portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
פרות הנושרין טעמא מאי גזרה שמא יעלה ויתלוש. היא גופה גזרה, ואנן ניקום ונגזור גזרה לגזרה? כולה חדא גזרה היא. רבי יצחק אמר. גזרה משום משקין שזבו. אמר ליה אביי.

משקין שזבו טעמא מאי גזרה שמא יסחוט, היא גופה גזרה, ואנן ניקום ונגזור גזרה לגזרה? כולה חדא גזרה היא. כולהו כרב נחמן לא אמרי כי קושיין. כרבה נמי לא אמרי הכנה לית להו. אלא רב יוסף מאי טעמא לא אמר כרבי יצחק? אמר לך. ביצה אוכלא, ופירות אוכלא. לאפוקי משקין דלאו אוכלא. ורבי יצחק מאי טעמא לא אמר כרב יוסף?

רבי יהודה אומר. אם לאוכלין היוצא מהן מותר, ואם למשקין היוצא מהן אסור. אלמא כל אוכלין לרבי יהודה אוכלא דאפרת הוא. ורמינהו, ועוד אמר רבי יהודה. מתנה אדם על כלכלה של פירות ביום טוב ראשון, ואוכלה בשני. וכן ביצה שנולדה בראשון, תאכל בשני. בשני אין, בראשון לא. ומשני רבי יוחנן. מוחלפת השיטה.

ומדקא מרמי להו אהדדי, שמע מינה חד טעמא הוא. רבינא אמר. לעולם לא תיפוך, ורבי יהודה לדבריהם דרבנן קאמר להו. לדידי אפילו בראשון נמי שריא, דאוכלא דאפרת הוא. אלא לדידכו אודו לי מיהת דבשני שריא, דשתי קדושות הן. ואמרי ליה רבנן. לא, קדושה אחת היא.

רבינא בריה דרב עולא אמר. הכא בתרנגולת העומדת לגדל ביצים, ורבי יהודה לטעמיה, דאית ליה מוקצה. מיתיבי. אחד ביצה שנולדה בשבת ואחד ביצה שנולדה ביום טוב אין מטלטלין אותה, לא לכסות בה את הכלי, ולא לסמוך בה כרעי המטה. אבל כופה עליה את הכלי בשביל שלא תשבר. וספיקא אסורה, ואם נתערבה באלף כולן אסורות.

בשלמא לרבה, דאמר משום הכנה, הוי ספיקא דאורייתא וכל ספיקא דאורייתא לחומרא. אלא לרב יוסף ולרבי יצחק, דאמרי משום גזרה, ספיקא דרבנן היא וכל ספיקא דרבנן לקולא. (אמר ליה. ) סיפא אתאן לספק טרפה. אי הכי, אימא סיפא. נתערבה באלף כולן אסורות. אי אמרת בשלמא ספק יום טוב ספק חול, הוי דבר שיש לו מתירין,

נתערבו באחרות, ואחרות באחרות כולן ידלקו, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים. יעלו באחת ומאתים. שהיה רבי מאיר אומר. את שדרכו למנות מקדש. וחכמים אומרים. אינו מקדש אלא ששה דברים בלבד. רבי עקיבא אומר. שבעה. ואלו הן. אגוזי פרך, ורמוני באדן, וחביות סתומות, וחלפי תרדין, וקלחי כרוב, ודלעת יונית.

אפילו בדרבנן לא בטיל, וכל שכן בדאורייתא.
אם אמרו בפת עמילה יאמרו בפת שאינה עמילה? אם אמרו בעצים יבשין יאמרו בעצים לחים? אם אמרו בתנור חם יאמרו בתנור צונן? אם אמרו בתנור של מתכת יאמרו בתנור של חרס? אמר רב ירמיה בר אבא. שאילית את רבי ביחוד, ומנו. רב. איכא דאמרי, רב ירמיה בר אבא אמר רב.

שאילית את רבי ביחוד, ומנו. רבינו הקדוש. מאי פת עבה? פת מרובה. ואמאי קרו ליה פת עבה? משום דנפישא בלישה. ואי בעית אימא, באתריה דהאי תנא לפת מרובה פת עבה קרו ליה. מאי טעמא? אי משום דקא טרח טירחא דלא צריך, מאי איריא בפסח? אפילו ביום טוב נמי.

הסופגנין והדובשנין ואיסקריטין וחלת המסרת והמדומע פטורים מן החלה. מאי חלת המסרת? אמר רבי יהושע בן לוי. זה חלוט של בעלי בתים. אמר ריש לקיש. הללו מעשה אילפס הן. ורבי יוחנן אמר. מעשה אילפס חייבין. והללו שעשאן בחמה. מיתיבי. הסופגנין והדובשנין והאיסקריטין,

במה דברים אמורים כגון שהרתיח ולבסוף הדביק, אבל הדביק ולבסוף הרתיח פטורין? חסורי מחסרא, והכי קתני. במה דברים אמורים שהרתיח ולבסוף הדביק, אבל הדביק ולבסוף הרתיח נעשה כמי שעשאן בחמה, ופטורין. תא שמע. יוצאין במצה הינא ובמצה העשויה באילפס. הכא נמי, שהרתיח ולבסוף הדביק.

מאי מצה הינא? אמר רב יהודה אמר שמואל. כל שפורסה ואין חוטין נמשכין הימנה. אמר רבא. וכן לחמי תודה. פשיטא, הכא לחם כתיב, והכא לחם כתיב. מהו דתימא, הואיל וכתיב והקריב ממנו אחד מכל קרבן, אחד שלא יטול פרוס, והכא כמאן דפריסא דמיא, קא משמע לן.

מיתיבי. המעיסה בית שמאי פוטרין, ובית הלל מחייבין. החליטה בית שמאי מחייבין, ובית הלל פוטרין. איזהו המעיסה ואיזהו החליטה? המעיסה קמח שעל גבי מוגלשין, החליטה מוגלשין שעל גבי קמח. רבי ישמעאל ברבי יוסי אומר משום אביו.

וכיון דמעיקרא לאו בתנור אפייה לאו לחם הוא. אמר רבא. מאי טעמא דרבי יהודה, דכתיב. ואפו עשר נשים לחמכם בתנור אחד. לחם האפוי בתנור אחד קרוי לחם, ושאין אפוי בתנור אחד אין קרוי לחם. יתיב רבה ורב יוסף אחוריה דרבי זירא, ויתיב רבי זירא קמיה דעולא. אמר ליה רבה לרבי זירא, בעי מיניה מעולא.
רב זביד אמר. לעולם כדאמר מעיקרא כאן באכסנאי כאן בבעל הבית, ואף על גב דלא החזיק בדרך, אכסנאי כיון דלית ליה עשאוהו כציקנין. דתנן. הציקנין שורפין אותו לפני הבירה בשביל ליהנות מעצי המערכה. תנו רבנן. באו לשורפו בחצרותיהן ומעצי המערכה אין שומעין להן.

תנן התם. ראש המעמד היה מעמיד את הטמאין על שער המזרח. מאי טעמא? אמר רב יוסף. כדי לביישן. רבא אמר. מפני החשד. מאי בינייהו? איכא בינייהו מפנקי, אי נמי דקא גדיל שישורא. מתני׳ הפסח שיצא או שנטמא ישרף מיד. נטמאו הבעלים או שמתו תעובר צורתו, וישרף בששה עשר.

אמר לו. לאו, בקודש היתה. אמר לו. אי בקודש היתה והן לא הובא את דמה אל הקדש פנימה, מדוע לא אכלתם אותה? מכלל דאי נפקא, אי נמי עייל דמה לפנים בת שריפה היא. בשלמא נטמא, גלי רחמנא בקדשים קלים, כל שכן בקדשי קדשים. אלא יוצא, אשכחן קדשי הקדשים, קדשים קלים מנלן?

ותו, הא דתניא. לן דמה, נשפך דמה, יצא דמה חוץ לקלעים דקיימא לן בשריפה, מנלן? נפקא לן מדרבי שמעון. דתניא, רבי שמעון אומר. בקדש באש תשרף לימד על חטאת ששריפתה בקודש. אין לי אלא זו בלבד, שאר פסולי קדשי קדשים ואימורי קדשים קלים מנין?

תלמוד לומר. (וכל) ... בקדש ... באש תשרף. אשכחן קדשי קדשים, קדשים קלים מנלן? אלא. כל פסולו בקדש בשריפה, לא שנא קדשים קלים ולא שנא קדשי קדשים גמרא גמירי לה, וחטאת דאהרן משום מעשה שהיה כך היה. ולתנא דבי רבה בר אבוה, דאמר. אפילו פיגול טעון עיבור צורה. מנא לן? יליף עון עון מנותר.

והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל באש ישרף, למה לי? ההוא, לגופיה איצטריך. סלקא דעתך אמינא כל פסולי דקדש, כגון. לן דמה, ונשפך דמה, ויצא דמה, ונשחטה בלילה, דבשריפה דליתנהו בחולין. אבל נטמא, דבחולין נמי מפסיל, אימא הואיל ואיתעביד ביה עובדין דחול אימא לא תיבעי שריפה, ותיסגי ליה בקבורה, קא משמע לן.

ורבי יוחנן אמר. אף לאחר זריקה נמי מחלוקת. ואזדא רבי יוחנן לטעמיה, דאמר רבי יוחנן. רבי יוחנן בן ברוקה ורבי נחמיה אמרו דבר אחד, רבי יוחנן בן ברוקה הא דאמרן. רבי נחמיה מאי היא? דתניא, רבי נחמיה אומר. מפני אנינות נשרפה זו, לכך נאמר כאלה. והא אנינות כלאחר זריקה הויא,

וכי אשתרוף לאלתר (נשתרוף). רבה מוסיף, אף רבי יוסי הגלילי. דתניא, רבי יוסי הגלילי אומר. כל הענין כולו אינו מדבר אלא בפרים הנשרפים ובשעירין הנשרפין, לשרוף פסוליהן אבית הבירה, וליתן לא תעשה על אכילתן. אמרו לו. חטאת שנכנס דמה לפני ולפנים מנין?

אמר להן. הן לא הובא את דמה אל הקדש פנימה, מכלל דאי נפיק איהי, אי נמי עייל דמה בשריפה. ורבי יוחנן סבר. דם ובשר חדא מילתא היא.
זה הכלל לאתויי מאי? לאתויי מת גוי בשבת. וקתני. חוץ ממבטל רשות. איהו אין, יורש לא. אימא. חוץ מתורת ביטול רשות. איתיביה. אחד מבני חצר שמת, והניח רשותו לאחד מן השוק, מבעוד יום אוסר, משחשיכה אינו אוסר. ואחד מן השוק שמת והניח רשותו לאחד מבני חצר,

מבעוד יום אינו אוסר, משחשיכה אוסר. אמאי אוסר?
והתניא רב שמעיה בקלנבו. שברי כלי חרס, נבלעין במקומן, ואמר אביי. מוראה, ונוצה, ודישון מזבח הפנימי, ודישון המנורה נבלעין במקומן. פסולי תלתא הוו? חשבינהו בחד, אפיק תרי ועייל תרי. אי הכי, בלועין נמי תרי הוו? חשבינהו בחד. חסרו להו. איכא נמי אחריתי, דאמר רבי יהושע בן לוי. נס גדול היה נעשה בלחם הפנים,

ותו ליכא? והאמר רב אושעיא. בשעה שבנה שלמה בית המקדש, נטע בו כל מיני מגדים של זהב, והיו מוציאין פירותיהן בזמנן, וכשהרוח מנשבת בהן נושרין, שנאמר. ירעש כלבנון פריו. וכשנכנסו גוים להיכל יבש, שנאמר. ופרח לבנון אומלל, ועתיד הקדוש ברוך הוא להחזירן, שנאמר.

פרוח תפרח ותגל אף גילת ורנן כבוד הלבנון נתן לה. ניסי דקביעי לא קא חשיב. השתא דאתית להכי. ארון וכרובים נמי, ניסי דקביעי נינהו. אמר מר. ועשן המערכה. ומי הוה עשן במערכה? והתניא. חמשה דברים נאמרו באש של מערכה. רבוצה כארי, וברה כחמה, ויש בה ממש,

הכל צופין לעשן המערכה. נוטה כלפי צפון עניים שמחין ובעלי בתים עצבין, מפני שגשמי שנה מרובין ופירותיהן מרקיבין. נטה כלפי דרום עניים עצבין, ובעלי בתים שמחין, מפני שגשמי שנה מועטין, ופירותיהן משתמרין.

נטה כלפי מזרח הכל שמחין. כלפי מערב הכל עצבין. דאזיל ואתי כדיקלי, ואבדורי לא הוה מיבדר. אמר מר. כלפי מזרח הכל שמחין, כלפי מערב הכל עצבין. ורמינהו. מזרחית לעולם יפה, מערבית לעולם קשה, רוח צפונית יפה לחטין בשעה שהביאו שליש, וקשה לזיתים בזמן שהן חונטין,

רוח דרומית קשה לחטין בשעה שהביאו שליש, ויפה לזיתים בזמן שהן חונטין. ואמר רב יוסף, ואיתימא מר זוטרא. וסימניך שלחן בצפון, ומנורה בדרום.
אינו צריך למעט. אמר ליה. אתנייה, צריך למעט. אמר רב יוסף. מדברי רבינו נלמד. חצר שרובה פתחים וחלונות אינה ניתרת בצורת הפתח. מאי טעמא הואיל ויותר מעשר אוסר במבוי, ופרוץ מרובה על העומד אוסר בחצר.

מה יותר מעשר האוסר במבוי אינו ניתר בצורת הפתח, אף פרוץ מרובה על העומד האוסר בחצר אינו ניתר בצורת הפתח. מה ליותר מעשר האוסר במבוי שכן לא התרת בו אצל פסי ביראות לרבי מאיר, תאמר בפרוץ מרובה על העומד האוסר בחצר שכן התרת אצל פסי ביראות לדברי הכל.

לימא מסייע ליה. דפנות הללו שרובן פתחים וחלונות מותר, ובלבד שיהא עומד מרובה על הפרוץ. שרובן סלקא דעתך? אלא אימא. שריבה בהן פתחים וחלונות, ובלבד שיהא עומד מרובה על הפרוץ. אמר רב כהנא. כי תניא ההיא בפיתחי שימאי. מאי פיתחי שימאי? פליגי בה רב רחומי ורב יוסף.

ומתח זמורה עליהם. ובא מעשה לפני חכמים, והתירו לו לענין כלאים. ואמר ריש לקיש. כדרך שהתירו לו לענין כלאים כך התירו לו לענין שבת. רבי יוחנן אמר. לכלאים התירו לו, לענין שבת לא התירו לו.

במאי עסקינן? אילימא מן הצד, והאמר רב חסדא. צורת הפתח שעשאה מן הצד לא עשה ולא כלום. אלא על גבן. ובמאי? אילימא בעשר בהא לימא רבי יוחנן בשבת לא?. אלא לאו ביתר מעשר. לא, לעולם בעשר ומן הצד ובדרב חסדא קא מיפלגי. ורמי דרבי יוחנן אדרבי יוחנן, ורמי דריש לקיש אדריש לקיש,

ויש בה לחוק להשלימה לארבעה. רבי מאיר סבר. חוקקין להשלים, ורבנן סברי. אין חוקקין להשלים. אמר ליה. אי משכחת להו לא תימא להו לבי ריש גלותא ולא מידי מהא מתניתא דכיפה. מתני׳ הכשר מבוי, בית שמאי אומרים. לחי וקורה, ובית הלל אומרים. או לחי או קורה.
דמוקצה מחמת חסרון כיס, אפילו רבי שמעון מודה. תא שמע. אין משקין ושוחטין את המדבריות, אבל משקין ושוחטין את הבייתות.

רבי יוחנן סתמא אחרינא אשכח. בית שמאי אומרים. מגביהין מעל השלחן עצמות וקליפין, ובית הלל אומרים. מסלק את הטבלה כולה ומנערה. ואמר רב נחמן, אנו אין לנו אלא בית שמאי כרבי יהודה, ובית הלל כרבי שמעון. פליגי בה רב אחא ורבינא, חד אמר. בכל השבת כולה הלכה כרבי שמעון, לבר ממוקצה מחמת מיאוס, ומאי ניהו? נר ישן.

וחד אמר. במוקצה מחמת מיאוס נמי הלכה כרבי שמעון, לבר ממוקצה מחמת איסור, ומאי ניהו? נר שהדליקו בה באותה שבת, אבל מוקצה מחמת חסרון כיס, אפילו רבי שמעון מודה. דתנן. כל הכלים ניטלין בשבת, חוץ ממסר הגדול ויתד של מחרישה. מתני׳ מפירין נדרים בשבת, ונשאלין לנדרים שהן לצורך השבת.

ופוקקין את המאור, ומודדין את המטלית, ומודדין את המקוה. ומעשה בימי אביו של רבי צדוק ובימי אבא שאול בן בטנית שפקקו את המאור בטפיח, וקשרו את המקידה בגמי לידע אם יש בגיגית פותח טפח אם לאו, ומדבריהם למדנו, שפוקקין ומודדין וקושרין בשבת. גמ׳ איבעיא להו.

מפירין נדרים בשבת לצורך השבת. לצורך השבת אין, שלא לצורך השבת לא. לישנא אחרינא, איבעיא להו. לצורך אתרוייהו קתני, ושלא לצורך לא, אלמא הפרת נדרים מעת לעת, או דילמא כי קתני לצורך אשאלה הוא דקתני, אבל הפרת נדרים אפילו שלא לצורך, אלמא הפרת נדרים כל היום.

שאם לא הפר משחשכה, אינו יכול להפר. תנאי היא, דתניא. הפרת נדרים כל היום. רבי יוסי בר יהודה ורבי אלעזר ברבי שמעון אמרו. מעת לעת. ונשאלים לנדרים. איבעיא להו. כשלא היה לו פנאי, או דלמא אפילו היה לו פנאי? תא שמע דאזדקיקו ליה רבנן לרב זוטרא בריה דרב זירא ושרו ליה נדריה,

ואף על גב דהוה ליה פנאי. שפקקו את המאור בטפיח וקשרו את המקידה בגמי. אמר רב יהודה אמר רב. הילקטי קטנה היתה בין שני בתים, [וטומאה היתה שם] וגיגית סדוקה מונחת על גבן.

ופקקו את המאור בטפיח, וקשרו את המקידה בגמי לידע אם יש שם בגיגית פותח טפח אם לאו. ומדבריהם למדנו שפוקקין ומודדין וקושרין בשבת. עולא איקלע לבי ריש גלותא. חזייה לרבה בר רב הונא דיתיב באוונא דמיא וקא משח ליה. אמר ליה.

אימר דאמרי רבנן מדידה דמצוה, דלאו מצוה מי אמור? אמר ליה. מתעסק בעלמא אנא. הדרן עלך פרק מי שהחשיך והדרן עלך וסליקא לה מסכת שבת הדרן עלך מסכת שבת והדרך עלן. דעתן עלך מסכת שבת ודעתך עלן. לא נתנשי מנך מסכת שבת ולא תתנשי מנן, לא בעלמא הדין ולא בעלמא דאתי.
דאיכא תורת כלי עליו, אבל התם לא. אלא, אי קשיא הא קשיא. בית שמאי אומרים. אין נותנין את העור לפני הדורסן, ולא יגביהנו אלא אם כן יש עליו כזית בשר. ובית הלל מתירין. אלמא, גבי שמחת יום טוב בית שמאי לחומרא ובית הלל לקולא, ורמינהי. השוחט חיה ועוף ביום טוב וכו׳, אמר רבי יוחנן. מוחלפת השיטה. ממאי?

אלא בית הלל אבית הלל קשיא. אמר רבי יוחנן. מוחלפת השיטה. (אי נמי. ) עד כאן לא קאמרי בית הלל הכא, אלא משום דאין בנין בכלים ואין סתירה בכלים. אבל התם לא. מתני׳ בית שמאי אומרים. לא יטול אלא אם כן נענע מבעוד יום. ובית הלל אומרים. עומד ואומר זה וזה אני נוטל. גמ׳ אמר רב חנן בר אמי.

וכי תימא בית הלל לית להו ברירה, והתנן. המת בבית ולו פתחים הרבה כולן טמאים. נפתח אחד מהן, הוא טמא, וכולן טהורין. חשב להוציאו באחד מהן, או בחלון שיש בו ארבעה על ארבעה מצלת על כל הפתחים כולן. בית שמאי אומרים. והוא שחשב להוציאו עד שלא ימות המת, ובית הלל אומרים. אף משימות המת.

שנים ומצא שלשה אסורין. מה נפשך. אי אחריני נינהו הא אחריני נינהו, ואי לא אחריני נינהו הא איכא חד דמערב בהו. שלשה ומצא שנים מותרין. מאי טעמא? הני אינהו נינהו, וחד מנייהו אזל לעלמא. לימא מתניתין רבי היא ולא רבנן, דתניא.
ואיבעית אימא, הא והא בשוגג, והכא בקנסו שוגג אטו מזיד קמיפלגי. מר סבר. קנסינן. ומר סבר. לא קנסינן. אמר רב הונא בריה דרב יהושע. כתנאי. הניתנין במתנה אחת שנתערבו בניתנין מתנה אחת ינתנו במתנה אחת, מתן ארבע במתן ארבע ינתנו במתן ארבע. מתן ארבע במתן אחת, רבי אליעזר אומר. ינתנו במתן ארבע.

ועוד אמר רבי יהושע. כשנתת עברת על בל תוסיף ועשית מעשה בידך. כשלא נתת עברת על בל תגרע ולא עשית מעשה בידך. לרבי אליעזר דאמר התם קום עשה עדיף, הכי נמי ירד. לרבי יהושע דאמר התם שב ואל תעשה עדיף, הכי נמי לא ירד. דילמא לא היא,

איני?. והאמר רבא. הרוצה לעשות כל בניו זכרים יבעול וישנה. לא קשיא. כאן לדעת, כאן שלא לדעת. אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יוחנן. כל אשה שתובעת בעלה לדבר מצוה הווין לה בנים שאפילו בדורו של משה לא היו כמותן. דאילו בדורו של משה כתיב.
והנה פתח היכל ה׳ בין האולם ובין המזבח כעשרים וחמשה איש אחוריהם אל היכל ה׳ ופניהם קדמה והמה משתחוים קדמה לשמש. ממשמע שנאמר ופניהם קדמה, איני יודע שאחוריהם אל היכל ה׳? אלא, מה תלמוד לומר אחוריהם אל היכל ה׳ מלמד שהיו פורעין עצמן והיו מתריזין כלפי מטה.

אמר לו הקדוש ברוך הוא למיכאל. מיכאל. סרחה אומתך. אמר לפניו. רבונו של עולם, דיי לטובים שבהם. אמר לו. אני שורף אותם ולטובים שבהם, מיד. ויאמר (לאיש) לבוש הבדים ויאמר בוא אל בינות לגלגל אל תחת לכרוב ומלא חפניך גחלי אש מבינות לכרובים וזרוק על העיר ויבא לעיני.

מיד. וישלח הכרוב את ידו מבינות לכרובים אל האש אשר בינות הכרובים וישא ויתן אל חפני לבוש הבדים ויקח ויצא. אמר רב חנא בר ביזנא אמר רבי שמעון חסידא. אילמלא לא נצטננו גחלים מידו של כרוב לידו של גבריאל לא נשתיירו משונאיהן של ישראל שריד ופליט.

ולאביתר הכהן אמר המלך ענתות לך על שדך כי איש מות אתה וביום הזה לא אמיתך כי נשאת את ארון ה׳ לפני דוד אבי וכי התענית בכל אשר התענה אבי. וכתיב ביה בדוד. כי אמרו העם רעב ועיף וצמא במדבר. רעב מלחם, וצמא ממים, עיף ממאי לאו מרחיצה? ודילמא מנעילת הסנדל? אלא אמר רבי יצחק, מהכא.

אלא בבגדים בלויים, הכא נמי במנעלים המטולאים. אלא אמר רב נחמן בר יצחק, מהכא. מנעי רגלך מיחף וגרונך מצמאה, מנעי עצמך מן החטא כדי שלא יבא רגלך לידי יחוף, מנעי לשונך מדברים בטלים כדי שלא יבא גרונך לידי צמאה. תשמיש המטה דאיקרי ענוי מנא לן? דכתיב. אם תענה את בנותי ואם תקח נשים.

אם תענה מתשמיש, ואם תקח מצרות. ואימא אידי ואידי מצרות? מי כתיב אם תקח? ואם תקח כתיב. ואימא אידי ואידי מצרות, חד לצרות דידיה, וחד לצרות דאתיין ליה מעלמא, דומיא דאם תקח. מי כתיב אם תקח ואם תענה? אם תענה ואם תקח כתיב. אמר ליה רב פפא לאביי.

הא תשמיש גופה איקרי ענוי, דכתיב. וישכב אותה ויענה. אמר ליה. התם שעינה מביאות אחרות. תנו רבנן. אסור לרחוץ מקצת גופו ככל גופו, ואם היה מלוכלך בטיט ובצואה רוחץ כדרכו ואינו חושש. אסור לסוך מקצת גופו ככל גופו, ואם היה חולה, או שהיו לו חטטין בראשו סך כדרכו ואינו

רב יוסף שרא להו לבני בי תרבו למיעבר במיא למיתי לפירקא, למיזל לא שרא להו. אמר ליה אביי. אם כן אתה מכשילן לעתיד לבא. איכא דאמרי. שרא להו למיתי ושרא להו למיזל, אמר ליה אביי. בשלמא למיתי לחיי, אלא למיזל מאי טעמא? כדי שלא תהא מכשילן לעתיד לבא. רב יהודה ורב שמואל בר רב יהודה הוו קיימי אגודא דנהר (פפא) אמברא דחצדד,

ובלבד שלא יוציא ידו מתחת חפת חלוקו. איכא דאמרי, אמר ליה רב שמואל בר רב יהודה, תנינא. עובר, ובלבד שלא יוציא ידו מתחת חפת חלוקו. מתקיף לה רב יוסף. ובחול כי האי גונא מי שרי? והכתיב. וימד אלף באמה ויעבירני במים מי אפסים מכאן שמותר לעבור עד אפסיים. וימד אלף ויעבירני במים מים ברכים מכאן שמותר לעבור עד ברכים.
מחייב ורבי יוסי ברבי יהודה פוטר. ולרבי יוסי ברבי יהודה נמי משכחת לה כגון שהכניס שבלין לעשות מהן עיסה, ונמלך עליהן למוללן ביום טוב, דטבלא ביומיה. אלא. מאי תרומה רוב תרומה. אמר אביי. מחלוקת בשבלין. אבל בקטניות דברי הכל אסורייתא טבלא. לימא מסייע ליה.

וכל שכן תלתן. אלא תלתן אצטריכא ליה. סלקא דעתך אמינא. הואיל וטעם עצו ופריו שוה, לפרוש נמי אעצו, קא משמע לן. איכא דאמרי, אמר אביי. מחלוקת בשבלין, אבל בקטניות דברי הכל אסורייתא לא טבלא. מיתיבי. מי שהיו לו חבילי תלתן של טבל הרי זה כותש, ומחשב כמה זרע יש בהן,

אמר רבא. קנסא. תניא נמי הכי. בן לוי שנתנו לו שבלין במעשרותיו עושה אותן גורן, ענבים עושה אותן יין, זיתים עושה אותן שמן, ומפריש עליהם תרומת מעשר, ונותנן לכהן. שכשם שתרומה גדולה אינה ניטלת אלא מן הגורן ומן היקב,

כך תרומת מעשר אינה ניטלת אלא מן הגורן ומן היקב. מחשב? הא מדידה בעי. הא מני אבא אלעזר בן גימל היא, דתניא. אבא אלעזר בן גימל אומר. ונחשב לכם תרומתכם בשתי תרומות הכתוב מדבר, אחת תרומה גדולה ואחת תרומת מעשר.

כשם שתרומה גדולה ניטלת באומד ובמחשבה כך תרומת מעשר ניטלת באומד ובמחשבה. גופא, אמר רבי אבהו אמר רבי שמעון בן לקיש. מעשר ראשון שהקדימו בשבלין שמו טובלו לתרומת מעשר. מאי טעמא? אמר רבא. הואיל ויצא עליו שם מעשר. אמר רבי שמעון בן לקיש. מעשר ראשון שהקדימו בשבלין פטור מתרומה גדולה. שנאמר.

מנפח מקשרי אצבעותיו ולמעלה. מחכו עלה במערבא. כיון דמשני אפילו בכולה ידא נמי. אלא אמר רבי אלעזר. מנפח בידו אחת, ובכל כחו. מתני׳
שחוזרין בכלי זיין למקומן. ומאי קושיא? דילמא להציל שאני. אלא אי קשיא, הא קשיא.

דתנן בראשונה לא היו זזין משם כל היום כולו. התקין רבן גמליאל הזקן שיש להן אלפים אמה לכל רוח. ולא אלו בלבד אמרו, אלא אפילו חכמה הבאה לילד, והבא להציל מן הגייס ומן הנהר ומן המפולת ומן הדליקה הרי הן כאנשי העיר, ויש להן אלפים אמה לכל רוח. ותו לא? והא אמרת. כל היוצאין להציל חוזרין למקומן אפילו טובא. אמר רב יהודה אמר רב.

ונכנסו אויבים אחריהן. דחקו זה את זה, והרגו זה את זה יותר ממה שהרגו אויבים. באותה שעה התקינו שיהו חוזרין למקומן בכלי זיינן. רב נחמן בר יצחק אמר. לא קשיא. כאן שנצחו ישראל את אומות העולם, כאן שנצחו אומות העולם את עצמן. אמר רב יהודה אמר רב. נכרים שצרו על עיירות ישראל אין יוצאין עליהם בכלי זיינן,

ואין מחללין עליהן את השבת. תניא נמי הכי נכרים שצרו וכו׳. במה דברים אמורים, כשבאו על עסקי ממון, אבל באו על עסקי נפשות יוצאין עליהן בכלי זיינן, ומחללין עליהן את השבת. ובעיר הסמוכה לספר, אפילו לא באו על עסקי נפשות אלא על עסקי תבן וקש יוצאין עליהן בכלי זיינן, ומחללין עליהן את השבת.

גמ׳ תניא, אמר רבי יהודה. מעשה ברבי טרפון שהיה מהלך בדרך וחשכה לו, ולן חוץ לעיר. לשחרית מצאוהו רועי בקר, אמרו לו. רבי, הרי העיר לפניך, הכנס. נכנס וישב בבית המדרש, ודרש כל היום כולו. (אמרו לו). משם ראייה? שמא בלבו היתה, או בית המדרש מובלע בתוך תחומו היה.

למימר. הואיל וניעור קנה, ישן נמי קנה, קא משמע לן דלא. או דילמא, קסבר רבי יוחנן בן נורי בעלמא. חפצי הפקר אין קונין שביתה, והכא היינו טעמא. הואיל וניעור קנה, ישן נמי קנה? אמר רב יוסף, תא שמע. גשמים שירדו מערב יום טוב יש להן אלפים אמה לכל רוח. ביום טוב הרי הן כרגלי כל אדם.

ותניא. בור של שבטים יש להן אלפים אמה לכל רוח. קשיין אהדדי. אלא לאו, שמע מינה. הא רבי יוחנן בן נורי, הא רבנן. כי אתא לקמיה דרב יוסף, אמר ליה. הכי קאמר רב ספרא, והכי אהדרי ליה. אמר ליה. ואמאי לא תימא ליה מגופה? אי סלקא דעתך גשמים הסמוכין לעיר עסקינן האי יש להן אלפים אמה לכל רוח?.

הא כרגלי אנשי אותה העיר מיבעיא ליה. אמר מר. ביום טוב הרי הן כרגלי כל אדם. ואמאי? ליקני שביתה באוקיינוס. לימא דלא כרבי אליעזר, דאי כרבי אליעזר הא אמר. כל העולם כולו ממי אוקיינוס הוא שותה. אמר רבי יצחק. הכא בעבים שנתקשרו מערב יום טוב עסקינן. ודילמא הנך אזלי, והנך אחריני נינהו? דאית להו סימנא בגוייהו.

ואיבעית אימא. הוי ספק דדבריהם, וספק דדבריהם להקל. וליקני שביתה בעבים. תיפשוט מינה, דאין תחומין למעלה מעשרה. דאי יש תחומין ליקני שביתה בעבים. לעולם אימא לך. יש תחומין, ומיא בעיבא מיבלע בליעי. כל שכן דהוו להו נולד, דאסירי. אלא. מיא בעבים מינד ניידי.
וקרי ליה ראשון. ואימא אייר? בעינא אביב, וליכא. ואימא אדר? בעינא רוב אביב, וליכא. מידי רוב אביב כתיב? אלא אמר רב חסדא, מהכא. אך בחמשה עשר יום לחדש השביעי באספכם את תבואת הארץ, איזהו חדש שיש בו אסיפה, הוי אומר זה תשרי, וקא קרי ליה שביעי. ואימא מרחשון, ומאי שביעי שביעי לאייר? בעינא אסיף, וליכא.

ואימא אלול, ומאי שביעי שביעי לאדר? בעינא רוב אסיף, וליכא. מידי רוב אסיף כתיב? אלא אמר רבינא, דבר זה מתורת משה רבינו לא למדנו, מדברי קבלה למדנו. ביום עשרים וארבעה לעשתי עשר חדש הוא חדש שבט. רבה בר עולא אמר מהכא. ותלקח אסתר אל המלך אחשורוש אל בית מלכותו בחדש העשירי הוא חדש טבת. רב כהנא אמר מהכא.

ואידך מידע ידיע דשתא מעברתא בחושבנא תליא מלתא, וסברי. חושבנא הוא דלא סליק להו לרבנן עד האידנא. ותנא דידן? בהתחלה קמיירי, בהפסקה לא קמיירי. ולתרומת שקלים. מנלן? אמר רבי יאשיה, אמר קרא. זאת עולת חדש בחדשו לחדשי השנה אמרה תורה. חדש והבא קרבן מתרומה חדשה.

ואם הביא מן הישן יצא, אלא שחיסר מצוה. תניא נמי הכי. קרבנות צבור הבאין באחד בניסן מצוה להביא מן החדש, ואם הביא מן הישן יצא, אלא שחיסר מצוה. ויחיד שהתנדב משלו כשרין, בלבד שימסרם לצבור. פשיטא. מהו דתימא. ליחוש שמא לא ימסרם לצבור יפה יפה, קא משמע לן. ותנא דידן?

ויש אומרים. אף לשכירות בתים. תנו רבנן. המשכיר בית לחבירו לשנה מונה שנים עשר חודש מיום ליום. ואם אמר לשנה זו, אפילו לא עמד אלא באחד באדר, כיון שהגיע יום אחד בניסן עלתה לו שנה. ואפילו למאן דאמר יום אחד בשנה חשוב שנה שאני הכא, דלא טרח איניש למיגר ביתא לבציר מתלתין יומין. ואימא תשרי?

רישא וסיפא רבי שמעון, ומציעתא רבי מאיר. אמר רב יוסף. רבי היא, ונסיב לה אליבא דתנאי. ברגלים סבר לה כרבי שמעון, ובמעשר בהמה סבר לה כרבי מאיר. אי הכי, ארבעה? חמשה הוו. אמר רבא. ארבעה לדברי הכל. לרבי מאיר ארבעה דל רגלים, לרבי שמעון ארבעה דל מעשר בהמה. רב נחמן בר יצחק אמר. ארבעה חדשים ובהן כמה ראשי שנים.
בשתי העלמות, אחת שחרית ואחת בין הערבים, רבן גמליאל מחייב וחכמים פוטרין. גמ׳ במאי קמיפלגי? רבן גמליאל סבר אין ידיעה לחצי שיעור, ורבנן סברי יש ידיעה לחצי שיעור. הדרן עלך הבונהמתני׳ רבי אליעזר אומר. האורג שלשה

והאנן תנן. שלש. לא קשיא. הא באלימי, הא בקטיני. אמרי לה להאי גיסא, ואמרי לה להאי גיסא. אמרי לה להאי גיסא. אלימי תלתא לא סתרי, תרי סתרי. קטיני תרי נמי לא סתרי. ואמרי לה להאי גיסא. קטיני תלתא ידיעי, תרי לא ידיעי. אלימי תרי נמי ידיעי. תניא.

אמר אביי. תרתי בבת נירא וחדא בנירא. בקירוס. מאי בקירוס? אמר רב. מצוביתא. והתופר שתי תפירות. הא תנינא באבות מלאכות. והתופר שתי תפירות. משום דקבעי למיתנא סיפא. והקורע על מנת לתפור שתי תפירות, קתני נמי התופר. והקורע. הא נמי תנינא באבות מלאכות. אלא משום דקבעי למיתני סיפא,

יצא ידי קריעה. לא קשיא. הא במת דידיה, הא במת דעלמא. והא מתו קתני. לעולם במת דידיה, ובהנך דלאו בני אבילות נינהו. ואי חכם הוא חיובי מיחייב, דתניא. חכם שמת הכל קרוביו. הכל קרוביו סלקא דעתך?. אלא אימא. הכל כקרוביו, הכל קורעין עליו, הכל חולצין עליו, הכל מברין עליו ברחבה.

כי הא דרב יהודה שליף מצבייתא, רב אחא בר יעקב תבר מאני תבירי, רב ששת רמי לה לאמתיה מוניני ארישא, רבי אבא תבר נכתמא. אמר רבי שמעון בן פזי, אמר רבי יהושע בן לוי, משום בר קפרא. כל המוריד דמעות על אדם כשר, הקדוש ברוך הוא סופרן ומניחן בבית גנזיו,

שנאמר. נדי ספרתה אתה שימה דמעתי בנאדך הלא בספרתך. אמר רב יהודה אמר רב. כל המתעצל בהספדו של חכם ראוי לקוברו בחייו, שנאמר. ויקברו אותו בגבול נחלתו בתמנת סרח אשר בהר אפרים מצפון להר געש, מלמד שרגש עליהן הר להורגן.
והא לא סגי דלאו הכי, מאי הוי להו למיעבד?

תניא רבי יהודה אומר. כוס היה ממלא מדם התערובות, שאם ישפך דמו של אחד מהן נמצא זה מכשירו. אמרו לו לרבי יהודה. והלא לא נתקבל בכלי? מנא ידעי?. אלא הכי קאמרי ליה. שמא לא נתקבל בכלי? אמר להן. אף אני לא אמרתי אלא בנתקבל בכלי. מנא ידע? כהנים זריזין הן.

אי זריזין אמאי משתפיך? אגב זריזותייהו דעבדי, משתפיך. והלא דם התמצית מעורב בו. רבי יהודה לטעמיה, דאמר. דם התמצית דם מעליא הוא. דתניא. דם התמצית באזהרה, רבי יהודה אומר. בהיכרת. והאמר רבי אלעזר.

תניא, אמר להן רבי יהודה לחכמים. לדבריכם, למה פוקקין את העזרה? אמרו לו. שבח הוא לבני אהרן שילכו עד ארכובותיהם בדם. והא קא חייץ?. לח הוא ואינו חוצץ. כדתניא. הדם והדיו והחלב והדבש, יבשים חוצצין, לחין אין חוצצין. והא קמתווסי מאנייהו,

(ותנן) היו בגדיו מטושטשין ועבד עבודתו פסולה. וכי תימא דמדלו להו למאנייהו, והתניא. מדו בד מדו כמדתו, שלא יחסר ולא יותיר. בהולכת איברין לכבש דלאו עבודה היא. ולא? והא מדבעי כהונה עבודה היא. דתניא. והקריב הכהן את הכל המזבחה, זו הולכת אברים לכבש.