portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
כל שאינו כשר להצניע, ואין מצניעין כמוהו, והוכשר לזה והצניעו, ובא אחר והוציאו נתחייב זה במחשבתו של זה. אמר רבא אמר רב נחמן. הוציא כגרוגרת לאכילה, ונמלך עליה לזריעה, אי נמי לזריעה, ונמלך עליה לאכילה חייב.

יש דיחוי לענין שבת, או אין דיחוי לענין שבת? תיקו. בעא מיניה רבא מרב נחמן. זרק כזית תרומה לבית טמא מהו? למאי. אי לענין שבת כגרוגרת בעינן, אי לענין טומאה כביצה אוכלין בעינן. לעולם לענין שבת, וכגון דאיכא פחות מכביצה אוכלין, והאי משלימו לכביצה. מאי. מדמצטרף לענין טומאה מיחייב נמי לענין שבת,

או דילמא. כל לענין שבת כגרוגרת בעינן? אמר ליה. תניתוה. אבא שאול אומר. שתי הלחם ולחם הפנים שיעורן כגרוגרת, ואמאי? לימא. מדלענין יוצא בכזית, לענין שבת נמי בכזית. הכי השתא?. התם מדאפקיה חוץ לחומת העזרה איפסיל ליה ביוצא,

אשבת לא מיחייב עד דמפיק ליה לרשות הרבים, הכא שבת וטומאה בהדי הדדי קאתיין. חזר והכניסו אינו חייב אלא כשיעורו. פשיטא. אמר אביי. הכא במאי עסקינן כגון שזרקו לאוצר ומקומו ניכר. מהו דתימא. כיון דמקומו ניכר במילתיה קמייתא קאי, קא משמע לן מדזרקיה לאוצר, בטולי בטליה.

מתני׳ המוציא אוכלין ונתנן על האסקופה, בין שחזר והוציאן, בין שהוציאן אחר פטור, מפני שלא עשה מלאכתו בבת אחת. קופה שהיא מליאה פירות ונתנה על אסקופה החיצונה, אף על פי שרוב פירות מבחוץ פטור, עד שיוציא את כל הקופה. גמ׳ האי אסקופה, מאי?

מתניתין דלא כבן עזאי. דתניא. המוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו חייב, ובן עזאי פוטר. קופה שהיא מליאה כו׳. אמר חזקיה. לא שנו אלא בקופה מליאה קישואין ודלועין, אבל מליאה חרדל חייב. אלמא קסבר אגד כלי לא שמיה אגד.

ורבי יוחנן אמר. אפילו מליאה חרדל פטור. אלמא קסבר אגד כלי שמיה אגד. אמר רבי זירא. מתניתין דלא כחזקיה דיקא, ודלא כרבי יוחנן דיקא. כחזקיה לא דיקא דקתני. עד שיוציא את כל הקופה טעמא דכל הקופה, הא כל הפירות פטור, אלמא קסבר אגד כלי שמיה אגד. כרבי יוחנן לא דיקא דקתני.

אף על פי שרוב פירות בחוץ טעמא דרוב פירות, הא כל פירות, אף על גב דאגידא קופה מגואי חייב, אלמא קסבר אגד כלי לא שמיה אגד. ואלא קשיא. חזקיה מתרץ לטעמיה, ורבי יוחנן מתרץ לטעמיה. חזקיה מתרץ לטעמיה. עד שיוציא את כל הקופה, במה דברים אמורים בקופה מליאה קישואין ודלועין,

דאפקיה דרך שוליו. והאיכא מקום חלמה, דאי בעי מפקע ליה ושקיל. בנסכא. וכיון דאיכא שנצין, מפיק ליה עד פומיה ושרי ושקיל, ושנצין אגידי מגואי. דליכא שנצין. ואיבעית אימא דאית ליה, ומכרכי עילויה.
חצבה עמודיה שבעה, אלו שבעה ספרי תורה? כמאן כרבי. מאן תנא דפליג עליה דרבי רבן שמעון בן גמליאל הוא. דתניא. רבן שמעון בן גמליאל אומר. עתידה פרשה זו שתיעקר מכאן ותכתב במקומה. ולמה כתבה כאן כדי להפסיק בין פורענות ראשונה לפורענות שנייה. פורענות שנייה מאי היא ויהי העם כמתאוננים.

והיכן מקומה? אמר רב אשי. בדגלים. איבעיא להו. הגליונין של ספר תורה, מצילין אותן מפני הדליקה או אין מצילין אותן מפני הדליקה? תא שמע. ספר תורה שבלה, אם יש בו ללקט שמונים וחמש אותיות, כגון פרשת ויהי בנסוע הארון מצילין, ואם לאו אין מצילין. ואמאי, תיפוק ליה משום גיליון דידיה. בלה שאני.

שמואל לבי נצרפי לא אזיל, לבי אבידן אזיל. אמרו ליה לרבא. מאי טעמא לא אתית לבי אבידן? אמר להו. דיקלא פלניא איכא באורחא, וקשי לי. ניעקריה. דוכתיה קשי לי. מר בר יוסף אמר. אנא מינייהו אנא, ולא מסתפינא מינייהו. זימנא חדא אזל, בעו לסכוניה.

רבי מאיר הוה קרי ליה אוון גליון. רבי יוחנן הוה קרי ליה עוון גליון. אימא שלום, דביתהו דרבי אליעזר, אחתיה דרבן גמליאל הואי. הוה ההוא פילוספא בשבבותיה דהוה שקיל שמא דלא מקבל שוחדא. בעו לאחוכי ביה. עיילא ליה שרגא דדהבא, ואזול לקמיה.

אמרה ליה. נהור נהוריך כשרגא. אמר ליה רבן גמליאל. אתא חמרא ובטש לשרגא. ומפני מה אין קורין כו׳. אמר רב. לא שנו אלא בזמן בית המדרש, אבל שלא בזמן בית המדרש קורין. ושמואל אמר. אפילו שלא בזמן בית המדרש אין קורין. איני?. והא נהרדעא אתריה דשמואל הוה,

רב אשי אמר. לעולם כדאמרן מעיקרא, ושמואל כרבי נחמיה. דתניא. אף על פי שאמרו כתבי הקדש אין קורין בהן אבל שונין בהן ודורשין בהן. נצרך לפסוק מביא ורואה בו. אמר רבי נחמיה. מפני מה אמרו כתבי הקדש אין קורין בהן כדי שיאמרו. בכתבי הקדש אין קורין, וכל שכן בשטרי הדיוטות.
כל כלי בעלי בתים, שיעורן כרמונים. ובעי חזקיה. ניקב כמוציא זית וסתמו, וחזר וניקב כמוציא זית וסתמו, עד שהשלימו למוציא רמון מהו? ואמר ליה רבי יוחנן. רבי, שניתה לנו. סנדל שנפסקה אחת מאזניו ותיקנה טמא מדרס. נפסקה שניה ותיקנה טהור בה מן המדרס, אבל טמא מגע מדרס. ואמרת עלה. מאי שנא ראשונה דהא קיימא שניה? שניה נמי הא קיימא ראשונה?.

מהו דתימא. אדעתא דבי דרי עבדיה. קא משמע לן. קרפף יותר מבית סאתים שהוקף לדירה ונתמלא מים, סבור רבנן למימר כזרעים דמו ואסיר. אמר להו רב אבא אבוה דרב בריה דרב משרשיא. הכי אמרינן משמיה דרבא. מים כנטעים דמו, ושרי.

אמר אמימר. והוא דחזיין לתשמישתא, אבל לא חזיין לתשמישתא לא. אמר רב אשי. ודחזיין לתשמישתא נמי לא אמרן אלא שאין בעומקו יותר מבית סאתים, אבל אם יש בעומקו יותר מבית סאתים אסור. ולאו מילתא היא, מידי דהוה אכריא דפירי. ההיא רחבה דהואי בפום נהרא, דחד גיסא הוה פתיח למתא,

אמר ליה רבא. יאמרו לחי מועיל לשביל של כרמים דעלמא. אלא אמר רבא. עבדינן ליה לחי לפיתחא דמתא, דמגו דמהני ליה לחי למתא, מהני נמי לרחבה. הלכך. טלטולי במתא גופה שרי. טלטולי ברחבה גופה שרי. ממתא לרחבה ומרחבה למתא, פליגי בה רב אחא ורבינא. חד אסר וחד שרי.
נפק לשוקא חזייה ליהודה בן גרים. אמר. עדיין יש לזה בעולם? נתן בו עיניו ועשהו גל של עצמות. מתני׳ שלשה דברים צריך אדם לומר בתוך ביתו ערב שבת עם חשכה. עשרתם? ערבתם? הדליקו את הנר. ספק חשכה ספק אינו חשכה אין מעשרין את הודאי, ואין מטבילין את הכלים, ואין מדליקין את הנרות.

והדר תני. ספק חשכה ספק אינו חשכה מערב. סימן. בגופיא זימרא ציפרא בחבלא דמילתא. אמר רבי אבא אמר רב חייא בר אשי אמר רב. לא קשיא, כאן בעירובי תחומין, כאן בעירובי חצרות. ואמר רבא. אמרו לו שנים צא וערב עלינו, לאחד עירב עליו מבעוד יום, ולאחד עירב עליו בין השמשות זה שעירב עליו מבעוד יום נאכל עירובו בין השמשות,

אמר רבה אמר רב יהודה אמר שמואל. שלשה חלקי מיל. מאי שלשה חלקי מיל? אילימא תלתא פלגי מילא נימא מיל ומחצה. אלא תלתא תילתי מילא נימא מיל. אלא. תלתא ריבעי מילא. ורב יוסף אמר רב יהודה אמר שמואל. שני חלקי מיל. מאי שני חלקי מיל? אילימא תרי פלגי מילא לימא מיל. ואלא תרי רבעי מילא לימא חצי מיל.

אלא תרי תילתי מיל. מאי בינייהו? איכא בינייהו פלגא דדנקא. וחילופה
היכל ואולם קדושה אחת היא. וכי כתיב. פתח אהל מועד אתרוייהו הוא דכתיב. ואיבעית אימא. לרבי יהודה נמי קדושת אולם לחוד וקדושת היכל לחוד. והכא היינו טעמא דרבי יהודה דכתיב. אל פתח אולם הבית. ורבנן. אי הוה כתב אל פתח אולם כדקאמרת. השתא דכתיב אל פתח אולם הבית הבית הפתוח לאולם.

בשלמא מקדש דאיקרי משכן, דכתיב. ונתתי (את) משכני בתוככם. אלא משכן דאיקרי מקדש מנלן? אילימא מדכתיב. ונשאו הקהתים נושאי המקדש והקימו את המשכן עד בואם ההוא בארון כתיב. אלא מהכא. ועשו לי מקדש ושכנתי בתוכם.

פליג בברייתא, דתניא. והרחב מעשר אמות ימעט, רבי יהודה אומר. אינו צריך למעט. וליפלוג במתניתין? פליג בגובהה, והוא הדין לרחבה. ואכתי, רבי יהודה מפתחו של אולם גמר? והתניא. מבוי שהוא גבוה מעשרים אמה ימעט, ורבי יהודה מכשיר עד ארבעים וחמשים אמה. ותני בר קפרא. עד מאה.

בשלמא לבר קפרא גוזמא. אלא לרב יהודה מאי גוזמא? בשלמא לרבי יהודה ארבעים גמר מפתחו של אולם, אלא חמשים מנא ליה? אמר רב חסדא. הא מתניתא אטעיתיה לרב, דתניא. מבוי שהוא גבוה מעשרים אמה, יותר מפתחו של היכל ימעט. הוא סבר.

מדרבנן מפתחו של היכל גמרי, רבי יהודה מפתחו של אולם גמר. ולא היא, רבי יהודה מפתחא דמלכין גמר. ורבנן, אי מפתחו של היכל גמירי ליבעו דלתות כהיכל, אלמה תנן. הכשר מבוי, בית שמאי אומרים. לחי וקורה, ובית הלל אומרים. לחי או קורה. דלתות היכל לצניעות בעלמא הוא דעבידן. אלא מעתה, לא תיהני ליה צורת הפתח,
מיתיבי. דלת הנגררת, ומחצלת הנגררת, וקנקן הנגרר, בזמן שקשורין ותלויין וגבוהים מן הארץ אפילו מלא נימא נועלין בהן, ואם לאו אין נועלין בהן. אביי מתרץ לטעמיה, ורבא מתרץ לטעמיה. אביי מתרץ לטעמיה.

בזמן שקשורין ותלויין נועלין בהן בשבת, ואין צריך לומר ביום טוב. תני רבי חייא. דלת אלמנה הנגררת אין נועלין בה. היכי דמי דלת אלמנה? איכא דאמרי דחד שיפא, ואיכא דאמרי דלית ליה גשמה. אמר רב יהודה. האי מדורתא, ממעלה למטה שרי, ממטה למעלה אסיר.

וכן ביעתא, וכן קידרא, וכן פוריא, וכן חביתא. אמר ליה ההוא מינא לרבי יהושע בן חנניה. חדקאה. דכתיב בכו טובם כחדק. אמר ליה. שטיא, שפיל לסיפיה דקרא, דכתיב. ישר ממסוכה. ואלא מאי טובם כחדק? כשם שחדקים הללו מגינין על הפירצה,

גמ׳ ורבנן, אמר רבי מאיר רשות הרבים ומהדרו אינהו כרמלית. דאמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. ירושלים אלמלא דלתותיה ננעלות בלילה חייבין עליה משום רשות הרבים. אמר רב פפא. כאן קודם שנפרצו בה פרצות, כאן לאחר שנפרצו בה פרצות.

רבא אמר. סיפא אתאן לשערי גינה, והכי קאמר. וכן לא יעמוד ברשות היחיד ויפתח בכרמלית, בכרמלית ויפתח ברשות היחיד, אלא אם כן עשה מחיצה גבוהה עשרה טפחים, דברי רבי מאיר. אמרו לו. מעשה בשוק של פטמים שהיה בירושלים, שהיו נועלין ומניחין את המפתח בחלון שעל גבי הפתח.

רבי יוסי אומר. שוק של צמרים היה. תנו רבנן. פתחי שערי גינה, בזמן שיש להן בית שער מבפנים פותח ונועל מבפנים, מבחוץ פותח ונועל מבחוץ, מכאן ומכאן פותח ונועל כאן וכאן. אין להן לא לכאן ולא לכאן אסורין כאן וכאן. וכן חנויות הפתוחות לרשות הרבים,

יוחנן. מקום שאין בו ארבעה על ארבעה מותר לבני רשות הרבים ולבני רשות היחיד לכתף עליו, ובלבד שלא יחליפו. מתני׳ נגר שיש בראשו גלוסטרא, רבי אליעזר אוסר ורבי יוסי מתיר. אמר רבי אליעזר. מעשה בכנסת שבטבריא שהיו נוהגין בו היתר, עד שבא רבן גמליאל והזקנים ואסרו להן. רבי יוסי אומר.

איסור נהגו בו, ובא רבן גמליאל והזקנים והתירו להן. גמ׳ בניטל באגדו כולי עלמא לא פליגי. כי פליגי בשאינו ניטל באיגדו, דמר סבר. כיון דיש בראשו גלוסטרא תורת כלי עליו. ומר
ושמואל אמר. קנה עולה וקנה יורד. רב תני חדא, ושמואל תני תרתי. רב תני חדא. סוכה מדובללת, מאי מדובללת מדולדלת, שצילתה מרובה מחמתה כשרה. ושמואל תני תרתי. מאי מדובללת מבולבלת, ותרתי קתני. סוכה מבולבלת כשרה, וצילתה מרובה מחמתה כשרה. אמר אביי. לא שנו, אלא שאין בין זה לזה שלשה טפחים,

אבל יש בגגו טפח כשרה. דאמרינן. חבוט רמי. אמר רבא. מנא אמינא לה דכי אית ביה טפח אמרינן חבוט רמי, וכי לית ביה לא אמרינן חבוט רמי? דתנן. קורות הבית והעלייה שאין עליהם מעזיבה, והן מכוונות טומאה תחת אחת מהן תחתיה טמא. בין התחתונה לעליונה ביניהן טמא, על גבי העליונה כנגדה עד לרקיע טמא.

יתיב רב כהנא וקאמר להא שמעתא. אמר ליה רב אשי לרב כהנא. וכל היכא דלית ביה טפח לא אמרינן חבוט רמי? והא תניא. קורה היוצאה מכותל זה ואינה נוגעת בכותל זה, וכן שתי קורות אחת יוצאה מכותל זה ואחת יוצאה מכותל זה ואינן נוגעות זו בזו, פחות משלשה אינו צריך להביא קורה אחרת,

ועליונה סמוכה לה בפחות משלשה, אבל שלשה, כיון דלית ביה טפח לא אמרינן חבוט רמי. ושצילתה מרובה מחמתה כשרה. הא כי הדדי פסולה. והא תנן באידך פירקין. ושחמתה מרובה מצילתה פסולה, הא כי הדדי כשרה. לא קשיא. כאן מלמעלה, כאן מלמטה. אמר רב פפא, היינו דאמרי אינשי. כזוזא מלעיל, כאיסתרא מלתחת. מעובה כמין בית.

אין כוכבי חמה נראין מתוכה בית שמאי פוסלין ובית
אמר (רבא) אמר רב יהודה. כותבת הגסה שאמרו, יתירה מכביצה. וקים להו לרבנן דבהכי מיתבא דעתיה, בציר מהכי לא מיתבא דעתיה. מיתיבי. מעשה והביאו לרבן יוחנן בן זכאי לטעום את התבשיל,

ולרבן גמליאל שתי כותבות ודלי של מים. ואמרו. העלום לסוכה. ותני עלה. לא מפני שהלכה כך, אלא שרצו להחמיר על עצמן. וכשנתנו לו לרבי צדוק אוכל פחות מכביצה נטלו במפה ואכלו חוץ לסוכה, ולא בירך אחריו. הא כביצה בעי סוכה.

כשהיינו לומדים תורה אצל רבי אלעזר בן שמוע הביאו לפנינו תאנים וענבים ואכלנום אכילת עראי חוץ לסוכה. אכילת עראי אין, אכילת קבע לא. אימא. אכלנום כאכילת עראי חוץ לסוכה. אי בעית אימא. אכלנום אכילת קבע, ואכלנו פת אכילת עראי בהדייהו חוץ לסוכה. לימא מסייע ליה.

ואכלת, זו אכילה, ושבעת, זו שתיה ואכילה בכזית. ורבי יהודה סבר. ואכלת ושבעת, אכילה שיש בה שביעה, ואי זה זה כביצה. ואי סלקא דעתך כותבת הגסה שאמרו יתירה מכביצה, השתא כביצה שבועי משבעא, דעתא לא מיתבא?. אלא
דתנן. חמש אמלתראות של מילה היו על גביו, זו למעלה מזו, וזו למעלה מזו. והאי מאי תיובתא? דילמא כי תניא ההיא דאמלתראות, באולם תניא? והאי מאי קושיא?

דילמא תבנית היכל כתבנית אולם? אלמה אמר רבי אילעא אמר רב. רחבה ארבעה, אף על פי שאינה בריאה. ואם יש לה אמלתרא אפילו גבוהה יותר מעשרים אמה אינו צריך למעט. אמר רב יוסף. אמלתרא מתניתא היא, מאן קתני לה? אמר אביי. והא חמא בריה דרבה בר אבוה קתני לה, ותיהוי אמלתרא מתניתא ותיקשי לרב. אמר לך רב. דל אנא מהכא,

ומאן דאמר פסקי דארזא מאי טעמא משום דנפיש משכיה. והא סוכה דנפיש משכיה, וקאמרי רבנן דלא. אלא. כיון דקא חשיב אית ליה קלא. מקצת קורה בתוך עשרים, ומקצת קורה למעלה מעשרים, מקצת סכך בתוך עשרים, ומקצת סכך למעלה מעשרים? אמר רבה. במבוי כשר, בסוכה פסול. מאי שנא במבוי דכשר, דאמרינן קלוש?

אמר רבה. במבוי פסול, בסוכה כשירה. מאי שנא סוכה דכשירה, דאמרינן קלוש? במבוי נמי לימא קלוש. אי קלשת, הוי לה קורה הניטלת ברוח. הכא נמי, אי קלשת הויא לה חמתה מרובה מצילתה. אלא על כרחך, נעשית צילתה מרובה מחמתה, הכא נמי, על כרחך נעשו כשפודין של מתכת. אמר רבא מפרזקיא. סוכה דליחיד היא רמי אנפשיה ומדכר,

מבוי שהוא גבוה מעשרים אמה יותר מפתחו של היכל ימעט. והיכל גופו חללו עשרים. איתיביה רב שימי בר רב אשי לרב פפא. כיצד היה עושה מניח קורה משפת עשרים ולמטה. אימא. ולמעלה. והא למטה קתני. הא קא משמע לן, דלמטה כלמעלה. מה למעלה חללה עשרים, אף למטה חללה עשרה. אמר אביי משמיה דרב נחמן.

אמת סוכה ואמת מבוי באמה בת חמשה, אמת כלאים באמה בת ששה. אמת מבוי באמה בת חמשה, למאי הלכתא? לגובהו ולפירצת מבוי. והא איכא משך מבוי בארבע אמות, דלקולא. כמאן דאמר בארבעה טפחים. ואיבעית אימא, בארבע אמות ורוב אמות קאמר. אמת סוכה באמה בת חמשה, למאי הלכתא? לגובהה ולדופן עקומה.

והא איכא משך סוכה בארבע אמות, דלקולא. דתניא, רבי אומר. אומר אני, כל סוכה שאין בה ארבע אמות על ארבע אמות פסולה. כרבנן, דאמרי. אפילו אינה מחזקת אלא ראשו ורובו ושולחנו. ואיבעית אימא. לעולם רבי היא, ורוב אמות קאמר. אמת כלאים באמה בת ששה, למאי הילכתא? לקרחת הכרם ולמחול הכרם.

איזו היא קרחת הכרם? כרם
בורר ואוכל ביד, בורר ומניח ביד. בקנון ובתמחוי לא יברור, ואם בירר פטור אבל אסור, ובנפה ובכברה לא יברור, ואם בירר חייב חטאת. מתקיף לה רב המנונא. מידי קנון ותמחוי קתני?

אלא אמר רב המנונא. בורר ואוכל אוכל מתוך הפסולת, בורר ומניח אוכל מתוך הפסולת. פסולת מתוך אוכל לא יברור, ואם בירר חייב חטאת. מתקיף לה אביי. מידי אוכל מתוך פסולת קתני? אלא אמר אביי. בורר ואוכל לאלתר, ובורר ומניח לאלתר, ולבו ביום לא יברור, ואם בירר נעשה כבורר לאוצר וחייב חטאת.

ואי לא שקלי ליה מסרח וכפסולת מתוך אוכל דמי. והטוחן. אמר רב פפא. האי מאן דפרים סילקא חייב משום טוחן. אמר רב מנשה. האי מאן דסלית סילתי חייב משום טוחן. אמר רב אשי. אי קפיד אמשחתא חייב משום מחתך. והלש והאופה. אמר רב פפא.

האי מאן דעבד חלתא חייב אחת עשרה חטאות. ואי חייטיה לפומיה חייב שלש עשרה חטאות. הגוזז את הצמר והמלבנו. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. הטווה צמר שעל גבי בהמה בשבת חייב שלש חטאות. אחת משום גוזז, ואחת משום מנפץ, ואחת משום טווה. רב כהנא אמר. אין דרך גזיזה בכך,

אלא אמר רבא ואיתימא רבי עילאי, שכן צדי חלזון קושרין ומתירין. והתופר שתי תפירות. והא לא קיימא. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. והוא שקשרן. הקורע על מנת לתפור. קריעה במשכן מי הוה? רבה ורבי זירא דאמרי תרווייהו, שכן יריעה שנפל בה דרנא קורעין בה ותופרין
מאן דאמר חדש ממש דכתיב חדש, ומאן דאמר שנתחדשו גזירותיו מדלא כתיב וימת וימלוך. ולמאן דאמר שנתחדשו גזירותיו, הא כתיב אשר לא ידע את יוסף? מאי אשר לא ידע את יוסף דהוה דמי כמאן דלא ידע ליה ליוסף כלל. (סימן. שמונה עשרה ושנים עשר למדנו בדוד ויבן.

)אמר רבי יוחנן. שמונה עשר ימים גידלתי אצל רבי אושעיא בריבי ולא למדתי ממנו אלא דבר אחד במשנתינו. כיצד מאברין את הערים באלף. איני?. והאמר רבי יוחנן שנים עשר תלמידים היו לו לרבי אושעיא בריבי, ושמונה עשר ימים גידלתי ביניהן, ולמדתי לב כל אחד ואחד, וחכמת כל אחד ואחד?

לב כל אחד ואחד וחכמת כל אחד ואחד גמר, גמרא לא גמר. איבעית אימא. מנייהו דידהו גמר, מיניה דידיה לא גמר. ואיבעית אימא. דבר אחד במשנתינו קאמר. ואמר רבי יוחנן. כשהיינו לומדין תורה אצל רבי אושעיא, היינו יושבין ארבעה ארבעה באמה. אמר רבי. כשהיינו לומדין תורה אצל רבי אלעזר בן שמוע, היינו יושבין ששה ששה באמה.

אמר רבי יוחנן. רבי אושעיא בריבי בדורו כרבי מאיר בדורו, מה רבי מאיר בדורו לא יכלו חבריו לעמוד על סוף דעתו אף רבי אושעיא לא יכלו חבריו לעמוד על סוף דעתו. אמר רבי יוחנן. לבן של ראשונים כפתחו של אולם, ושל אחרונים כפתחו של היכל, ואנו כמלא נקב מחט סידקית. ראשונים רבי עקיבא, אחרונים רבי אלעזר בן שמוע.

איכא דאמרי. ראשונים רבי אלעזר בן שמוע, אחרונים רבי אושעיא בריבי. ואנו כמלא נקב מחט סידקית. אמר אביי. ואנן, כי סיכתא בגודא לגמרא. אמר רבא. ואנן, כי אצבעתא בקירא לסברא. אמר רב אשי. אנן, כי אצבעתא בבירא לשכחה. אמר רב יהודה אמר רב. בני יהודה שהקפידו על לשונם, נתקיימה תורתם בידם.

לא נתקיימה תורתן בידם. רבינא אמר. בני יהודה דגלו מסכתא, נתקיימה תורתן בידם. בני גליל דלא גלו מסכתא, לא נתקיימה תורתן בידם. דוד גלי מסכתא, שאול לא גלי מסכתא. דוד דגלי מסכתא, כתיב ביה. יראיך יראוני וישמחו. שאול דלא גלי מסכתא, כתיב ביה. (אל כל) אשר יפנה ירשיע.

איכא דתני מאברין, ואיכא דתני מעברין. איכא דתני אכוזו ואיכא דתני עכוזו. בני יהודה דייקי לישנא מאי היא? דההוא בר יהודה דאמר להו. טלית יש לי למכור. אמרו ליה. מאי גוון טליתך? אמר להו. כתרדין עלי אדמה. בני גליל דלא דייקי לישנא מאי היא? (דתניא) דההוא בר גלילא דהוה קאזיל ואמר להו. אמר למאן, אמר למאן?

אמרו ליה. גלילאה שוטה, חמר למירכב או חמר למישתי? עמר למילבש או אימר לאיתכסאה? ההיא איתתא דבעיא למימר לחברתה. תאי דאוכליך חלבא, אמרה לה. שלוכתי, תוכליך לביא. ההיא אתתא דאתיא לקמיה דדיינא, אמרה ליה. מרי כירי, תפלא הוית לי וגנבוך מין. וכדו הוות,
מייתי אסא דרא ושיכרא דדפנא וקימחא דשערי דרמי במנא דלא חלפי עליה ארבעין יומין, ומרתחי להו, ושדו להו לדיקלא בליביה, וכל דקאי בארבע אמות דידיה, אי לא עבדי ליה הכי צאוי לאלתר. רב אחא בריה דרבא אמר. מנחי כופרא דיכרא לנוקבתא. וכורכין את שמע. היכי עבדי? אמר רב יהודה.

כדדריש רבי שמעון בן לקיש. דאמר רבי שמעון בן לקיש. ויקרא יעקב אל בניו ויאמר האספו ואגידה לכם. ביקש יעקב לגלות לבניו קץ הימין, ונסתלקה ממנו שכינה. אמר. שמא חס ושלום יש במטתי פסול, כאברהם שיצא ממנו ישמעאל, ואבי יצחק שיצא ממנו עשו?

אמרו לו בניו. שמע ישראל, ה׳ אלהינו ה׳ אחד. אמרו. כשם שאין בלבך אלא אחד, כך אין בלבנו אלא אחד. באותה שעה פתח יעקב אבינו ואמר. ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד. אמרי רבנן. היכי נעביד? נאמריה, לא אמרו משה רבינו. לא נאמריה, אמרו יעקב. התקינו שיהו אומרים אותו בחשאי.

דברי רבי מאיר. אמר לו רבי יהודה. אם ברצון חכמים היו עושין, יהו כל אדם עושין כן. אלא. אלו ואלו שלא ברצון חכמים היו עושין, על שלשה מיחו בידם, ועל שלשה לא מיחו בידם. ואלו שלא מיחו בידם. מרכיבין דקלים כל היום, וכורכין את שמע, וקוצרין וגודשין לפני העומר. ואלו שמיחו בידם. מתירין גמזיות של הקדש של חרוב ושל שקמה,

מאן שמעת ליה דאמר מיחו ולא מיחו רבי יהודה. וקתני. קוצרין ברצון חכמים. וליטעמיך, הני ארבעה הוה. אלא. סמי מיכן קצירה. ומתירין גמזיות של הקדש של חרוב ושל שקמה. אמרו. אבותינו לא הקדישו אלא קורות, ואנו נתיר גמזיות של הקדש של חרוב ושל שקמה. ובגידולין הבאין לאחר מכאן עסקינן,

אבל בשל בין הכיפין דברי הכל מותר. אמר ליה רבא. והא מוקצות נינהו. וכי תימא. הואיל דחזי לעורבין. השתא מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים, דתנן. רבי יהודה אומר. אם לא היתה נבילה מערב שבת אסורה, לפי שאינה מן המוכן, מוכן לעורבים הוי מוכן לאדם?. אמר ליה. אין,

מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים, דכל מידי דחזי לאיניש, לא מקצה ליה מדעתיה. מוכן לעורבים הוי מוכן לאדם, כל מידי דחזי לאיניש, דעתיה עלויה. כי אתא רבין, אמר רבי שמעון בן לקיש.

ולקיטתו כאחת, ומכניסו לקיום חייב בפיאה. כל שהוא אוכל פרט לספיחי סטיס וקוצה. ונשמר פרט להפקר. וגידולו מן הארץ פרט לכמהין ופטריות. ולקיטתן כאחת פרט לתאנים. ומכניסו לקיום פרט לירק. אמר רב יהודה אמר רב. הכא בראשי לפתות עסקינן,
סיפא דלית ביה ארבעה וכלכלה משלימתו לארבעה. ורבי סבר לה כרבי מאיר, וסבר לה כרבי יהודה. סבר לה כרבי מאיר, דאמר חוקקין להשלים. וסבר לה כרבי יהודה, דאמר בעינן עירוב על גבי מקום ארבעה, וליכא. מאי רבי יהודה? דתניא. רבי יהודה אומר. נעץ קורה ברשות הרבים והניח עירובו עליה,

גבוה עשרה ורחבה ארבעה עירובו עירוב, ואם לאו אין עירובו עירוב. אדרבה, הוא ועירובו במקום אחד. אלא הכי קאמר. גבוה עשרה צריך שיהא בראשה ארבעה, אין גבוהה עשרה אין צריך שיהא בראשה ארבעה. כמאן? דלא כרבי יוסי ברבי יהודה, דתניא, רבי יוסי ברבי יהודה אומר.

נעץ קנה ברשות הרבים והניח בראשו טרסקל, וזרק ונח על גביו חייב. אפילו תימא רבי יוסי ברבי יהודה, התם הדרן מחיצתא. הכא לא
בשלמא למאן דאמר לא מעכבא, הא מני רבי יהודה היא, אלא למאן דאמר מעכבא, הא מני? תני. מצוה להניח. תא שמע. מצוה להגריל ולהתודות. לא הגריל ולא התודה כשר. וכי תימא הכי נמי להניח, אימא סיפא, רבי שמעון אומר. לא הגריל כשר, לא התודה פסול. מאי לא הגריל? אילימא לא הניח,

ומדסדרא לא מעכבא (עיקרא) הגרלה נמי לא מעכבא. לא, דאקדים מתנות דפר במזבח מקמי מתנות דשעיר בהיכל, ורבי יהודה היא, דאמר. דברים הנעשין בבגדי לבן בחוץ לא מעכבי. והא במתנות שבפנים קתני. אלא. הא מני רבי שמעון היא, דאמר. הגרלה לא מעכבא. ואיבעית אימא. לעולם רבי יהודה היא,

ונהי דכסדרא לא מעכבא הגרלה מיהא מעכבא. ואזדו לטעמייהו, דתניא. יעמד חי לפני ה׳ לכפר עליו, עד מתי יהיה זקוק לעמוד חי? עד שעת מתן דמו של חבירו דברי רבי יהודה. רבי שמעון אומר. עד שעת וידוי דברים. במאי קא מיפלגי?

אמר להן. אל תתנו מקום למינין לרדות. טעמא דאל תתנו מקום למינין לרדות, הא לאו הכי מהדרינן ליה, והא אמרת הגרלה מעכבא, וכיון דקבעתיה שמאל היכי מהדרינן ליה? אמר רבא, הכי קאמרי. עלה הגורל בשמאל, מהו שיחזירו לו ולשעירו לימין. אמר להם. אל תתנו מקום למינין לרדות. תא שמע.

אילו נאמר. את השעיר אשר עליו, הייתי אומר יניחנו עליו, תלמוד לומר. עלה, כיון שעלה שוב אינו צריך. למאי? אילימא למצוה, מכלל דהנחה מצוה נמי לא? אלא לאו, לעכב. ושמע מינה. הגרלה מעכבא, הנחה לא מעכבא. אמר רבא, הכי קאמר. אילו נאמר אשר עליו, הייתי אומר יניחנו עליו עד שעת שחיטה,

תלמוד לומר. ועשהו חטאת, הגורל עושה חטאת, ואין השם עושה חטאת. סתם סיפרא מני רבי יהודה, וקא תני. הגורל עושה חטאת, ואין השם עושה חטאת. אלמא הגרלה מעכבא, תיובתא דמאן דאמר הגרלה לא מעכבא. תיובתא.
תאמר בשינוי בעלים דאין פסולו בגופו, ואינו בארבע עבודות, ואינו לאחר מיתה, ואינו בצבור כביחיד. ואף על גב דתרתי לאו דוקא, תרתי מיהא דוקא. דמאי שנא שינוי בעלים דלא הוי פסולו בגופו דפסולו מחשבה בעלמא היא. שינוי קודש נמי פסולו מחשבה בעלמא היא. ותו, הא דאמר שינוי בעלים אינו לאחר מיתה,

ולרב פנחס בריה דרב אמי דאמר יש שינוי בעלים לאחר מיתה, מאי איכא למימר? תרתי מיהת דוקא נינהו. אלא, אמר רבא. פסח ששחטו בשאר ימות השנה בשינוי בעלים נעשה כמי שאין לו בעלים בזמנו, ופסול. מתני׳ שחטו שלא לאוכליו, ושלא למנויו, לערלים ולטמאים פסול.

במכסת מלמד שאין הפסח נשחט אלא למנויו, יכול שחטו שלא למנויו יהא כעובר על המצוה וכשר תלמוד לומר. במכסת ... תכסו, הכתוב שנה עליו לעכב. רבי אומר. לשון סורסי הוא, כאדם שאומר לחבירו כוס לי טלה זה. אשכחן שלא למנויו, שלא לאוכליו מנא לן? אמר קרא איש לפי אכלו תכוסו,

איתקש אוכלין למנויין. שחטו למולין, על מנת שיתכפרו בו ערלים בזריקה. רב חסדא אמר. פסול. רבה אמר. כשר. רב חסדא אמר פסול יש מחשבת ערלים בזריקה. רבה אמר כשר אין מחשבת ערלים בזריקה. אמר רבה. מנא אמינא לה? דתניא.

יכול יפסול בני חבורה הבאין עמו? ודין הוא. הואיל וערלה פוסלת וטומאה פוסלת, מה טומאה לא עשה בה מקצת טומאה ככל טומאה אף ערלה לא עשה בה מקצת ערלה ככל ערלה. או כלך לדרך זו. הואיל וערלה פוסלת וזמן פוסל, מה זמן עשה בה מקצת זמן ככל זמן, אף ערלה עשה בה מקצת ערלה ככל ערלה. נראה למי דומה.

דלא מקבע פיגול אלא בזריקה. מתקיף
ותיתי חטאת ותגמור מיניה, דהא כל איסורין שבתורה קא גמר מנזיר. ורבנן אמרי לך, מיצרך צריכי. חטאת להיתר מצטרף לאיסור, וחולין מקדשים לא גמר, ומשרת ליתן טעם כעיקר, ומכאן אתה דן לכל התורה כולה. ורבי עקיבא. תרוייהו להיתר מצטרף לאיסור, והוו להו שני כתובין הבאין כאחד,

וכל שני כתובין הבאין כאחד אין מלמדין. אמר ליה רב אשי לרב כהנא, אלא הא דתניא. מכל אשר יעשה מגפן היין מחרצנים ועד זג לימד על איסורי נזיר שמצטרפים זה עם זה. השתא. לרבי עקיבא איסור והיתר מצטרפין, איסור ואיסור מיבעיא?. אמר ליה. איסור והיתר בבת אחת,

מכלל דכזית אפילו במקום העשוי לחזק חייב לבער. תניא כלישנא קמא, תניא כלישנא בתרא. תניא כלישנא קמא. בצק שבסידקי עריבה, במקום העשוי לחזק אינו חוצץ ואינו עובר. ובמקום שאין עשוי לחזק חוצץ ועובר. במה דברים אמורים?

אבל בכזית אפילו במקום העשוי לחזק חוצץ ועובר. קשיין אהדדי. אמר רב הונא. סמי קילתא מקמי חמירתא. רב יוסף אמר. תנאי שקלת מעלמא?. תנאי היא. דתניא. הפת שעיפשה חייב לבער, מפני שראוי לשוחקה ולחמע בה כמה עיסות אחרות. רבי שמעון בן אלעזר אומר.

אלא הא והא רבי שמעון בן אלעזר היא, ולא קשיא. הא במקום לישה, הא שלא במקום לישה. אמר רב אשי. לא תימא שלא במקום לישה אגבה דאגנא, אלא אשיפתא דאגנא. פשיטא? מהו דתימא זמנא דאטיף ומטי להתם, קא משמע לן. אמר רב נחמן אמר רב. הלכה כרבי שמעון בן אלעזר. איני?

שני חצאי זיתים וחוט של בצק ביניהן, רואין. כל שאילו ינטל החוט וניטלין עמו חייב לבער. ואם לאו אינו חייב לבער. אמר עולא. לא אמרן אלא בעריבה, אבל בבית חייב לבער. מאי טעמא, דזימנין דכניש להו ונפלי גבי הדדי. אמר עולא. בעו במערבא, בית ועלייה מהו? בית ואכסדרא מהו?

שני בתים זה לפנים מזה מהו? תיקו. תנו רבנן. הפת שעיפשה ונפסלה מלאכול לאדם, והכלב יכול לאוכלה מטמאה טומאת אוכלין בכביצה, ונשרפת עם הטמאה בפסח. משום רבי נתן אמרו. אינה מטמאה. כמאן אזלא הא דתנן, כלל אמרו בטהרות. כל המיוחד לאוכל אדם טמא עד שיפסל מלאכול לכלב.