portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
ולרבה בר עשבי למיגדל מהולתא. איני? והא תני רבה בר שמואל. ושוין שאין גודלין תנור לכתחילה. לא קשיא. כאן בימות החמה, כאן בימות הגשמים. מתני׳ עושין מעקה לגג ולמרפסת מעשה הדיוט, אבל לא מעשה אומן. שפין את הסדקין ומעגילין אותן במעגילה, ביד וברגל אבל לא במחלצים.

הציר והצינור והקורה והמנעול והמפתח שנשברו מתקנן במועד, ובלבד שלא יתכוין לעשות מלאכתו במועד. וכל כבשין שהוא יכול לאכול מהן במועד כובשן. גמ׳ היכי דמי מעשה הדיוט? רב יוסף אמר. בהוצא ודפנא. במתניתא תנא. צר בצרור ואינו טח בטיט. שפין את הסדקין ומעגילין אותן במעגילה.

השתא במעגילה אמרת שרי ביד וברגל מיבעיא? הכי קאמר. שפין את הסדקין ומעגילין אותן כעין מעגילה, ביד וברגל, אבל לא במחלצים. הציר והצינור והקורה והמנעול והמפתח שנשברו מתקנן במועד. ורמינהי. עד ימיו היה פטיש מכה בירושלים כו׳. עד ימיו אין, מכאן ואילך לא.

שרא להו רבא למימלח מינייהו. אמר ליה אביי, והא תנן. כבשין שהוא יכול לאכול מהן במועד כובשן. אמר ליה. כיון דמעיקרא אדעתא דאכילה אייתינהו, ואי שביק להו פסדי, כפרקמטיא האבד דמי, ושרי. ואיכא דאמרי, שרא להו רבא מיצד מיזל אייתויי ומימלח. אמר ליה אביי.

והא אנן, כבשין שהוא יכול לאכול מהן כובשן תנן. אמר ליה. הני נמי מיתאכלי אגב איצצא. כי הא דשמואל עבדו ליה שיתין איצצי ואכל. רבא איקלע לבי ריש גלותא, עבדי ליה שיתין איצצי ואכל. רב איקלע לבי רב שפיר,

אייתו לקמייהו ההוא כוורא תילתא בישולא תילתא מילחא ותילתא טוויא. אמר רב. אמר לי אדא ציידא, כוורא סמוך למיסרחיה מעלי. ואמר רב, אמר לי אדא ציידא. כוורא, טווייא באחוה, אסוקיה באבוה, מיכליה בבריה, משתי עליה אבוה.

ואמר רב, אמר לי אדא ציידא. כוורא, תחלי, וחלבא ליטעון גופא ולא ליטעון פוריא. ואמר רב, אמר לי אדא ציידא. כוורא, תחלי, וחלבא מיא ולא שיכרא, שיכרא ולא חמרא. הדרן עלך משקין בית השלחין מי שהפך את

אם היו מושכרין או מוחכרין אצל אחרים הרי אלו יעשו. והוא סבר. אדם חשוב שאני.
נידון ככרמלית. למאן דאמר בין העמודים, כל שכן איצטבא. למאן דאמר איצטבא איצטבא הוא דלא ניחא תשמישתיה, אבל בין העמודים דניחא תשמישתיה לא. לישנא אחרינא. אבל בין העמודין דזימנין דדרסי ליה רבים, כרשות הרבים דמיא. אמר רבה בר שילא אמר רב חסדא.

אלא מאי ותופסת עד עשרה דעד עשרה הוא דהויא כרמלית, למעלה מעשרה טפחים לא הויא כרמלית. וכי הא דאמר ליה שמואל לרב יהודה. שיננא, לא תיהוי במילי דשבתא למעלה מעשרה. למאי הלכתא? אילימא דאין רשות היחיד למעלה מעשרה? והאמר רב חסדא. נעץ קנה ברשות היחיד וזרק ונח על גביו, אפילו גבוה מאה אמה חייב,

מקולי רשות היחיד דאי איכא מקום ארבעה הוא דהויא כרמלית, ואי לא מקום פטור בעלמא הוא. מקולי רשות הרבים דעד עשרה טפחים הוא דהויא כרמלית, למעלה מעשרה טפחים לא הויא כרמלית. גופא, אמר רב גידל אמר רב חייא בר יוסף אמר רב. בית שאין תוכו עשרה וקרויו משלימו לעשרה, על גגו מותר לטלטל בכולו,

בתוכו אין מטלטלין בו אלא בארבע אמות. אמר אביי. ואם חקק בו ארבעה על ארבעה והשלימו לעשרה, מותר לטלטל בכולו. מאי טעמא? הוי חורי רשות היחיד, וחורי רשות היחיד כרשות היחיד דמו. דאיתמר. חורי רשות היחיד כרשות היחיד דמו, חורי רשות הרבים, אביי אומר כרשות הרבים דמו. רבא אומר. לאו כרשות הרבים דמו.

לדידך דאמרת חורי רשות הרבים כרשות הרבים דמו, מאי שנא מהא דכי אתא רב דימי אמר רבי יוחנן. לא נצרכה אלא לקרן זוית הסמוכה לרשות הרבים, ותיהוי כחורי רשות הרבים?. התם לא ניחא תשמישתיה, הכא ניחא תשמישתיה. תנן.

הזורק ארבע אמות בכותל, למעלה מעשרה כזורק באויר. למטה מעשרה טפחים כזורק בארץ. והוינן בה. מאי כזורק בארץ? והא לא נח. ואמר רבי יוחנן, בדבילה שמינה שנו. ואי סלקא דעתך חורי רשות הרבים כרשות הרבים דמו, למה לי לאוקמה בדבילה שמינה? לוקמה בצרור וחפץ, ודנח בחור.

והאמר רב יהודה אמר רבי חייא. זרק למעלה מעשרה טפחים והלכה ונחה בחור כל שהוא באנו למחלוקת רבי מאיר ורבנן. דרבי מאיר סבר חוקקין להשלים. ורבנן סברי אין חוקקין להשלים. אלא לאו שמע מינה, בכותל דלית ביה חור. שמע מינה. גופא. אמר רב חסדא. נעץ קנה ברשות היחיד, וזרק ונח על גביו,

אלא הכא באילן העומד ברשות היחיד ונופו נוטה לרשות הרבים, וזרק ונח אנופו, דרבי סבר אמרינן שדי נופו בתר עיקרו. ורבנן סברי לא אמרינן שדי נופו בתר עיקרו.
אלא מידי דהוה אמוציא מרשות היחיד לרשות הרבים דרך צדי רשות הרבים. התם, לאו אף על גב דאי מנח ליה אצדי רשות הרבים פטור, וכי מנח ליה ברשות הרבים חייב, הכא נמי לא שנא. מתקיף לה רב פפא. הניחא לרבנן דאמרי צדי רשות הרבים לאו כרשות הרבים דמי. אלא לרבי אליעזר בן יעקב דאמר צדי רשות הרבים כרשות הרבים דמי, מאי איכא למימר?

סרטיא ופלטיא גדולה, ומבואות המפולשין זו היא רשות הרבים גמורה. אין מוציאין מרשות היחיד זו לרשות הרבים זו, ואין מכניסין מרשות הרבים זו לרשות היחיד זו, ואם הוציא והכניס בשוגג חייב חטאת, במזיד ענוש כרת, ונסקל. אבל ים ובקעה ואיסטוונית והכרמלית אינה לא כרשות הרבים ולא כרשות היחיד.

ואין נושאין ונותנין בתוכה. ואם נשא ונתן בתוכה פטור. ואין מוציאין מתוכה לרשות הרבים, ולא מרשות הרבים לתוכה. ואין מכניסין מרשות היחיד לתוכה, ולא מתוכה לרשות היחיד. ואם הוציא והכניס פטור. חצרות של רבים ומבואות שאינן מפולשין, עירבו מותרין. לא עירבו אסורים. אדם עומד על האיסקופה, נוטל מבעל הבית ונותן לו,

נוטל מעני ונותן לו, ובלבד שלא יטול מבעל הבית ונותן לעני, מעני ונותן לבעל הבית. ואם נטל ונתן שלשתן פטורים. אחרים אומרים. איסקופה משמשת שתי רשויות. בזמן שהפתח פתוח כלפנים, פתח נעול כלחוץ. ואם היתה איסקופה גבוהה עשרה ורחבה ארבעה הרי זה רשות לעצמה.

אמר מר. זו היא רשות היחיד. למעוטי מאי? למעוטי הא דרבי יהודה. דתניא, יתר על כן אמר רבי יהודה. מי שיש לו שני בתים בשני צדי רשות הרבים, עושה לחי מכאן, ולחי מכאן, או קורה מכאן וקורה מכאן, ונושא ונותן באמצע. אמרו לו. אין מערבין רשות הרבים בכך. ואמאי קרו ליה גמורה?

במזיד ענוש כרת ונסקל אצטריכא ליה. הא נמי פשיטא. הא קא משמע לן כדרב, דאמר רב. מצאתי מגלת סתרים בי רבי חייא וכתוב בה. איסי בן יהודה אומר. אבות מלאכות ארבעים חסר אחת, ואינו חייב אלא אחת. איני?. והתנן. אבות מלאכות ארבעים חסר אחת. והוינן בה. מנינא למה לי? ואמר רבי יוחנן.

אמר עולא. לעולם כרמלית הויא, ואמאי קרי לה רשות היחיד לפי שאינה רשות
וסוכה תהיה לצל יומם מחורב, עד עשרים אמה אדם יושב בצל סוכה, למעלה מעשרים אמה אין אדם יושב בצל סוכה אלא בצל דפנות. אמר ליה אביי. אלא מעתה, העושה סוכתו בעשתרות קרנים, הכי נמי דלא הוי סוכה? אמר ליה. התם, דל עשתרות קרנים איכא צל סוכה. הכא, דל דפנות ליכא צל סוכה. ורבא אמר, מהכא. בסוכות תשבו שבעת ימים. אמרה תורה. כל שבעת הימים צא מדירת קבע ושב בדירת עראי.

כמאן דלא כחד. בשלמא דרבי יאשיה פליגא אדרב הונא ורב חנן בר רבה, דאינהו קא יהבי שעורא במשכא, ואיהו לא קא יהיב שעורא במשכא. אלא רב הונא ורב חנן בר רבה, נימא בהכשר סוכה קמיפלגי, דמר סבר הכשר סוכה בארבע אמות, ומר סבר הכשר סוכה במחזקת ראשו ורובו ושולחנו? לא, דכולי עלמא הכשר סוכה ראשו ורובו ושולחנו. והכא בהא קמיפלגי. דמר סבר במחזקת ראשו ורובו ושולחנו פליגי,

כי תאמרו בנים קטנים היו, וקטנים פטורין מן הסוכה כיון דשבעה הוו, אי אפשר דלא הוי בהו חד שאינו צריך לאמו. וכי תימרו קטן שאינו צריך לאמו מדרבנן הוא דמיחייב, ואיהי בדרבנן לא משגחה, תא שמע. ועוד, כל מעשיה
שנאמר. אחור וקדם צרתני. ויבן ה׳ אלהים את הצלע. רב ושמואל. חד אמר פרצוף. וחד אמר זנב. בשלמא למאן דאמר פרצוף היינו דכתיב אחור וקדם צרתני. אלא למאן דאמר זנב, מאי אחור וקדם צרתני? כדרבי אמי, דאמר רבי אמי. אחור למעשה בראשית, וקדם לפורענות. בשלמא אחור למעשה בראשית דלא אברי עד מעלי שבתא, אלא וקדם לפורענות,

כדרבי אבהו, דרבי אבהו רמי. כתיב. זכר ונקבה בראם, וכתיב כי בצלם אלהים עשה את האדם. הא כיצד? בתחלה עלה במחשבה לבראת שנים, ולבסוף לא נברא אלא אחד. בשלמא למאן דאמר פרצוף, היינו דכתיב ויסגר בשר תחתנה, אלא למאן דאמר זנב, מאי ויסגר בשר תחתנה? אמר רבי ירמיה, ואיתימא רב זביד, ואיתימא רב נחמן בר יצחק. לא נצרכה אלא למקום חתך.

מכאן למדה תורה דרך ארץ שיחזור גדול עם קטן בשושבינות, ואל ירע לו. ולמאן דאמר פרצוף, הי מינייהו סגי ברישא? אמר רב נחמן בר יצחק. מסתברא דגברא סגי ברישא. דתניא. לא יהלך אדם אחורי אשה בדרך, ואפילו אשתו. נזדמנה לו על הגשר יסלקנה לצדדין. וכל העובר אחורי אשה בנהר אין לו חלק לעולם הבא. תנו רבנן.

המרצה מעות לאשה מידו לידה כדי להסתכל בה, אפילו יש בידו תורה ומעשים טובים כמשה רבינו לא ינקה מדינה של גיהנם. שנאמר יד ליד לא ינקה רע לא ינקה מדינה של גיהנם. אמר רב נחמן. מנוח עם הארץ היה, דכתיב. וילך מנוח אחרי אשתו. מתקיף לה רב נחמן בר יצחק.

אלא מעתה, גבי אלקנה, דכתיב. וילך אלקנה אחרי אשתו, וגבי אלישע, דכתיב. ויקם וילך אחריה, הכי נמי אחריה ממש? אלא אחרי דבריה ואחרי עצתה, הכא נמי אחרי דבריה ואחרי עצתה. אמר רב אשי. ולמאי דקאמר רב נחמן, מנוח עם הארץ היה אפילו בי רב נמי לא קרא,

רשעים יצר רע שופטן, שנאמר. נאם פשע לרשע בקרב לבי אין פחד אלהים לנגד עיניו. בינונים זה וזה שופטן, שנאמר. יעמד לימין אביון להושיע משפטי נפשו. אמר רבה. כגון אנו בינונים. אמר ליה אביי. לא שביק מר חיי לכל בריה? ואמר רבא. לא איברי עלמא אלא לרשיעי גמורי או לצדיקי גמורי. אמר רבא.

אמר להם. מפני מה אתם בורחים? אמרו לו. מפני רשתות שמביאין עלינו בני אדם. אמר להם. רצונכם שתעלו ליבשה, ונדור אני ואתם, כשם שדרו אבותי עם אבותיכם? אמרו לו. אתה הוא שאומרים עליך פקח שבחיות?. לא פקח אתה, אלא טפש אתה. ומה במקום חיותנו, אנו מתיראין, במקום מיתתנו על אחת כמה וכמה.

אוי לו לפפוס שנתפס על דברים בטלים. בשעה שהוציאו את רבי עקיבא להריגה זמן קריאת שמע היה, והיו סורקים את בשרו במסרקות של ברזל, והיה מקבל עליו עול מלכות שמים. אמרו לו תלמידיו. רבינו, עד כאן?. אמר להם. כל ימי הייתי מצטער על פסוק זה בכל נפשך אפילו נוטל את נשמתך. אמרתי. מתי יבא לידי ואקיימנו, ועכשיו שבא לידי, לא אקיימנו?

לא יקל אדם את ראשו כנגד שער המזרח שהוא מכוון כנגד בית קדשי הקדשים וכו׳. אמר רב יהודה אמר רב. לא אמרו אלא מן הצופים ולפנים, וברואה. איתמר נמי. אמר רבי אבא בריה דרבי חייא בר אבא, הכי אמר רבי יוחנן. לא אמרו אלא מן הצופים ולפנים, וברואה ובשאין גדר, ובזמן שהשכינה שורה. תנו רבנן. הנפנה ביהודה,

ובגליל, צפון ודרום אסור, מזרח ומערב מותר. ורבי יוסי מתיר. שהיה רבי יוסי אומר. לא אסרו אלא ברואה. רבי יהודה אומר. בזמן שבית המקדש קיים אסור, בזמן שאין בית המקדש קיים מותר. רבי עקיבא אוסר בכל מקום. רבי עקיבא היינו תנא קמא. איכא בינייהו חוץ לארץ. רבה הוו שדיין ליה לבני מזרח ומערב.

אזל אביי שדנהו צפון ודרום, על רבה תרצנהו. אמר. מאן האי דקמצער לי? אנא כרבי עקיבא סבירא לי דאמר. בכל מקום אסור.
אבל יחיד במקום רבים אימא לא. אמר ליה רבא לאביי. מכדי עירובין דרבנן, מה לי יחיד במקום יחיד, ומה לי יחיד במקום רבים. אמר ליה רב פפא לרבא. ובדרבנן לא שני לן בין יחיד במקום יחיד ליחיד במקום רבים. והתנן, רבי אלעזר אומר. כל אשה שעברו עליה שלש עונות דייה שעתה. ותניא. מעשה ועשה רבי כרבי אלעזר.

לאחר שנזכר, אמר. כדי הוא רבי אלעזר לסמוך עליו בשעת הדחק. מאי לאחר שנזכר? אילימא. לאחר שנזכר דאין הלכה כרבי אלעזר אלא כרבנן בשעת הדחק היכי עביד כוותיה. אלא. דלא איתמר הלכתא לא כרבי אלעזר ולא כרבנן. לאחר שנזכר דלאו יחיד פליג עליה אלא רבים פליגי עליה, אמר. כדי הוא רבי אלעזר לסמוך עליו בשעת הדחק.

אמר רב משרשיא לרבא, ואמרי לה רב נחמן בר יצחק לרבא. ובדרבנן לא שני בין יחיד במקום יחיד, בין יחיד במקום רבים? והתניא. שמועה קרובה נוהגת שבעה ושלשים, רחוקה אינה נוהגת אלא יום אחד. ואי זו היא קרובה ואיזו היא רחוקה? בתוך שלשים קרובה, לאחר שלשים רחוקה, דברי רבי עקיבא.

אבל בעירובי תחומין אימא לא צריכא. ומנא תימרא דשני לן בין עירובי חצירות לעירובי תחומין דתנן, אמר רבי יהודה. במה דברים אמורים בעירובי תחומין, אבל בעירובי חצירות מערבין בין לדעת ובין שלא לדעת, שזכין לאדם שלא בפניו, ואין חבין לאדם אלא בפניו. רב אשי אמר. איצטריך,

רבי מאיר ורבי יהודה הלכה כרבי יהודה, רבי יהודה ורבי יוסי הלכה כרבי יוסי. ואין צריך לומר רבי מאיר ורבי יוסי הלכה כרבי יוסי. השתא במקום רבי יהודה ליתא, במקום רבי יוסי מיבעיא?. אמר רב אסי. אף אני לומד. רבי יוסי ורבי שמעון הלכה כרבי יוסי, דאמר רבי אבא אמר רבי יוחנן. רבי יהודה ורבי שמעון הלכה כרבי יהודה. השתא במקום רבי יהודה ליתא, במקום רבי יוסי מיבעיא?

איבעיא להו. רבי מאיר ורבי שמעון, מאי? תיקו. אמר רב משרשיא. ליתנהו להני כללי. מנא ליה לרב משרשיא הא? אילימא מהא דתנן. רבי שמעון אומר למה הדבר דומה לשלש חצירות הפתוחות זו לזו ופתוחות לרשות הרבים.
הכא בכלכלה פחותה עסקינן, דאבן גופה נעשית דופן לכלכלה. מטלטלין תרומה וכו׳. אמר רב חסדא. לא שנו אלא שטהורה למטה וטמאה למעלה. אבל טהורה למעלה וטמאה למטה שקיל ליה לטהורה ושביק ליה לטמאה.

אין המדומע מדמע אלא לפי חשבון. אימר דשמעת ליה לחומרא, לקולא מי שמעת ליה?. אלא. הוא דאמר כרבי שמעון, כדתנן. סאה תרומה שנפלה למאה, ולא הספיק להגביה עד שנפלה אחרת הרי זו אסורה. ורבי שמעון מתיר. וממאי? דילמא התם בהא קמיפלגי, דתנא קמא סבר אף על גב דנפלו בזה אחר זה כמאן דנפל בבת אחת דמי.

מתני׳ האבן שעל פי החבית מטה על צדה, והיא נופלת. היתה בין החביות מגביהה ומטה על צדה, והיא נופלת. מעות שעל הכר מנער את הכר, והן נופלות. היתה עליו לשלשת מקנחה בסמרטוט. היתה של עור נותנין עליה מים עד שתכלה. גמ׳ אמר רב הונא אמר רב. לא שנו אלא בשוכח,

אפילו שכח נמי [לא] ולא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד. אביי מנח כפא אכיפי. רבא מנח סכינא אבר יונה ומטלטלה. אמר רב יוסף. כמה חריפן שמעתתא דדרדקי. אימר דאמור רבנן בשוכח, לכתחילה מי אמור?. אמר אביי. אי לאו דאדם חשוב אנא, כפא אכיפי למה לי? הא חזו למיזגא עלייהו.

אמר רבא. אנא, אי לאו דאדם חשוב אנא סכינא אבר יונה למה לי? הא חזי לי לאומצא. טעמא דחזי לאומצא, הא לא חזי לאומצא לא. למימרא דרבא כרבי יהודה סבירא ליה? והאמר רבא לשמעיה. טווי לי בר אווזא, ושדי מיעיה לשונרא. התם כיון
מתני׳ אין שוחטין את הפסח על היחיד דברי רבי יהודה, ורבי יוסי מתיר. ואפילו חבורה של מאה שאינן יכולין לאכול כזית אין שוחטין עליהן. ואין עושין חבורת נשים ועבדים וקטנים. גמ׳ תנו רבנן. מנין שאין שוחטין את הפסח על היחיד, תלמוד לומר. לא תוכל לזבח את הפסח באחד, דברי רבי יהודה. ורבי יוסי אומר.

יכול אף בשעת היתר הבמות כן, תלמוד לומר. באחד שעריך לא אמרו אלא בשעה שכל ישראל נכנסין בשער אחד. ורבי יהודה, האי מנא ליה? תרתי שמעת מינה. ולרבי יוסי, ממאי דלהכי דקאמר רבי שמעון? דילמא כדקאמר רבי יהודה הוא דאתא? אמר לך. לא סלקא דעתך, דהא כתיב. איש לפי אכלו.

אשה בשני שוחטין עליה בפני עצמה, ואין צריך לומר בראשון. רבי שמעון אומר. אשה בראשון עושין אותה טפילה לאחרים, בשני אין שוחטין עליה כל עיקר. במאי קמיפלגי? רבי יהודה סבר. במכסת נפשת, ואפילו נשים. וכי תימא, אי הכי אפילו בשני נמי? כתיב. חטאו ישא האיש ההוא. איש אין, אשה לא.

כתיב בראשון איש, איש אין, אשה לא. וכי תימא, אי הכי אפילו טפילה נמי לא? אהני ליה במכסת נפשת לטפילה. וכי תימא, אפילו בשני נמי. מיעט רחמנא בשני, דכתיב. חטאו ישא האיש, איש אין, אשה לא. ממאי קממעיט ליה? אי מחיוב השתא בראשון לא, בשני מיבעיא? אלא לאו, מטפילה. ומאי איש דקאמר רבי שמעון?

אי נימא. ויקחו להם איש שה לבית אבות וגו׳ ההוא מיבעי ליה לכדרבי יצחק, דאמר. איש זוכה, ואין קטן זוכה. ואלא מאיש לפי אכלו, הא מדרבי יוסי סבר לה כרבי שמעון, רבי שמעון נמי סבר לה כרבי יוסי, וההוא מיבעי ליה דשוחטין את הפסח על היחיד. אמר לך. אם כן נכתוב רחמנא לפי אכלו.

מאי איש שמעת מינה תרתי. כמאן אזלא הא דאמר רבי אלעזר. אשה בראשון חובה ובשני רשות, ודוחה את השבת. אי רשות, אמאי דוחה את השבת? אלא אימא. בשני רשות ובראשון חובה, ודוחה את השבת. כמאן כרבי יהודה. אמר רבי יעקב אמר רבי יוחנן. אין עושין חבורה שכולה גרים, שמא ידקדקו בו ויביאוהו לידי פסול.

תנו רבנן. פסח ומצה ומרור, בראשון חובה, מכאן ואילך רשות, רבי שמעון אומר. באנשים חובה ובנשים רשות. אהייא קאי? אילימא אפסח, פסח כל שבעה מי איכא? ואלא אמצה ומרור, אימא סיפא. רבי שמעון אומר. באנשים חובה ובנשים רשות, לית ליה לרבי שמעון הא דאמר רבי אלעזר.

נשים חייבות באכילת מצה דבר תורה, שנאמר. לא תאכל עליו חמץ שבעת ימים תאכל עליו מצות כל שישנו בבל תאכל חמץ, ישנו בקום אכול מצה. והני נשים, הואיל וישנן בבל תאכל חמץ, ישנן בקום אכול מצה. אלא אימא. פסח מצה ומרור, בראשון חובה, מכאן ואילך רשות.
ורחמנא אמר. ושפטו העדה והצילו העדה. אלא אמר רבא. לדברי רבי מאיר אדם טועה שתי שעות חסר משהו. לדברי רבי יהודה אדם טועה שלש שעות חסר משהו. לדברי רבי מאיר אדם טועה שתי שעות חסר משהו,

ואי אמרת טעי איניש כולי האי, חקירות דאיזו שעה נמי עדות שאי אתה יכול להזימה היא, דאמרי. מטעי קטעינן. דיהבינן להו כולי טעותייהו. לרבי מאיר יהבינן להו מתחילת שעה ראשונה עד סוף חמש. ובדין הוא דניתיב להו מעיקרא טפי, אלא בין יממא לליליא לא טעו אינשי. ולרבי יהודה יהבינן להו מתחילת שעה ראשונה ועד סוף ששית.

ובדין הוא דניתיב לקמיה טפי, אלא שבחמש חמה במזרח, ובשבע חמה במערב. תנן רבי מאיר אומר. אוכלין כל חמש, ושורפין בתחילת שש. רבי יהודה אומר. אוכלין כל ארבע, ותולין כל חמש, ושורפין בתחילת שש. לאביי אליבא דרבי מאיר, דאמר. אין אדם טועה ולא כלום ניכול כולה שית. ולהך לישנא נמי דאמר. אדם טועה משהו ניכול עד סוף שית.

ואביי אליבא דרבי יהודה, דאמר. אדם טועה חצי שעה ניכול עד פלגא דשית. ולהך לישנא נמי דאמרת. אדם טועה שעה ומשהו ניכול עד סוף חמש. (אלא) אמר אביי. עדות מסורה לזריזים, חמץ לכל מסור. ורבא אליבא דרבי מאיר, דאמר. אדם טועה שתי שעות חסר משהו מתחילת חמש לא ניכול. חמש חמה במזרח, ושבע חמה במערב.

אלא אמר רבא. גזירה משום יום המעונן. אי הכי, אפילו בארבע שעות נמי לא ניכול. אמר רב פפא. ארבע זמן סעודה לכל היא. תנו רבנן. שעה ראשונה מאכל לודים. שניה מאכל ליסטין. שלישית מאכל יורשין. רביעית מאכל פועלין. חמישית מאכל תלמידי חכמים. ששית מאכל כל אדם. והאמר רב פפא.

רביעית זמן סעודה לכל היא. אלא איפוך. רביעית מאכל כל אדם, חמישית מאכל פועלים, ששית מאכל תלמידי חכמים. מכאן ואילך, כזורק אבן לחמת. אמר אביי. לא אמרן אלא דלא טעים מידי בצפרא. אבל טעים מידי בצפרא לית לן בה. אמר רב אשי. כמחלוקת בעדות, כך מחלוקת בחמץ. פשיטא, היינו הך דאמרינן. הא קא משמע לן.
ירדה להם רביעה ראשונה באחד בניסן. אמר להם נביא לישראל. צאו וזרעו. אמרו לו. מי שיש לו קב חטים או קבים שעורין יאכלנו ויחיה, או יזרענו וימות? אמר להם. אף על פי כן צאו וזרעו. נעשה להם נס, ונתגלה להם מה שבכתלין ומה שבחורי נמלים. יצאו וזרעו שני ושלישי ורביעי,

וכתיב בהו. כי עברו איי כתיים וראו וקדר שלחו והתבוננו מאד וגו׳ ההימיר גוי אלהים והמה לא אלהים ועמי המיר כבודו בלוא יועיל. תנא. כותיים עובדים לאש, וקדריים עובדין למים, ואף על פי שיודעים שהמים מכבין את האש לא המירו אלהיהם,

ועמי המיר כבודו בלוא יועיל. ואמר ליה רב נחמן לרבי יצחק, מאי דכתיב. ויהי כאשר זקן שמואל, ומי סיב שמואל כולי האי? והא בר חמישים ושתים הוה, דאמר מר. מת בחמישים ושתים שנה, זהו מיתתו של שמואל הרמתי. אמר ליה, הכי אמר רבי יוחנן. זקנה קפצה עליו, דכתיב. נחמתי כי המלכתי את שאול.

מקיש הוא לזרעו. מה זרעו בחיים אף הוא בחיים. אמר רבי יצחק. כל האומר רחב רחב מיד נקרי. אמר ליה רב נחמן. אנא אמינא ולא איכפת לי. אמר ליה. כי קאמינא, ביודעה ובמכירה. כי הוו מיפטרי מהדדי, אמר ליה. ליברכן מר. אמר ליה. אמשול לך משל, למה הדבר דומה? לאדם שהיה הולך במדבר והיה רעב ועיף וצמא,

ומצא אילן שפירותיו מתוקין וצלו נאה ואמת המים עוברת תחתיו. אכל מפירותיו, ושתה ממימיו, וישב בצילו. וכשביקש לילך, אמר. אילן אילן, במה אברכך? אם אומר לך שיהו פירותיך מתוקין הרי פירותיך מתוקין, שיהא צילך נאה הרי צילך נאה, שתהא אמת המים עוברת תחתיך הרי אמת המים עוברת תחתיך,

אלא. יהי רצון שכל נטיעות שנוטעין ממך יהיו כמותך. אף אתה, במה אברכך? אם בתורה הרי תורה, אם בעושר הרי עושר, אם בבנים הרי בנים, אלא. יהי רצון שיהיו צאצאי מעיך כמותך.
אמר רבה. ממאי, דילמא לעולם אימא לך לאחר התרת כלים נשנו.

קנים טעמא מאי משום איעפושי, בהאי פורתא לא מיעפש. מקלות, אפשר כרבי אלעזר. גלוסטרא כדרבי ינאי, דאמר רבי ינאי. בחצר שאינה מעורבת עסקינן, רבי יהושע סבר. תוך הפתח כלפנים דמי וקמטלטל מנא דבתים בחצר. ורבי טרפון סבר. תוך הפתח כלחוץ דמי, ומנא דחצר בחצר קא מטלטל. מדוכה רבי נחמיה היא. מתני׳

ואתא רבי נחמיה למימר. ואפילו דבר שמלאכתו להיתר, לצורך גופו ולצורך מקומו אין, מחמה לצל לא. יתיב רב ספרא ורב אחא בר הונא ורב הונא בר חנינא, ויתבי וקאמרי. לרבה אליבא דרבי נחמיה הני קערות היכי מטלטלינן? אמר להו רב ספרא. מידי דהוה אגרף של רעי. אמר ליה אביי לרבה, למר אליבא דרבי נחמיה,

גזירה יום טוב אטו שבת. וכי תימא. שבת גופיה תישתרי, דהא דבר שמלאכתו לאיסור, לצורך גופו ולצורך מקומו שרי הני מילי היכא דאיכא תורת כלי עליו, היכא דליכא תורת כלי עליו לא. ומי גזרינן? והתנן. משילין פירות דרך ארובה ביום טוב, אבל לא בשבת. ומי לא גזרינן? והתנן. אין בין יום טוב לשבת אלא אוכל נפש בלבד.

והשני עושה לו פרנסה במקומו בשביל שלא ימות. רבי יהושע אומר. מעלה את הראשון על מנת לשוחטו, ואינו שוחטו, ומערים ומעלה את השני, רצה זה שוחט, רצה זה שוחט. ממאי? דילמא עד כאן לא קאמר רבי אליעזר התם אלא דאפשר בפרנסה, אבל היכא דלא אפשר בפרנסה לא. אי נמי, עד כאן לא קאמר רבי יהושע התם דאפשר בהערמה,

אבל היכא דלא אפשר בהערמה לא. אלא אמר רב פפא. לא קשיא, הא בית שמאי, הא בית הלל. דתנן, בית שמאי אומרים. אין מוציאין את הקטן ואת הלולב ואת ספר תורה לרשות הרבים, ובית הלל מתירין. אימר דשמעת להו לבית שמאי הוצאה, טלטול מי שמעת להו? וטלטול גופיה לאו משום הוצאה היא?.

ואף רב סבר לה להא דרבא. דאמר רב. מר שלא יגנב זהו טלטול שלא לצורך, ואסור. טעמא שלא יגנב, אבל לצורך גופו ולצורך מקומו מותר. איני?. והא רב כהנא איקלע לבי רב, ואמר. אייתו ליה שותא לכהנא ליתיב עלה. לאו למימרא דדבר שמלאכתו לאיסור, לצורך גופו אין, לצורך מקומו לא.

מכבדות של מילת מותר לטלטלן בשבת, אבל של תמרה לא. רבי אלעזר אומר. אף של תמרה. במאי עסקינן? אילימא לצורך גופו ולצורך מקומו בהא לימא רב של תמרה לא? והא רב כרבא סבירא ליה. אלא מחמה לצל. בהא לימא רבי אלעזר אף של תמרה? לעולם מחמה לצל, אימא. וכן אמר רבי אלעזר.

אמר רב יהודה אמר שמואל מחלוקת שנשברו בשבת, דמר סבר מוכן הוא, ומר סבר נולד הוא, אבל מערב שבת דברי הכל מותרין, הואיל והוכנו למלאכה מבעוד יום. תני חדא. מסיקין בכלים, ואין מסיקין בשברי כלים. ותניא אידך. כשם שמסיקין בכלים, כך מסיקין בשברי כלים. ותניא אידך. אין מסיקין לא בכלים ולא בשברי כלים.

אפילו ברשות הרבים. ואזדא רבא לטעמיה. דרבא הוה קאזיל בריתקא דמחוזא, אתווס מסאניה טינא. אתא שמעיה, שקל חספא וקא מכפר ליה. רמו ביה רבנן קלא. אמר. לא מיסתייא דלא גמירי, מיגמר נמי מגמרי?. אילו בחצר הואי מי לא הוה חזיא לכסויי ביה מנא? הכא נמי חזיא לדידי.

אמר רב יהודה אמר שמואל. מגופת חבית שנכתתה מותר לטלטל בשבת. תניא נמי הכי. מגופה שנכתתה היא ושבריה מותר לטלטלה בשבת. ולא יספות ממנה שבר לכסות בה את הכלי ולסמוך בה כרעי המטה. ואם זרקה באשפה אסור.

מתקיף לה רב פפא. אלא מעתה, זריק ליה לגלימיה הכי נמי דאסור?. אלא אמר רב פפא. אם זרקה מבעוד יום לאשפה
ורב נחמן? התם כדרב שמעיה, דאמר רב שמעיה. חזקה אין בית דין של כהנים עומדים משם עד שיכלו כל מעות שבשופר. אמר רב ששת. מנא אמינא לה, דתניא. האומר לחבירו צא ולקט לך תאנים מתאנתי אוכל מהן עראי ומעשרן ודאי. מלא לך כלכלה זה תאנים מתאנתי אוכל מהן עראי ומעשרן דמאי. במה דברים אמורים בעם הארץ,

מוטב שיחשדו חברים לתרום שלא מן המוקף, ולא יאכילו לעמי הארץ טבלים. עד כאן לא פליגי אלא דמר סבר. נחשדו, ומר סבר. לא נחשדו. אבל כולי עלמא. חזקה שליח עושה שליחותו. ורב נחמן, התם כדרב חנינא חוזאה, דאמר רב חנינא חוזאה. חזקה הוא על חבר שאינו מוציא דבר שאינו מתוקן מתחת ידו.

עמי הארץ מאי בעי התם? אמר רבינא. רישא בעם הארץ שאמר לחבר, סיפא בחבר שאמר לעם הארץ, וחבר אחר שומעו. רבי סבר. אותו חבר אוכל ואינו צריך לעשר, דודאי עישורי מעשר ההוא חבר קמא עילויה. ורבן שמעון בן גמליאל אומר. לא יאכל עד שיעשר,

גמ׳ יתיב רבי חייא בר אבא ורבי אסי ורבא בר נתן, ויתיב רב נחמן גבייהו, ויתבי וקאמרי. האי אילן, דקאי היכא? אילימא דקאי ברשות היחיד, מה לי למעלה מה לי למטה? רשות היחיד עולה עד לרקיע. ואלא דקאי ברשות הרבים. דמתכוין לשבות היכא? אילימא דנתכוון לשבות למעלה הוא ועירובו במקום אחד הוא.

אלא נתכוון לשבות למטה והא קא משתמש באילן. לעולם דקאי ברשות הרבים, ונתכוון לשבות למטה. ורבי היא, דאמר. כל דבר שהוא משום שבות לא גזרו עליו בין השמשות. אמר להו רב נחמן. ישר, וכן אמר שמואל. אמרו ליה. פתריתו בה כולי האי?. אינהו נמי הכי קא פתרי בה. אלא הכי אמרו ליה. קבעיתו ליה בגמרא? אמר להו. אין.

אתמר נמי, אמר רב נחמן אמר שמואל. הכא באילן העומד ברשות הרבים עסקינן, גבוה עשרה ורחב ארבעה, ונתכוון לשבות למטה, ורבי היא, דאמר. כל דבר שהוא משום שבות לא גזרו עליו בין השמשות. אמר רבא. לא שנו אלא באילן העומד חוץ לעיבורה של עיר,
כדמתני רב לחייא בריה. ולא ילין לבקר זבח חג הפסח, זבח חג זה חגיגה, הפסח כמשמעו, ואמר רחמנא. לא ילין. איבעיא להו. לבן תימא נאכלת צלי או אין נאכלת צלי? כי אקשיה רחמנא לפסח ללינה, אבל לצלי לא, או דילמא לא שנא? תא שמע.

חל ארבעה עשר להיות בשבת שוחט בה מיד, ובחמשה עשר שוחט בה מיד. נמצאת קופיץ קשורה לסכין הרי היא כסכין. מכלל דרישא לאו בשבת עסקינן. ואלא שבא במרובה. מנא ידעי? ואלא שבא בטומאה. סוף סוף, מנא ידעי? דמית נשיא. דמית נשיא אימת?

אילימא דמית בשלשה עשר סכין למה לי דמטבליה? ואלא דמית בארבעה עשר. מאי שנא סכין דמטביל, ומאי שנא קופיץ דלא מטביל לה? לא צריכא, דנשיא גוסס בשלשה עשר. סכין, דחד ספיקא מטביל לה. קופיץ, דתרי ספיקי לא מטביל לה. תניא, יהודה בן דורתאי פירש הוא ודורתאי בנו,

אלא מותר הפסח יהא לדבר הבא מן הצאן ומן הבקר. ורבנן, מאי טעמא לא דחי שבת? הא ודאי קרבן ציבור הוא. אמר רבי אילעא משום רבי יהודה בן ספרא, אמר קרא. וחגתם אתו חג לה׳ שבעת ימים בשנה. שבעה? שמונה הוו. אלא מכאן לחגיגה שאינה דוחה את השבת. כי אתא רבין אמר.

אמרתי לפני רבותי. פעמים שאי אתה מוצא אלא ששה, כגון שחל יום טוב הראשון של חג בשבת. אמר אביי. אבין תכלא לימא כי
לא הוצרכו לומר שבת ראשונה לא יצא מפתח ביתו, שהרי הכל נכנסין לביתו לנחמו. אלא. שניה אינו יוצא מפתח ביתו, שלישית יוצא ואינו יושב במקומו, רביעית יושב במקומו ואינו מדבר, חמישית הרי הוא ככל אדם. תנו רבנן. כל שלשים יום לנישואין. מתה אשתו אסור לישא אשה אחרת עד שיעברו עליו שלשה רגלים. רבי יהודה אומר.

רגל ראשון ושני אסור, שלישי מותר. ואם אין לו בנים מותר לישא לאלתר משום ביטול פריה ורביה. הניחה לו בנים קטנים מותר לישא לאלתר מפני פרנסתן. מעשה שמתה אשתו של יוסף הכהן, ואמר לאחותה בבית הקברות. לכי ופרנסי את בני אחותך, ואף על פי כן לא בא עליה אלא לזמן מרובה. מאי לזמן מרובה?

אמר רב פפא. לאחר שלשים יום. תנו רבנן. כל שלשים יום לגיהוץ, אחד כלים חדשים ואחד כלים ישנים יוצאין מתוך המכבש. רבי אומר. לא אסרו אלא כלים חדשים בלבד. רבי אלעזר ברבי שמעון אומר. לא אסרו אלא כלים חדשים לבנים בלבד. אביי נפיק בגרדא דסרבלא כרבי.

רבא נפיק בחימוצתא רומיתא סומקתא חדתי כרבי אלעזר ברבי שמעון. מפני שאמרו. שבת עולה ואינה מפסקת. בני יהודה ובני גלילא. הני אמרי. יש אבילות בשבת, והני אמרי. אין אבילות בשבת. מאן דאמר יש אבילות בשבת, דקתני עולה. מאן דאמר אין אבילות בשבת, דקתני אינה מפסקת.

אי סלקא דעתך יש אבילות בשבת, השתא אבילות נהגא, אפסוקי מיבעיא? ואלא הא קתני עולה. איידי דקבעי למיתנא סיפא אינן עולים, תנא רישא עולה. ולמאן דאמר יש אבילות בשבת, הא קתני אינה מפסקת. משום דקבעי למיתנא סיפא מפסיקין, תנא רישא אינה מפסקת. לימא כתנאי. מי שמתו מוטל לפניו אוכל בבית אחר.

ממאי? דלמא עד כאן לא קאמר תנא קמא התם, אלא משום דמתו מוטל לפניו. אבל הכא, דאין מתו מוטל לפניו לא. ועד כאן לא קאמר רבן גמליאל התם, דאכתי לא חל אבילות עליה. אבל הכא, דחל אבילות עליה הכי נמי.