבזבח. שהתמורה חלה על בעל מום קבוע, ואינה יוצאה לחולין ליגזז וליעבד מה שאין כן בזבח. האי זבח היכי דמי?

הא תמורת חטאת היא, ותמורת חטאת למיתה אזלא. לא, לעולם פרו. ומאי תמורה שם תמורה. אי הכי, זבח נמי שם זבח? שם זבח לא קתני. ממאי מדקתני. חומר בתמורה, שהתמורה חלה על בעל מום קבוע, ואינה יוצאה לחולין ליגזז וליעבד. ואי סלקא דעתך. מאי זבח שם זבח,
שלשה דברים סח לי סוריאל שר הפנים. אל תטול חלוקך בשחרית מיד השמש ותלבש. ואל תטול ידיך ממי שלא נטל ידיו. ואל תחזיר כוס אספרגוס אלא למי שנתנו לך מפני שתכספית, ואמרי לה, אסתלגנית של מלאכי חבלה מצפין לו לאדם, ואומרים. אימתי יבא אדם לידי אחד מדברים הללו וילכד. אמר רבי יהושע בן לוי, שלשה דברים סח לי מלאך המות.

עד דחלפי מיניה. אמר רבי זירא אמר רבי אבהו, ואמרי לה במתניתא תנא. עשרה דברים נאמרו בכוס של ברכה. טעון הדחה ושטיפה. חי ומלא. עיטור ועיטוף. נוטלו בשתי ידיו, ונותנו בימין. ומגביהו מן הקרקע טפח, ונותן עיניו בו.

רב פפא מעטף ויתיב. רב אסי פריס סודרא על רישיה. נוטלו בשתי ידיו. אמר רבי חיננא בר פפא. מאי קראה? שאו ידיכם קדש וברכו את ה׳. ונותנו לימין. אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. ראשונים שאלו. שמאל מהו שתסייע לימין? אמר רב אשי. הואיל וראשונים איבעיא להו ולא איפשט להו, אנן נעבד לחומרא.

ונותן עיניו בו כי היכי דלא ניסח דעתיה מיניה. ומשגרו לאנשי ביתו במתנה כי היכי דתתברך דביתהו. עולא אקלע לבי רב נחמן. כריך ריפתא, בריך ברכת מזונא, יהב ליה כסא דברכתא לרב נחמן. אמר ליה רב נחמן. לישדר מר כסא דברכתא לילתא. אמר ליה. הכי אמר רבי יוחנן. אין פרי בטנה של אשה מתברך אלא מפרי בטנו של איש,

שנאמר וברך פרי בטנך. פרי בטנה לא נאמר, אלא פרי בטנך. תניא נמי הכי, רבי נתן אומר. מנין שאין פרי בטנה של אשה מתברך אלא מפרי בטנו של איש שנאמר. וברך פרי בטנך, פרי בטנה לא נאמר, אלא פרי בטנך. אדהכי שמעה ילתא, קמה בזיהרא, ועלת לבי חמרא, ותברא ארבע מאה דני דחמרא.

כל האי נבגא, דברכתא היא. שלחה ליה. ממהדורי מילי, ומסמרטוטי כלמי. אמר רב אסי. אין מסיחין על כוס של ברכה. ואמר רב אסי. אין מברכין על כוס של פורענות. מאי כוס של פורענות? אמר רב נחמן בר יצחק. כוס שני. תניא נמי הכי. השותה כפלים לא יברך, משום שנאמר הכון לקראת אלהיך ישראל, והאי לא מתקן.

בית שמאי אומרים. נר ומזון, בשמים והבדלה. ובית הלל אומרים. נר ובשמים, מזון והבדלה. בית שמאי אומרים. שברא מאור האש, ובית הלל אומרים. בורא מאורי האש. אין מברכין לא על הנר ולא על הבשמים של גוים, ולא על הנר ולא על הבשמים של מתים, ולא על הנר ולא על הבשמים של עבודה זרה. ואין מברכין על הנר עד שיאותו לאורו.

שהיין גורם לקדושה שתאמר. דבר אחר. ברכת היין תדירה, וברכת היום אינה תדירה. תדיר ושאינו תדיר תדיר קודם. והלכה כדברי בית הלל. מאי דבר אחר? וכי תימא התם תרתי והכא חדא, הכא נמי תרתי נינהו. ברכת היין תדירה וברכת היום אינה תדירה, תדיר ושאינו תדיר תדיר קודם. והלכה כדברי בית הלל.

פשיטא, דהא נפקא בת קול? איבעית אימא קודם בת קול. ואיבעית אימא לאחר בת קול, ורבי יהושע היא, דאמר. אין משגיחין בבת
חיה כל זמן שהקבר פתוח, בין אמרה צריכה אני, ובין אמרה אין צריכה אני מחללין עליה את השבת. נסתם הקבר, אמרה צריכה אני מחללין עליה את השבת. לא אמרה צריכה אני אין מחללין עליה את השבת. אמר ליה רבינא למרימר. מר זוטרא מתני לקולא, ורב אשי מתני לחומרא, הלכתא כמאן? אמר ליה. הלכה כמר זוטרא, ספק נפשות להקל.

מאימתי פתיחת הקבר? אמר אביי. משעה שתשב על המשבר. רב הונא בריה דרב יהושע אמר. משעה שהדם שותת ויורד, ואמרי לה משעה שחברותיה נושאות אותה באגפיה. עד מתי פתיחת הקבר? אמר אביי. שלשה ימים. רבא אמר משמיה דרב יהודה. שבעה, ואמרי לה. שלשים. אמרי נהרדעי.

כדרב עולא בריה דרב עילאי, דאמר. כל צרכי חולה נעשין על ידי ארמאי בשבת, וכדרב המנונא, דאמר רב המנונא. דבר שאין בו סכנה אומר לגוי ועושה. אמר רב
אמאי לא שקלת להו? אמר ליה. אי בדידיה הוה, מי מזלזלת ביה כולי האי? הואי כשגגה שיצא מלפני השליט, ואיתרע ביה מילתא בשמואל.

הקוברן צדיק, שורפן חסיד, זורקן רשע. טעמא מאי שמא תעבור עליהן אשה עוברה ותפיל. אשה בי מדרשא לא שכיחא. וכי תימא. זימנין דמיכנשי להו ושדי להו אבראי כיון דאשתני אשתני. אמר רב יהודה אמר רב. זוג בא מחמתן לפני רבי, ומר זוטרא מתני. זוג בא מחמתן לפני רבי, ובקשו ממנו צפרנים והתיר להם.

אמר ליה אביי. מתניתין אפילו דשאר מיני. אמר בר הידיא. לדידי חזי לי ימה של טבריה, דמפקי לה משיכלי דמני כיתנא בחולא דמועדא. מתקיף לה אביי. מאן לימא לן דברצון חכמים עבדי, דלמא שלא ברצון חכמים עבדי. מתני׳ ואלו כותבין במועד. קדושי נשים וגיטין ושוברין.

לא, שטרי פסיקתא, וכדרב גידל אמר רב. דאמר רב גידל אמר רב. כמה אתה נותן לבנך? כך וכך. כמה אתה נותן לבתך? כך וכך. עמדו וקדשו קנו, הן הן הדברים הנקנין באמירה. לימא מסייע ליה. אין נושאין נשים במועד, לא בתולות ולא אלמנות. ולא מיבמין, מפני ששמחה היא לו. הא לארס שרי. לא מיבעיא קאמר.

לא מיבעיא לארס דלא קעביד מצוה, אלא אפילו לישא נמי, דקא עביד מצוה, אסור. תא שמע, דתנא דבי שמואל. מארסין, אבל לא כונסין. ואין עושין סעודת אירוסין, ולא מיבמין, מפני ששמחה היא לו. שמע מינה. ומי אמר שמואל שמא יקדמנו אחר? והאמר רב יהודה אמר שמואל. בכל יום ויום בת קול יוצאת ואומרת.

הכי אמר רב משום רבי ראובן בן אצטרובילי. מן התורה ומן הנביאים ומן הכתובים מה׳ אשה לאיש. מן התורה, דכתיב. ויען לבן ובתואל ויאמרו מה׳ יצא הדבר. מן הנביאים, דכתיב. ואביו ואמו לא ידעו כי מה׳ היא. מן הכתובים, דכתיב. בית והון נחלת אבות ומה׳ אשה משכלת. ואמר רב משום רבי ראובן בן אצטרובילי,
מתעברות באדר ויולדות באב, ראש השנה שלהן אלול. רבי אלעזר ורבי שמעון אומרים. אימתי לבשו כרים הצאן בזמן שיתרועעו אף ישירו, אימתי שבלים אומרות שירה בניסן, מתעברות בניסן ויולדות באלול, ראש השנה שלהן תשרי. ואידך נמי, הא כתיב. יתרועעו אף ישירו. ההוא באפלתא, דהויין בניסן.

ואידך נמי, הכתיב. ועמקים יעטפו בר. ההוא בחרפייתא, דאתיין מאדר. בשלמא לרבי מאיר, כדכתיב. לבשו כרים הצאן בזמן שעמקים יעטפו בר, ואיכא נמי יתרועעו אף ישירו. אלא לרבי אלעזר ורבי שמעון, איפכא מיבעי ליה. לבשו כרים הצאן בזמן שיתרועעו אף ישירו, ואיכא נמי דעמקים יעטפו בר. אלא אמר רבא.

אף מעשר בהמה סמוך לגמרו עישורו. ורבי אלעזר ורבי שמעון סברי. מקיש מעשר בהמה למעשר דגן. מה מעשר דגן ראש השנה שלו תשרי אף מעשר בהמה ראש השנה שלו תשרי. באחד בתשרי ראש השנה לשנים. למאי הלכתא? אמר רב פפא. לשטרות. דתנן. שטרי חוב המוקדמין פסולין, והמאוחרין כשירין. והתנן. באחד בניסן ראש השנה למלכים, ואמרינן. למאי הלכתא ואמר רב חסדא לשטרות.

ואין דנין שנה שאין עמה חדשים משנה שיש עמה חדשים. וליובלות. יובלות באחד בתשרי הוא? יובלות בעשרה בתשרי הוא, דכתיב. ביום הכפורים תעבירו שופר. הא מני רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקא היא. דתניא. וקדשתם את שנת החמשים שנה, מה תלמוד לומר? לפי שנאמר ביום הכפורים יכול לא תהא מתקדשת אלא מיום הכפורים ואילך,

תלמוד לומר. וקדשתם את שנת החמשים, מלמד שמתקדשת והולכת מתחילתה. מכאן אמר רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקא. מראש השנה עד יום הכפורים לא היו עבדים נפטרין לבתיהן, ולא משתעבדין לאדוניהם אלא אוכלין ושותין ושמחין, ועטרותיהן בראשיהן. כיון שהגיע יום הכפורים, תקעו בית דין בשופר,

נפטרו עבדים לבתיהן ושדות חוזרות לבעליהן. ורבנן שנים אתה מקדש, ואי אתה מקדש חדשים. תניא אידך. יובל היא מה תלמוד לומר? לפי שנאמר. וקדשתם את שנת החמשים, יכול כשם שמתקדשת והולכת מתחילתה, כך מתקדשת והולכת בסופה.
אי הכי, גוי מגוי נמי. אין הכי נמי, גזירה משום גוי ראשון ועמוד ראשון. תנו רבנן. היה מהלך חוץ לכרך וראה אור, אם רוב גוים אינו מברך, אם רוב ישראל מברך. הא גופא קשיא, אמרת אם רוב גוים אינו מברך, הא מחצה על מחצה מברך, והדר תני אם רוב ישראל מברך, הא מחצה על מחצה אינו מברך.

בדין הוא דאפילו מחצה על מחצה נמי מברך, ואיידי דתנא רישא רוב נכרים, תנא סיפא רוב ישראל. תנו רבנן. היה מהלך חוץ לכרך וראה תינוק ואבוקה בידו, בודק אחריו. אם ישראל הוא מברך, אם נכרי הוא אינו מברך. מאי איריא תינוק? אפילו גדול נמי. אמר רב יהודה אמר רב.

תינוק, אימר ישראל הוא, אקרי ונקיט. תנו רבנן. היה מהלך חוץ לכרך וראה אור, אם עבה כפי הכבשן מברך עליו. ואם לאו אינו מברך עליו. תני חדא. אור של כבשן מברכין עליו, ותניא אידך. אין מברכין עליו. לא קשיא. הא בתחלה, הא לבסוף. תני חדא. אור של תנור ושל כירים מברכין עליו, ותניא אידך. אין מברכין עליו.

לא קשיא. הא בתחלה, הא לבסוף. תני חדא. אור של בית הכנסת ושל בית המדרש מברכין עליו, ותניא אידך. אין מברכין עליו. לא קשיא. הא דאיכא אדם חשוב, הא דליכא אדם חשוב. ואי בעית אימא הא והא דאיכא אדם חשוב, ולא קשיא. הא דאיכא חזנא, הא דליכא חזנא. ואי בעית אימא הא והא דאיכא חזנא, ולא קשיא.

ושמן העשוי להעביר את הזוהמא אין מברכין עליו. למימרא דכל היכא דלאו לריחא עבידא לא מברכין עלויה? מתיבי. הנכנס לחנותו של בשם והריח ריח, אפילו ישב שם כל היום כולו אינו מברך אלא פעם אחת. נכנס ויצא, נכנס ויצא מברך על כל פעם ופעם.

אינו מברך, מפני שחזקתו אינו עשוי אלא לגמר בו את הכלים. תנו רבנן. היה מהלך בשוק של עבודה זרה נתרצה להריח הרי זה חוטא. ואין מברכין על הנר עד שיאותו. אמר רב יהודה אמר רב. לא יאותו יאותו ממש, אלא כל שאילו עומד בקרוב ומשתמש לאורה,

או שראה שלהבת ולא נשתמש לאורה, או נשתמש לאורה ולא ראה שלהבת אינו מברך עד שיראה שלהבת וישתמש לאורה. בשלמא משתמש לאורה ולא ראה שלהבת משכחת לה דקיימא בקרן זוית. אלא ראה שלהבת ולא נשתמש לאורה היכי משכחת לה? לאו דמרחקא?.

לא, כגון דעמיא ואזלא. תנו רבנן. גחלים לוחשות מברכין עליהן, אוממות אין מברכין עליהן. היכי דמי לוחשות? אמר רב חסדא. כל שאילו מכניס לתוכן קיסם ודולקת מאיליה. איבעיא להו. אוממות או עוממות? תא שמע דאמר רב חסדא בר אבדימי.

ארזים לא עממהו בגן אלהים. ורבא אמר. יאותו ממש. וכמה? אמר עולא. כדי שיכיר בין איסר לפונדיון. חזקיה אמר. כדי שיכיר בין מלוזמא של טבריא למלוזמא של צפורי. רב יהודה מברך אדבי אדא דיילא, רבא מברך אדבי גוריא בר חמא. אביי מברך אדבי בר אבוה.

אמר רב יהודה אמר רב. אין מחזרין על האור כדרך שמחזרים על המצות. אמר רבי זירא. מריש הוה מהדרנא, כיון דשמענא להא דרב יהודה אמר רב, אנא נמי לא מהדרנא, אלא אי מקלע לי ממילא מבריכנא. מי שאכל וכו׳. אמר רב זביד ואיתימא רב דימי בר אבא. מחלוקת בשכח, אבל במזיד,

וכן אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה בשלא אכל עמהן. אמר ליה רב לחייא בריה. ברי, חטוף ובריך. וכן אמר רב הונא לרבה בריה. חטוף ובריך. למימרא דמברך עדיף ממאן דעני אמן? והתניא רבי יוסי אומר. גדול העונה אמן יותר מן המברך. אמר ליה רבי נהוראי. השמים, כן הוא.

והני מילי בדלא עידן מפטרייהו, אבל בעידן מפטרייהו עונין. תנו רבנן. שמן מעכב את הברכה, דברי רבי זילאי. רבי זיואי אומר. אינו מעכב. רב אחא אומר. שמן טוב מעכב. רבי זוהמאי אומר. כשם שמזוהם פסול לעבודה, כך ידים מזוהמות פסולות לברכה. אמר רב נחמן בר יצחק.
ונימא מר הלכה כרבן גמליאל, דהוה ליה מכריע. אמר ליה. רבן גמליאל לאו מכריע הוא, טעם דנפשיה קאמר. ואיבעית אימא. רב דאמר כי האי תנא, דתניא. ארבעה עשר שחל להיות בשבת מבערין את הכל מלפני השבת. ושורפין תרומות טמאות, תלויות, וטהורות. ומשיירין מן הטהורות מזון שתי סעודות, כדי לאכול עד ארבע שעות,

אמרו. לא זזו משם עד שקבעו הלכה כרבי אלעזר בן יהודה איש ברתותא שאמר משום רבי יהושע. מאי לאו, אפילו לאכול? אמר רב פפא משמיה דרבא. לא, לבער. ואף רבי סבר להא דרב נחמן. דאמר רבין בר רב אדא. מעשה באדם אחד שהפקיד דיסקיא מלאה חמץ אצל יוחנן חקוקאה, ונקבוה עכברים, והיה חמץ מבצבץ ויוצא.

גבאי צדקה שאין להם עניים לחלק פורטין לאחרים, ואין פורטין לעצמן. גבאי תמחוי, שאין להם עניים לחלק מוכרין לאחרים ואין מוכרין לעצמן, משום שנאמר. והייתם נקיים מה׳ ומישראל. אמר ליה רב אדא בר מתנה לרב יוסף. בפירוש אמרת לן, צא ומוכרן לגוים, כרבי יהודה. אמר רב יוסף. כמאן אזלא הא שמעתא דרבי כרבן שמעון בן גמליאל, דתנן.

וניפרקינהו ונפקינהו לחולין. אלא. לעולם שנשחט עליהן הזבח ונשפך הדם. וכמאן כרבי. דאמר רבי. שני דברים המתירין מעלין זה בלא זה. דתניא. כבשי עצרת אין מקדשין את הלחם אלא בשחיטה. כיצד? שחטן לשמן וזרק דמן לשמן קידש הלחם. שחטן שלא לשמן וזרק דמן שלא לשמן לא קידש הלחם.

שחטן לשמן וזרק דמן שלא לשמן לחם קדוש ואינו קדוש, דברי רבי. רבי אלעזר ברבי שמעון אומר. לעולם אינו קדוש הלחם, עד שישחוט לשמן ויזרוק דמן לשמן. אפילו תימא רבי אלעזר ברבי שמעון, הכא במאי עסקינן, כגון שנתקבל הדם בכוס ונשפך, ורבי אלעזר ברבי שמעון סבר ליה כאבוה, דאמר. כל העומד לזרוק כזרוק דמי.

תנא, משום רבי אלעזר אמרו. כשירות היו. כל זמן שמונחות כל העם אוכלין. ניטלה אחת מהן תולין. לא אוכלין ולא שורפין. ניטלו שתיהן התחילו כולן שורפין. תניא, אבא שאול אומר. שתי פרות היו חורשות בהר המשחה. כל זמן ששתיהן חורשות כל העם אוכלין. ניטלת אחת מהן תולין. לא אוכלין ולא שורפין. ניטלו שתיהן התחילו כל העם שורפין.
יציאת מצרים, דכתיב. בצאת ישראל ממצרים. וקריעת ים סוף, דכתיב. הים ראה וינוס. מתן תורה, דכתיב. ההרים רקדו כאילים. תחיית המתים, דכתיב. אתהלך לפני ה׳. חבלו של משיח, דכתיב. לא לנו ה׳ לא לנו, ואמר רבי יוחנן. לא לנו ה׳ לא לנו זו שעבוד מלכיות. איכא דאמרי, אמר רבי יוחנן.

שבחוהו כל האומים אמר מישאל, כי גבר עלינו חסדו אמר עזריה, ואמת ה׳ לעולם הללויה אמרו כולן. ויש אומרים. ואמת ה׳ לעולם גבריאל אמרו. בשעה שהפיל נמרוד הרשע את אברהם אבינו לתוך כבשן האש אמר גבריאל לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם, ארד ואצנן ואציל את הצדיק מכבשן האש.

מושיבי עקרת הבית אמרה כנסת ישראל לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם, שמוני בניך כחולדה זו הדרה בעיקרי בתים. דרש רבא, מאי דכתיב. אהבתי כי ישמע ה׳ אמרה כנסת ישראל. רבונו של עולם אימת אני אהובה לפניך בזמן שתשמע קול תחנוני. דלותי ולי יהושיע אמרה כנסת ישראל לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם,

הכי קאמר. הללו את ה׳ כל גוים אגבורות ונפלאות דעביד בהדייהו, כל שכן אנו דגבר עלינו חסדו. ועוד. עתידה מצרים שתביא דורון למשיח. כסבור, אינו מקבל מהם. אמר לו הקדוש ברוך הוא למשיח. קבל מהם. אכסניא עשו לבניי במצרים. מיד. יאתיו חשמנים מני מצרים. נשאה כוש קל וחומר בעצמה.

דבר אחר. געור חית קנה שדרה בין הקנים, דכתיב. יכרסמנה חזיר מיער וזיז שדי ירענה. אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. געור בחיה שכל מעשיה נכתבין בקולמוס אחד. עדת אבירים בעגלי עמים ששחטו אבירים כעגלים שאין להם בעלים. מתרפס ברצי כסף

ואמרי לה (ל)רבי ישמעאל בר יוסי לרבי. הני למן? לך ולחברך ולחברותך, שנאמר. סחרה ואתננה קודש לה׳ לא יאצר ולא יחסן כי ליושבים לפני ה׳ יהיה וגו׳. מאי לא יאצר? תני רב יוסף. לא יאצר זה בית אוצר, ולא יחסן זה בית גניזה.
נוהגין אותו היום קדש, ולמחר קדש. אמר רבה. מתקנת רבן יוחנן בן זכאי ואילך, ביצה מותרת. דתנן. משחרב בית המקדש, התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהו מקבלין עדות החדש כל היום. אמר ליה אביי, והא רב ושמואל דאמרי תרוייהו. ביצה אסורה. אמר ליה. אמינא לך אנא רבן יוחנן בן זכאי, ואת אמרת לי רב ושמואל?.

(ותניא. ) כרם רבעי היה עולה לירושלים מהלך יום אחד לכל צד. וזו היא תחומה. (עלת) מן (הצפון), ועקרבת מן (הדרום), לוד מן המערב, וירדן מן המזרח. ואמר עולא, ואיתימא רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. מה טעם כדי לעטר שוקי ירושלים בפירות. ותניא. כרם רבעי היה לו לרבי אליעזר במזרח לוד בצד כפר טבי,

אי הכי, עדות נמי לא נקבל, מאי טעמא מהרה יבנה בית המקדש, ויאמרו. אשתקד מי לא קבלנו עדות החדש כל היום כולו, השתא נמי נקבל. הכי השתא. התם עדות מסורה לבית דין. ביצה לכל מסורה. רבא אמר. אף מתקנת רבן יוחנן בן זכאי ואילך ביצה אסורה. מי לא מודה רבן יוחנן בן זכאי שאם באו עדים מן המנחה ולמעלה,

שנוהגין אותו היום קדש ולמחר קדש? ואמר רבא. הלכתא כותיה דרב בהני
ובית הלל אומרים. לא ישחוט אלא אם כן היה לו עפר מוכן מבעוד יום. ומודים שאם שחט, שיחפור בדקר ויכסה שאפר כירה מוכן הוא. גמ׳ במאי עסקינן? אילימא בתרנגולת העומדת לאכילה, מאי טעמייהו דבית הלל? אוכלא דאפרת הוא. אלא, בתרנגולת העומדת לגדל ביצים. מאי טעמייהו דבית שמאי? מוקצה היא. ומאי קושיא? דלמא בית שמאי לית להו מוקצה.

להודיעך כחן דבית שמאי, דבנולד שרי. ולפלוגי בתרנגולת, להודיעך כחן דבית הלל, דבמוקצה אסרי. וכי תימא כח דהתירא עדיף ונפלוג בתרוייהו. תרנגולת העומדת לגדל ביצים, היא וביצתה, בית שמאי אומרים. תאכל, ובית הלל אומרים. לא תאכל. אלא, אמר רבה. לעולם בתרנגולת העומדת לאכילה,
בעון נבלות פה צרות רבות, וגזירות קשות מתחדשות, ובחורי שונאי ישראל מתים, יתומים ואלמנות צועקין ואינן נענין, שנאמר.

זעום ה׳ יפול שם. אמר רב אושעיא. כל הממרק עצמו לעבירה חבורות ופצעין יוצאין בו, שנאמר. חבורות פצע תמרוק ברע. ולא עוד אלא שנדון בהדרוקן. שנאמר ומכות חדרי בטן. אמר רב נחמן בר יצחק. סימן לעבירה הדרוקן. תנו רבנן. שלשה מיני הדרוקן הן.

של עבירה עבה, ושל רעב תפוח, ושל כשפים דק. שמואל הקטן חש ביה. אמר. רבונו של עולם, מי מפיס? איתסי. אביי חש ביה. אמר רבא. ידענא ביה בנחמני דמכפין נפשיה. רבא חש ביה. והא רבא הוא דאמר נפישי קטילי קדר מנפיחי כפן? שאני רבא, דאנסי ליה רבנן בעידניה בעל כורחיה. תנו רבנן.

סימן לשנאת חנם ירקון, סימן לגסות הרוח עניות, סימן ללשון הרע אסכרה. תנו רבנן. אסכרה באה לעולם על המעשר. רבי אלעזר ברבי יוסי אומר. על לשון הרע. אמר רבא ואיתימא רבי יהושע בן לוי. מאי קראה והמלך ישמח באלהים יתהלל כל הנשבע בו כי יסכר פי דוברי שקר.

כשנכנסו רבותינו לכרם ביבנה היה שם רבי יהודה ורבי אלעזר ברבי יוסי ורבי שמעון נשאלה שאלה זו בפניהם. מכה זו, מפני מה מתחלת בבני מעיים וגומרת בפה? נענה רבי יהודה ברבי אלעאי ראש המדברים בכל מקום ואמר. אף על פי שכליות יועצות, ולב מבין, ולשון מחתך פה גומר.

נענה רבי אלעזר ברבי יוסי ואמר. מפני שאוכלין בה דברים טמאין. דברים טמאים סלקא דעתך? אלא שאוכלין בה דברים שאינן מתוקנים. נענה רבי שמעון ואמר. בעון ביטול תורה. אמרו לו. נשים יוכיחו. שמבטלות את בעליהן. גוים יוכיחו. שמבטלין את ישראל. תינוקות יוכיחו. שמבטלין את אביהן. תינוקות של בית רבן יוכיחו.

שמע מינה. אף על לשון הרע נמי קאמר שמע מינה. ואמאי קרו ליה ראש המדברים בכל מקום? דיתבי רבי יהודה ורבי יוסי ורבי שמעון, ויתיב יהודה בן גרים גבייהו. פתח רבי יהודה ואמר. כמה נאים מעשיהן של אומה זו. תקנו שווקים, תקנו גשרים, תקנו מרחצאות. רבי יוסי שתק.

נענה רבי שמעון בן יוחאי ואמר. כל מה שתקנו, לא תקנו אלא לצורך עצמן. תקנו שווקין להושיב בהן זונות, מרחצאות לעדן בהן עצמן, גשרים ליטול מהן מכס. הלך יהודה בן גרים וסיפר דבריהם, ונשמעו למלכות. אמרו. יהודה שעילה יתעלה. יוסי ששתק יגלה לציפורי. שמעון שגינה יהרג. אזל הוא ובריה, טשו בי מדרשא.

כולי יומא גרסי. בעידן צלויי לבשי מיכסו ומצלו, והדר משלחי מנייהו כי היכי דלא ליבלו. איתיבו תריסר שני במערתא. אתא אליהו וקם אפיתחא דמערתא, אמר. מאן לודעיה לבר יוחי דמית קיסר ובטיל גזירתיה. נפקו, חזו אינשי דקא כרבי וזרעי, אמרין. מניחין חיי עולם ועוסקין בחיי שעה.

צאו ממערתכם. נפקו. כל היכא דהוה מחי רבי אלעזר, הוה מסי רבי שמעון. אמר לו. בני, די לעולם אני ואתה. בהדי פניא דמעלי שבתא חזו ההוא סבא דהוה נקיט תרי מדאני אסא ורהיט בין השמשות. אמרו ליה. הני למה לך? אמר להו. לכבוד שבת. ותיסגי לך בחד. חד כנגד זכור וחד כנגד שמור. אמר ליה לבריה.

לסוף, כי הוה מקשי רבי פנחס בן יאיר קושיא הוה מפרק ליה רבי שמעון בן יוחי עשרין וארבעה פירוקי. אמר. הואיל ואיתרחיש ניסא איזיל אתקין מילתא. דכתיב. ויבא יעקב שלם, ואמר רב. שלם בגופו, שלם בממונו, שלם בתורתו. ויחן את פני העיר,