portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
לא קשיא. הא דמחמו ליה וחאים. הא דמחמו ליה ולא חאים. אמר ליה אביי לרבה.

כגון מר דסנו ליה כולהו פומבדיתאי, מאן מחים הספידא? אמר ליה. מיסתאי
אני ה׳ שונא גזל בעולה, ממני ילמדו בני ויבריחו עצמן מן הגזל. אתמר נמי, אמר רבי אמי. יבש פסול מפני שאין הדר, גזול פסול משום דהוה ליה מצוה הבאה בעבירה. ופליגא דרבי יצחק. דאמר רבי יצחק בר נחמני אמר שמואל. לא שנו, אלא ביום טוב ראשון, אבל ביום טוב שני, מתוך שיוצא בשאול יוצא נמי בגזול.

אלא לאו, ביום טוב שני, וקתני גזול פסול. (רבא אמר. ) לעולם ביום טוב ראשון, ולא מיבעיא קאמר. לא מיבעיא שאול דלאו דידיה הוא, אבל גזול, אימא. סתם גזילה יאוש בעלים הוא, וכדידיה דמי, קא משמע לן. אמר להו רב הונא להנהו אוונכרי. כי זבניתו אסא מגוים לא תגזזו אתון, אלא לגזזוה אינהו ויהבו לכו.
שאני צורבא מרבנן, דקודשא בריך הוא תבע ביקריה. אמר רבי יהושע בן לוי. כל המספר אחר מטתן של תלמידי חכמים נופל בגיהנם, שנאמר. והמטים עקלקלותם יוליכם ה׳ את פועלי האון שלום על ישראל. אפילו בשעה ששלום על ישראל, יוליכם ה׳ את פועלי האון. תנא דבי רבי ישמעאל. אם ראית תלמיד חכם שעבר עבירה בלילה אל תהרהר אחריו ביום, שמא עשה תשובה.

חס ושלום שעקביא בן מהללאל נתנדה, שאין עזרה ננעלת על כל אדם בישראל בחכמה ובטהרה וביראת חטא כעקביא בן מהללאל. אלא את מי נדו? את אלעזר בן חנוך שפקפק בנטילת ידים. וכשמת, שלחו בית דין והניחו אבן גדולה על ארונו, ללמדך שכל המתנדה ומת בנדויו בית דין סוקלין את ארונו. המגיס דעתו כלפי מעלה מאי היא?

הבאים מחמת האבל פטורין, מחמת עצמן חייבין. אמר רב יהודה אמר רב. המוצא כלאים בבגדו פושטן אפילו בשוק. מאי טעמא. אין חכמה ואין תבונה ואין עצה לנגד ה׳, כל מקום שיש חלול השם אין חולקין כבוד לרב. מתיבי. קברו את המת וחזרו, ולפניהם שתי דרכים, אחת טהורה ואחת טמאה, בא בטהורה באין עמו בטהורה,

בא בטמאה באין עמו בטמאה משום כבודו. אמאי? לימא אין חכמה ואין תבונה לנגד ה׳. תרגמה רבי אבא בבית הפרס דרבנן. דאמר רב יהודה אמר שמואל. מנפח אדם בית הפרס והולך. ואמר רב יהודה בר אשי משמיה דרב. בית הפרס שנדש טהור. תא שמע דאמר רבי אלעזר בר צדוק.

מדלגין היינו על גבי ארונות של מתים, לקראת מלכי ישראל. ולא לקראת מלכי ישראל בלבד אמרו אלא אפילו לקראת מלכי אומות העולם, שאם יזכה, יבחין בין מלכי ישראל למלכי אומות העולם. אמאי? לימא אין חכמה ואין תבונה ואין עצה לנגד ה׳. כדרבא. דאמר רבא. דבר תורה, אהל, כל שיש בו חלל טפח חוצץ בפני הטומאה. ושאין בו חלל טפח אינו חוצץ בפני הטומאה.

ורוב ארונות יש בהן חלל טפח. וגזרו על שיש בהן משום שאין בהן. ומשום כבוד מלכים לא גזרו בהו רבנן. תא שמע. גדול כבוד הבריות שדוחה [את] לא תעשה שבתורה. ואמאי? לימא אין חכמה ואין תבונה ואין עצה לנגד ה׳. תרגמה רב בר שבא קמיה דרב כהנא בלאו דלא תסור. אחיכו עליה, לאו דלא תסור דאורייתא היא?. אמר רב כהנא.

גברא רבה אמר מילתא, לא תחיכו עליה. כל מילי דרבנן אסמכינהו על לאו דלא תסור, ומשום כבודו שרו רבנן. תא שמע. והתעלמת מהם פעמים שאתה מתעלם מהם, ופעמים שאין אתה מתעלם מהם. הא כיצד? אם היה כהן, והיא בבית הקברות, או היה זקן ואינה לפי כבודו, או שהיתה מלאכתו מרובה משל חברו, לכך נאמר והתעלמת.

אמאי, לימא אין חכמה ואין תבונה ואין עצה לנגד ה׳. שאני התם, דכתיב והתעלמת מהם. וליגמר מינה? איסורא מממונא לא ילפינן. תא שמע. ולאחתו מה תלמוד לומר? הרי שהיה הולך לשחוט את פסחו, ולמול את בנו, ושמע שמת לו מת, יכול יחזור ויטמא? אמרת. לא יטמא.
מפני שהוא טמא על גבי עם הארץ, ואין כלי טמא חוצץ. אמרו להם בית הלל. והלא טיהרתם אוכלין ומשקין שבתוכו. אמרו להם בית שמאי. כשטיהרנו אוכלין ומשקין שבתוכו לעצמו טהרנו. אבל נטהר את הכלי, שטהרתו לך ולו? תניא, אמר רבי יהושע. בושני מדבריכם, בית שמאי.

רבא אמר. אידי ואידי בכליו, ולא קשיא. הא דאמר מעולם לא הטבלתי כלי בתוך כלי, והא דאמר הטבלתי, אבל לא הטבלתי בכלי שאין בפיו כשפופרת הנוד. והתניא. נאמן עם הארץ לומר פירות לא הוכשרו, אבל אינו נאמן לומר פירות הוכשרו אבל לא נטמאו. ואגופו מי מהימן? והתניא.

וידיו טהורין. נטמא תוכו כולו טמא. ובית הצביטה וכו׳. מאי בית הצביטה? אמר רב יהודה אמר שמואל. מקום שצובטו, וכן הוא אומר. ויצבט לה קלי. רבי אסי אמר רבי יוחנן. מקום שנקיי הדעת צובעין. תני רב ביבי קמיה דרב נחמן. כל הכלים אין להם אחורים ותוך, אחד קדשי המקדש ואחד קדשי הגבול.
אבל איכא מתא דמקרבא להתם אסור. אמר רב משרשיא.

וכי ליכא מתא דמקרבא להתם נמי, לא אמרן אלא בשבתות ובימים טובים, דלא שכיחי אינשי דאזלי להתם, אבל בחולו של מועד, דשכיחי אינשי דאזלי ואתו להתם אסור. מר זוטרא בריה דרב נחמן בנו ליה אפדנא מקבלי קיבולת חוץ לתחום. איקלע רב ספרא ורב הונא בר חיננא, ולא עלו לגביה. ואיכא דאמרי.

מקבלין קיבולת במועד לעשותה לאחר המועד, ובמועד אסור. כללו של דבר. כל שהוא עושה אומר לגוי ועושה, וכל שאינו עושה אינו אומר לגוי ועושה. תניא אידך. מקבלין קיבולת במועד לעשותה לאחר המועד, ובלבד שלא ימדוד ושלא ישקול ושלא ימנה כדרך שהוא עושה בחול.

תנו רבנן. אין מרביעין בהמה בחולו של מועד. כיוצא בו. אין מרביעין בבכור ולא בפסולי המוקדשין. תניא אידך. אין מרביעין בהמה בחולו של מועד, רבי יהודה אומר. חמורה שתבעה מרביעין עליה זכר בשביל שלא תצטנן, ושאר כל הבהמות מכניסין אותן לבקרות. תנו רבנן.

אין מדיירין לא בשבתות ולא בימים טובים ולא בחולו של מועד. ואם באו מאליהן מותר. ואין מסייעין אותן, ואין מוסרין להם שומר לנער את צאנם. היה שכיר שבת, שכיר חדש, שכיר שנה, שכיר שבוע מסייעין אותן, ומוסרין להם שומר לנער את צאנם.

רבי אומר. בשבת בטובה, ביום טוב במזונות, במועד בשכר. אמר רב יוסף. הלכתא כרבי. מתני׳ וכן מי שהיה יינו בתוך הבור ואירעו אבל או אונס או שהטעוהו זולף וגומר וגף כדרכו, דברי רבי יוסי. רבי יהודה אומר. עושה לו לימודים בשביל שלא יחמיץ.

צריכא. אמר רב יצחק בר אבא. מאן תנא שינוי במועד בדבר האבד דלא כרבי יוסי. אמר רב יוסף. הלכה כרבי יוסי. בעו מיניה מרב נחמן בר יצחק. מהו למישע חביתא דשיכרא בחולא דמועדא? אמר להו. סיני אמר הלכה כרבי יוסי. אימור דאמר רבי יוסי בחמרא, בשיכרא מי אמר. חמרא טעמא מאי משום דנפיש פסידיה,

שיכרא נמי אית בה פסידא. דאמר אביי, אמרה לי אם. בר שית סאוי ושייע, מבר תמני ולא שייע. אמר רב חמא בר גוריא אמר רב. הלכות מועד כהלכות כותים בהלכה. למאי הלכתא? אמר רב דניאל בר קטינא אמר רב. לומר שהן עקורות ואין למידות זו מזו. דאמר שמואל. זופתין כוזתא ואין זופתין חביתא.

ושלא לצורך המועד אסור. דבר שאבוד במועד מותר לעשותו במועד, דבר שאינו אבוד במועד אסור. במה דברים אמורים בתלושין מן הקרקע, אבל מחובר לקרקע אפילו כולו אבוד אסור. ואם אין לו מה יאכל, קוצר ומעמר ודש וזורה ובורר וטוחן, ובלבד שלא ידוש בפרות. אמר ליה. יחידאה היא, ולא סבירא לן כוותיה.

אישתמיט נרגא, בעי למיפסקיה לשקיה. שבקיה והדר אתא. רב יהודה שרא למיעקר כיתנא ולמיקטל כשותא, ולמיעקר שומשמי. אמר ליה אביי לרב יוסף. בשלמא כיתנא חזי לחפיפה, כשותא חזי לשיכרא, אלא שומשמי למאי חזי? חזי לנזיי דאית בהו.

רבי ינאי הוה ליה ההוא פרדיסא דמטא זמניה בחולא דמועדא, קטפיה. לשנה שהיוה כולי עלמא לפרדיסייהו לחולא דמועדא. אפקריה רבי ינאי לפרדיסיה ההוא שתא. מתני׳ מכניס אדם פירותיו מפני הגנבים, ושולה פשתנו מן המשרה בשביל שלא תאבד, ובלבד שלא יכוין את מלאכתו במועד. וכולן אם כוונו מלאכתן במועד יאבדו.
עצרת שחל להיות בערב שבת, בית שמאי אומרים. יום טבוח אחר השבת. ובית הלל אומרים. אין יום טבוח אחר השבת. ומודים שאם חלה להיות בשבת, שיום טבוח אחר השבת.

ומותרין בהספד ובתענית, שלא לקיים דברי האומרין. עצרת אחר השבת. גמ׳ אמר רבי אלעזר אמר רבי אושעיא. מניין לעצרת שיש לה תשלומין, כל שבעה שנאמר. בחג המצות ובחג השבועות ובחג הסוכות, מקיש חג השבועות לחג המצות. מה חג המצות יש לה תשלומין כל שבעה אף חג השבועות יש לה תשלומין כל שבעה. ואימא. מקיש לחג הסוכות,

מה חג הסוכות יש לה תשלומין כל שמונה אף חג השבועות יש לה תשלומין כל שמונה. שמיני רגל בפני עצמו הוא. אימור דאמרינן שמיני רגל בפני עצמו הוא הני מילי לענין פזר קשב. אבל לענין תשלומין תשלומין דראשון הוא. דתנן. מי שלא חג ביום טוב הראשון של חג חוגג את כל הרגל, ויום טוב האחרון. תפשת מרובה לא תפשת, תפשת מועט תפשת.

לא, שאינה צריכה יום טבוח. ומאי קא משמע לן דמקרבינן ביומיה, הא איפליגו בה חדא זימנא. דתנן, בית שמאי אומרים. מביאין שלמים ואין סומכין עליהם, אבל לא עולות, ובית הלל אומרים. מביאין שלמים ועולות וסומכין עליהם. צריכא, דאי אשמעינן בהא. בהא קא אמרי בית שמאי, משום דאפשר למחר. אבל הכא, אימא מודו להו לבית הלל. ואי אשמעינן בהא. בהא קאמרי בית הלל, משום דלא אפשר למחר,

אבל בהא אימא מודו לבית שמאי, צריכא. תא שמע. מי שלא חג שבעת ימי הפסח, ושמונת ימי החג, ויום טוב הראשון של עצרת, שוב אינו חוגג. מאי לאו. יום טוב של עצרת. לא, יום טבוח. אי הכי, ניפשוט מינה דחד יום טבוח. אימא. ימי טבוח. תא שמע, דתני רבה בר שמואל.
היינו כהררין התלויין בשערה. מקרא מועט והלכות מרובות. תנא. נגעים ואהלות, מקרא מועט והלכות מרובות. נגעים מקרא מועט? נגעים מקרא מרובה הוא. אמר רב פפא, הכי קאמר. נגעים מקרא מרובה והלכות מועטות,

טמאות. מיכתב כתיבן. לא נצרכא אלא לכעדשה מן השרץ, דלא כתיבא. דתניא. בהם יכול בכולן, תלמוד לומר. מהם. יכול במקצתן תלמוד לומר. בהם. הא כיצד? עד שיגיע במקצתו שהוא ככולו. שיערו חכמים בכעדשה, שכן חומט תחלתו בכעדשה. רבי יוסי ברבי יהודה אומר. כזנב הלטאה. עריות. מיכתב כתיבן.

אתיא זימה זימה. הן הן גופי תורה. הני אין, הנך לא? אלא אימא. הן והן גופי תורה. הדרן עלך הכל חייביןאין דורשין בעריות בשלשה, ולא במעשה בראשית בשנים, ולא במרכבה ביחיד, אלא אם כן היה חכם ומבין מדעתו.

כל המסתכל בארבעה דברים, רתוי לו כאילו לא בא לעולם. מה למעלה, מה למטה, מה לפנים, ומה לאחור. וכל שלא חס על כבוד קונו, רתוי לו שלא בא לעולם. גמ׳ אמרת ברישא. ולא במרכבה ביחיד, והדר אמרת. אלא אם כן היה חכם ומבין מדעתו. הכי קאמר. אין דורשין בעריות לשלשה, ולא במעשה בראשית לשנים,

ולא במרכבה ליחיד, אלא אם כן היה חכם ומבין מדעתו. אין דורשין בעריות בשלשה. מאי טעמא? אילימא משום דכתיב. איש איש אל כל שאר בשרו. איש איש תרי, שאר בשרו חד, ואמר רחמנא. לא תקרבו לגלות ערוה. אלא מעתה, דכתיב. איש איש כי יקלל אלהיו, איש איש אשר יתן מזרעו למולך, הכי נמי? אלא הנהו מיבעי ליה לרבות את הגוים,

אלא מעתה דכתיב. ושמרתם את השבת, ושמרתם את המצות, ושמרתם את משמרת הקדש, הכי נמי? אלא אמר רב אשי. מאי אין דורשין בעריות בשלשה אין דורשין בסתרי עריות בשלשה. מאי טעמא סברא הוא. בי תרי כי יתבי קמי רבייהו, חד שקיל וטרי בהדי רביה, ואידך מצלי אודניה לגמרא.

תלתא, חד שקיל וטרי בהדי רביה, והנך תרי שקלו וטרו בהדי הדדי, ולא ידעי מאי קאמר רבייהו, ואתו למישרי איסורא בעריות. אי הכי, כל התורה נמי. עריות שאני, דאמר מר. גזל ועריות נפשו של אדם מחמדתן ומתאוה להם. אי הכי, גזל נמי? עריות, בין בפניו בין שלא בפניו נפיש יצריה.
ואמרי לה, אמר רבי תנחום אמר רב הונא, ואמרי לה אמר רב הונא לחודיה. תלמיד שנידה לכבודו נדויו נידוי, דתניא. מנודה לרב מנודה לתלמיד,

מנודה לתלמיד אינו מנודה לרב. לרב הוא דאינו מנודה, הא לכולי עלמא מנודה. למאי? אי במילי דשמיא אין חכמה ואין תבונה ואין עצה לנגד ה׳. אלא לאו, לכבוד עצמו. אמר רב יוסף. צורבא מרבנן עביד דינא לנפשיה במילתא דפסיקא ליה. ההוא צורבא מרבנן דהוו סנו שומעניה, אמר רב יהודה. היכי ליעביד? לשמתיה צריכי ליה רבנן,

לא לשמתיה קא מיתחיל שמא דשמיא. אמר ליה לרבה בר בר חנה. מידי שמיע לך בהא? אמר ליה, הכי אמר רבי יוחנן. מאי דכתיב. כי שפתי כהן ישמרו דעת ותורה יבקשו מפיהו כי מלאך ה׳ צבאות הוא. אם דומה הרב למלאך ה׳ יבקשו תורה מפיו, ואם לאו אל יבקשו תורה מפיו. שמתיה רב יהודה.

גברא דחשיב כרב יהודה ליכא הכא דלישרי לך, אלא זיל לגביה דרבי יהודה נשיאה דלישרי לך. אזל לקמיה, אמר ליה לרבי אמי. פוק עיין בדיניה, אי מיבעי למישרא ליה שרי ליה. עיין רבי אמי בדיניה, סבר למישרא ליה. עמד רבי שמואל בר נחמני על רגליו ואמר. ומה שפחה של בית רבי לא נהגו חכמים קלות ראש בנידויה שלש שנים,

אמרה. ליהוי ההוא גברא בשמתא, דקעבר משום ולפני עור לא תתן מכשול. דתניא. ולפני עור לא תתן מכשול במכה לבנו גדול הכתוב מדבר. ריש לקיש הוה מנטר פרדיסא. אתא ההוא גברא וקאכיל תאיני, רמא ביה קלא ולא אשגח ביה. אמר. ליהוי ההוא גברא בשמתא. אמר ליה. אדרבה, ליהוי ההוא גברא בשמתא,

מאי שמתא? אמר רב. שם מיתה. ושמואל אמר. שממה יהיה, ומהניא ביה כי טיחיא בתנורא. ופליגא דריש לקיש. דאמר ריש לקיש. כשם שנכנסת במאתים וארבעים ושמונה איברים, כך כשהיא יוצאה יוצאה ממאתים וארבעים ושמונה איברים. כשהיא נכנסת, דכתיב. והיתה העיר חרם חרם בגימטריא מאתים וארבעים ושמונה הוו.

איתלי ביה נורא בגנובתיה ואכלתיה. ההוא אלמא דהוה קא מצער ליה לההוא צורבא מרבנן, אתא לקמיה דרב יוסף, אמר ליה. זיל שמתיה. אמר ליה. מסתפינא מיניה. אמר ליה. שקיל פתיחא עליה. כל שכן דמסתפינא מיניה. אמר ליה. שקליה, אחתיה בכדא, ואחתיה בי קברי, וקרי ביה אלפא שפורי בארבעין יומין.

אזיל עביד הכי, פקע כדא ומית אלמא. מאי שפורי שנפרעין ממנו. מאי תברא? אמר רב יצחק בריה דרב יהודה. תברי בתי רמי. דתניא, אמר רבן שמעון בן גמליאל. כל מקום שנתנו חכמים עיניהם, או מיתה או עוני. והנזיר והמצורע מטומאתו לטהרתו. בעא מיניה רבי ירמיה מרבי זירא.

ואכתי לא שלים אבילות דשבעה. האי כהן היכי דמי? אילימא דשלים משמרתו ערב הרגל איבעי ליה לגלוחי ערב הרגל. לא צריכא, דשלים משמרתו ברגל. תנא דידן סבר, כיון דתנן. בשלשה פרקים בשנה היו כל המשמרות שוות, באימורי הרגלים, ובחילוק לחם הפנים כמאן דלא שלים משמרתו ברגל דמי. ותנא ברא סבר.

ורבי יוסי מתיר. וכשם שאמרו אבל אסור לגלח בימי אבלו כך אסור ליטול צפורנים בימי אבלו, דברי רבי יהודה. ורבי יוסי מתיר. אמר עולא. הלכה כרבי יהודה באבל, והלכה כרבי יוסי במועד. שמואל אמר. הלכה כרבי יוסי במועד ובאבל, דאמר שמואל.
ומאן דאמר שלש וארבע קסבר עד נברך. לא, רב נחמן מתרץ לטעמיה, ורב ששת מתרץ לטעמיה. רב נחמן מתרץ לטעמיה, דכולי עלמא עד נברך. מאן דאמר שלש וארבע שפיר, ומאן דאמר שתים ושלש אמר לך הכא בברכת פועלים עסקינן, דאמר מר,

תדע דהטוב והמטיב לאו דאורייתא שהרי פועלים עוקרים אותה. אמר רב יצחק בר שמואל בר מרתא משמיה דרב תדע דהטוב והמטיב לאו דאורייתא שהרי פותח בה בברוך ואין חותם בה בברוך, כדתניא. כל הברכות כולן פותח בהן בברוך וחותם בהן בברוך, חוץ מברכת הפירות וברכת המצוות, וברכה הסמוכה לחברתה,

וברכה אחרונה שבקריאת שמע, יש מהן שפותח בהן בברוך ואין חותם בברוך, ויש מהן שחותם בהן בברוך ואין פותח בברוך. והטוב והמטיב פותח בברוך ואין חותם בברוך. מכלל דברכה בפני עצמה היא. ואמר רב נחמן בר יצחק.

תדע דהטוב והמטיב לאו דאורייתא שהרי עוקרין אותה בבית האבל. כדתניא. מה הם אומרים בבית האבל? ברוך הטוב והמטיב. רבי עקיבא אומר. ברוך דיין האמת. הטוב והמטיב אין, דיין אמת לא?. אלא אימא אף הטוב והמטיב. מר זוטרא איקלע לבי רב אשי, איתרע ביה מלתא, פתח ובריך. הטוב והמטיב, אל אמת,

ורבנן אמרי למקום שפסק, והלכתא למקום שפסק. אמר ליה ריש גלותא לרב ששת. אף על גב דרבנן קשישי אתון, פרסאי בצרכי סעודה בקיאי מינייכו. בזמן שהן שתי מטות, גדול מסב בראש, ושני לו למעלה הימנו. ובזמן שהם שלש, גדול מסב באמצע, שני לו למעלה הימנו, שלישי לו למטה הימנו.

שני לו למעלה הימנו, שלישי לו למטה הימנו. מים הראשונים מתחילין מן הגדול. מים אחרונים, בזמן שהם חמשה מתחילין מן הגדול, ובזמן שהם מאה מתחילין מן הקטן עד שמגיעים אצל חמישי, וחוזרין ומתחילין מן הגדול. ולמקום שמים אחרונים חוזרין לשם ברכה חוזרת. מסייע ליה לרב, דאמר רבי חייא בר אשי אמר רב.
ובמעשר שני והקדש שנפדו.

יצאו אלו שאין באין לידי חימוץ, אלא לידי סירחון. מתניתין דלא כרבי יוחנן בן נורי, דאמר. אורז מין דגן הוא, וחייבין על חימוצו כרת. דתניא, רבי יוחנן בן נורי אוסר באורז ודוחן מפני שקרוב להחמיץ. איבעיא להו שקרוב להחמיץ? דקדים ומחמיץ, או דילמא. קרוב להחמיץ הוי, חמץ גמור לא הוי.

המחהו וגמעו, אם חמץ הוא ענוש כרת, ואם מצה הוא אין אדם יוצא ידי חובתו בפסח. והא הכא, דאין אדם יוצא ידי חובתו במצה, וחייבין על חימוצו כרת? איתער בהו רב אידי בר אבין, אמר להו. דרדקי, היינו טעמא דריש לקיש. משום דהוו להו מי פירות, ומי פירות אין מחמיצין.

דתנן. מאכילין את העניים דמאי, ואת אכסניא דמאי. ואמר רב הונא. תנא בית שמאי אומרים. אין מאכילין את העניים דמאי ואת האכסניא דמאי, ובית הלל אומרים. מאכילין. מעשר ראשון שנטלה תרומתו וכו׳. פשיטא. דכיון שנטלה תרומתו חולין הוי. לא צריכא שהקדימו בשיבלים, ונטלה הימנו תרומת מעשר ולא נטלה הימנו תרומה גדולה, וכדרבי אבהו.

דאמר רבי אבהו אמר רבי שמעון בן לקיש. מעשר ראשון שהקדימו בשיבלים פטור מתרומה גדולה, שנאמר. והרמתם ממנו תרומת ה׳ מעשר מן המעשר. מעשר מן המעשר אמרתי לך, ולא תרומה גדולה ותרומת מעשר מן המעשר. אמר ליה רב פפא לאביי. אלא מעתה, אפילו הקדימו בכרי נמי ליפטר? אמר ליה. עליך אמר קרא

מכל מתנתיכם תרימו את כל תרומת ה׳. ומה ראית?. האי אידגן, והאי לא אידגן. מעשר שני והקדש שנפדו וכו׳. פשיטא. הכא במאי עסקינן, שנתן את הקרן ולא נתן את החומש. וקא משמע לן דאין חומש מעכב. והכהנים בחלה ובתרומה וכו׳. פשיטא. מהו דתימא. מצה שוה לכל אדם בעינן,

מעשר שני שפדאו על גב אסימון, דרחמנא אמר. וצרת הכסף דבר שיש לו צורה. והקדש שחיללו על גבי קרקע, דרחמנא אמר. ונתן הכסף וקם לו. תנו רבנן. יכול יוצא אדם ידי חובתו בטבל שלא נתקן. כל טבל נמי הא לא נתקן. אלא. בטבל שלא נתקן כל צורכו.

שנטלה ממנו תרומה גדולה ולא נטלה ממנו תרומת מעשר, מעשר ראשון ולא מעשר שני, ואפילו מעשר עני, מנין? תלמוד לומר. לא תאכל עליו חמץ מי שאיסורו משום בל תאכל עליו חמץ, יצא זה שאין איסורו משום בל תאכל חמץ, אלא משום בל תאכל טבל. ואיסורא דחמץ להיכן אזלא? אמר רב ששת.

הא מני, רבי שמעון היא, דאמר. אין איסור חל על איסור. דתניא, רבי שמעון אומר. האוכל נבלה ביום הכפורים פטור. רבינא אמר, אפילו תימא רבנן. מי שאיסורו משום בל תאכל חמץ בלבד. יצא זה שאין איסורו משום בל תאכל חמץ בלבד, אלא אף משום בל תאכל טבל. מידי בלבד כתיב? אלא מחוורתא כדרב
והתניא הודו לו. אמר רב הונא. מאן הודו לו רבי מאיר, ומאן לא הודו לו רבי יוסי. אמר רב יוסף. מאן לא הודו לו רבי יוחנן בן נורי. דתנן. כורת של קש ושפופרת של קנים רבי עקיבא מטמא, ורבי

שכן הסייד מטייל בו עד שמגיע לביתו. ואם יש לו
בן בונייס אתא לקמיה דרבי, אמר להו. פנו מקום לבן מאה מנה. אתא איניש אחרינא, אמר להו. פנו מקום לבן מאתים מנה.

אמר לפניו רבי ישמעאל ברבי יוסי. רבי, אביו של זה יש לו אלף ספינות בים, וכנגדן אלף עיירות ביבשה. אמר לו. לכשתגיע אצל אביו אמור לו. אל תשגרהו בכלים הללו לפני. רבי מכבד עשירים. רבי עקיבא מכבד עשירים. כדדרש רבא בר מרי. ישב

בזמן שחסד ואמת מן ינצרהו. רבה בר בר חנה אמר. כגון יתד של מחרישה. אמר רב נחמן, תנא דבי שמואל. דבר הניטל בשבת אוסר. דבר שאינו ניטל בשבת אינו אוסר. תניא נמי הכי. יש לו טבל, יש לו עששית, וכל דבר שאינו ניטל בשבת אינו אוסר. מתני׳ המניח ביתו והלך לשבות בעיר אחרת,

אחד נכרי ואחד ישראל הרי זה אוסר, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. אינו אוסר. רבי יוסי אומר. נכרי אוסר, ישראל אינו אוסר, שאין דרך ישראל לבא בשבת. רבי שמעון אומר. אפילו הניח ביתו והלך לשבות אצל בתו באותה העיר אינו אוסר, שכבר הסיע מלבו. גמ׳ אמר רב. הלכה כרבי שמעון.

קים להו לרבנן דאין דלי מהלך יותר מארבעה טפחים. תחת קורה מיהא הא עריבי מיא. אלא משום דקל הוא שהקילו חכמים במים. כדבעא מיניה רבי טבלא מרב. מחיצה תלויה, מהו שתתיר בחורבה? אמר ליה. אין מחיצה תלויה מתרת אלא במים, קל הוא שהקילו חכמים במים.
עושר שמור לבעליו לרעתו, אמר רבי שמעון בן לקיש. זו עשרו של קרח. (שנאמר. ) ואת כל היקום אשר ברגליהם, אמר רבי אלעזר. זה ממונו של אדם שמעמידו על רגליו. אמר רבי לוי. משאוי שלש מאות פרדות לבנות היו מפתחות בית גנזיו של קרח, וכולהו אקלידי וקליפי דגלדא. (דיאש אדיש כשדך מאודך סימן).

מאי דכתיב. ויגדל הילד ויגמל עתיד הקדוש ברוך הוא לעשות סעודה לצדיקים ביום שיגמל חסדו לזרעו של יצחק. לאחר שאוכלין ושותין נותנין לו לאברהם אבינו כוס של ברכה לברך, ואומר להן. איני מברך, שיצא ממני ישמעאל. אומר לו ליצחק. טול וברך. אומר להן. איני מברך, שיצא ממני עשו. אומר לו ליעקב. טול וברך. אומר להם. איני מברך, שנשאתי שתי אחיות בחייהן,

אמר רב יהודה אמר שמואל. אין מפטירין אחר מצה אפיקומן. תנן. אין מפטירין אחר הפסח אפיקומן. אחר הפסח הוא דלא, אבל לאחר מצה מפטירין. לא מיבעיא קאמר. לא מיבעיא אחר מצה דלא נפיש טעמייהו, אבל לאחר הפסח, דנפיש טעמיה ולא מצי עבוריה לית לן בה, קמשמע לן.
מנא אמינא לה, דתנן. מסרון לחזנין והיו מפשיטין אותן את בגדיהן, ולא היו מניחין עליהן אלא מכנסים בלבד. מאי לאו, באותן שזכו לפייס. אמר רב הונא בר יהודה אמר רב ששת. לא, באותן שלא זכו לפייס. הכי נמי מסתברא. דאי סלקא דעתך באותן שזכו לפייס, לא היו מניחין עליהן אלא מכנסים בלבד?

והתניא. מניין שלא יהא דבר קודם למכנסים תלמוד לומר. ומכנסי בד יהיו על בשרו. ואידך? הא לא קשיא, הכי קתני. עד שעודן עליהן בגדי חול מלבישין אותן מכנסי קדש, והיו מפשיטין אותן בגדי חול ולא היו מניחין אלא מכנסים בלבד. אמר רב ששת, מנא אמינא לה, דתניא.

אף אנן נמי תנינא. שחט השוחט, וקבל המקבל, ובא לו לזרוק. שמע מינה. אמר בן עזאי לפני רבי עקיבא וכו׳. תנו רבנן. כיצד דרך הלוכו? הראש והרגל, החזה והגרה, ושתי ידים, ושתי דפנות, העוקץ והרגל. רבי יוסי אומר. דרך הפשטו היה קרב. כיצד דרך הפשטו?

הראש והרגל, העוקץ והרגל, ושתי דפנות, ושתי הידים, החזה והגרה. רבי עקיבא אומר. דרך ניתוחו היה קרב. כיצד דרך ניתוחו? הראש והרגל, ושתי ידים, החזה והגרה, ושתי דפנות, והעוקץ והרגל. רבי יוסי הגלילי אומר. דרך עילויו היה קרב. כיצד דרך עילויו? הראש והרגל, החזה והגרה, ושתי הדפנות, והעוקץ והרגל,
רבא אמר, היינו טעמא דרבי אליעזר. לפי שאין מדליקין בפתילה שאינה מחורכת ולא בסמרטוטין שאינן מחורכין. אלא הא דתני רב יוסף שלש על שלש מצומצמות למאי הלכתא? לענין טומאה. דתנן. שלש על שלש שאמרו חוץ מן המלל, דברי רבי שמעון. וחכמים אומרים. שלש על שלש מכוונות. אמר רב יהודה אמר רב.

ומאי קרי ליה שלא מן המוכן דלגבי קופסא לאו מוכן הוא. ורבי יהושע סבר מדלא הניחו בקופסא בטולי בטליה, ומאי קרי ליה מוכן דלגבי אשפה מוכן הוא. ורבי עקיבא, בתלאו במגוד סבר כרבי אליעזר, בהניחו אחורי הדלת סבר לה כרבי יהושע. והדר ביה רבי עקיבא לגביה דרבי יהושע. ממאי? אמר רבא. מדקתני פתילת הבגד.

מאי איריא דתני פתילת הבגד? ליתני פתילה של בגד. מאי פתילת הבגד דעדיין בגד הוא. מתני׳ לא יקוב אדם שפופרת של ביצה וימלאנה שמן ויתננה על פי הנר בשביל שתהא מנטפת, ואפילו היא של חרס. ורבי יהודה מתיר.

אבל אם חברה היוצר מתחלה מותר, מפני שהוא כלי אחד. לא ימלא אדם קערה של שמן ויתננה בצד הנר ויתן ראש הפתילה בתוכה בשביל שתהא שואבת. ורבי יהודה מתיר.

גמ׳ וצריכא. דאי אשמעינן שפופרת של ביצה בהא קאמרי רבנן, דכיון דלא מאיסא אתי לאסתפוקי מינה. אבל של חרס דמאיסא אימא מודו ליה לרבי יהודה. ואי אשמעינן של חרס בהא קאמר רבי יהודה, אבל בההיא אימא מודי להו לרבנן. ואי אשמעינן הנך תרתי, בהני קאמר רבי יהודה משום דלא מיפסק, אבל קערה דמיפסקא אימא מודי להו לרבנן.

ואי אשמעינן בההיא, בההיא קאמרי רבנן, אבל בהני תרתי אימא מודו לרבי יהודה. צריכא. ואם חברה היוצר מתחלה מותר וכו׳. תנא אם חברה בסיד ובחרסית מותר. והאנן יוצר תנן. מאי יוצר, כעין יוצר.

והא הכא דאפשר למיעבד כצנועין דכי קטנים דמי, וכי לא מתכוין שרי רבי שמעון לכתחלה. תיובתא דרבי ירמיה רבה. תיובתא. מתני׳ המכבה את הנר מפני שהוא מתירא מפני גוים ומפני ליסטים, מפני רוח רעה, מפני החולה שיישן פטור. כחס על הנר, כחס על השמן, כחס על הפתילה חייב.
הא דקתני חייב חטאת בדטייעי דקטרי אושכפי. פטור אבל אסור בדחומרתא דקטרי אינהו. מותר לכתחילה בסנדל דנפקי ביה בי תרי, כדרב יהודה. דרב יהודה אחוה דרב סלא חסידא הוה ליה ההוא זוגא דסנדלי, זמנין דנפיק ביה איהו, זימנין נפיק ביה ינוקיה. אתא לקמיה דאביי, אמר ליה. כהאי גונא מאי? אמר ליה.

שמע מינה הלכה כרבי יהודה. מאי היא? דתניא. סנדל שנפסקו שתי אזניו, או שתי תרסיותיו, או שניטל כל הכף שלו טהור. אחת מאזניו, או אחת מתרסיותיו, או שניטל רוב הכף שלו טמא. רבי יהודה אומר. נפסקה פנימית טמא. החיצונה טהור.

אמוראי נינהו ואליבא דרבי יוחנן. תנן התם. כל כלי בעלי בתים, שיעורן כרמונים. בעי רבי חזקיה. ניקב כמוציא זית וסתמו, וחזר וניקב כמוציא זית וסתמו, עד שהשלימו למוציא רימון, מהו?

אמר ליה רבי יוחנן. רבי, שנית לנו סנדל שנפסקה אחת מאזניו ותיקנה טמא מדרס. נפסקה שניה ותיקנה טהור מן המדרס, אבל טמא מגע מדרס. ואמרינן לך. מאי שנא ראשונה דהא קיימא שניה? שניה נמי, [הא] מתקנה ראשונה. ואמרת לן עליה. פנים חדשות באו לכאן. הכא נמי פנים חדשות באו לכאן. קרי עליה. לית דין בר אינש.
אמר אביי. מטלניות שאין בהם שלש על שלש, דלא חזיין לא לעניים ולא לעשירים. תניא כוותיה דרבי אמי בר טביומי. מחצלת של שיפא ושל גמי,

והאנן תנן אינה סוכה. אלא לאו, שמע מינה כדרב הונא. שמע מינה. איכא דרמי ליה מירמא. תנן. החוטט בגדיש לעשות לו סוכה אינה סוכה. והא תניא. הרי זו סוכה. אמר רב הונא, לא קשיא. כאן בשיש שם חלל טפח במשך שבעה, כאן בשאין שם חלל טפח במשך שבעה. מתני׳ המשלשל דפנות מלמעלה למטה, אם גבוה מן הארץ שלשה טפחים פסולה.

ומוקים ליה בפחות משלשה טפחים סמוך דופן, וכל פחות משלשה סמוך לדופן כלבוד דמי. מאי קא משמע
ואין מגיהין אות אחת אפילו בספר עזרא.

רבי יהודה אומר. כותב אדם תפילין ומזוזות לעצמו, וטווה על יריכו תכלת לציציתו. גמ׳ תנו רבנן. כותב אדם תפילין ומזוזות לעצמו, וטווה על יריכו תכלת לציציתו, ולאחרים בטובה, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. מערים, ומוכר את שלו, וחוזר וכותב לעצמו. רבי יוסי אומר.

באבן אבל לא בפלך, וחכמים אומרים. בין באבן בין בפלך. אמר רב יהודה אמר שמואל, וכן אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. הלכה בין באבן בין בפלך. והלכה. כותב כדרכו ומוכר כדי פרנסתו. מתני׳ הקובר את מתו שלשה ימים קודם לרגל בטלה הימנו גזרת שבעה. שמונה בטלו הימנו גזרת שלשים.

שמונה ימים קודם לרגל בטלה הימנו גזרת שלשים, ומגלח ערב הרגל. אם לא גילח ערב הרגל אסור לגלח אחר הרגל. אבא שאול אומר. מותר לגלח אחר הרגל, שכשם שמצות שלשה מבטלת גזרת שבעה, כך מצות שבעה מבטלת גזרת שלשים. שבעה? והאנן שמונה תנן. קסבר אבא שאול.

מקצת היום ככולו, ויום שביעי עולה לו לכאן ולכאן. אמר רב חסדא אמר רבינא בר שילא. הלכה כאבא שאול. ומודים חכמים לאבא שאול כשחל שמיני שלו להיות בשבת ערב הרגל, שמותר לגלח בערב שבת. כמאן אזלא הא דאמר רב עמרם אמר רב. אבל, כיון שעמדו מנחמין מאצלו, מותר ברחיצה? כמאן כאבא שאול. אמר אביי.

והתם מנלן? אמר רב מתנה. סתם נזירות שלשים יום, מאי טעמא? אמר קרא. קדוש יהיה, יהיה בגימטריא תלתין הוו. אמר רב הונא בריה דרב יהושע. הכל מודין כשחל שלישי שלו להיות ערב הרגל שאסור ברחיצה עד הערב. אמר רב נחמיה בריה דרב יהושע. אשכחתינהו לרב פפי ולרב פפא דיתבי וקאמרי.
רוח רעה. ואם צחי מאי תקנתיה? (נימא) שבעה קולות שאמר דוד על המים, והדר נישתי, שנאמר.

קול ה׳ על המים אל הכבוד הרעים ה׳ על מים רבים קול ה׳ בכח קול ה׳ בהדר קול ה׳ שובר ארזים וישבר ה׳ את ארזי הלבנון קול ה׳ חוצב להבות אש קול ה׳ יחיל מדבר יחיל ה׳ מדבר קדש קול ה׳ יחולל אילות ויחשוף יערות ובהיכלו כולו אומר כבוד. ואי לא, (נימא) הכי.

לול שפן אניגרון אנירדפין בין כוכבי יתיבנא, בין בליעי שמיני אזילנא. ואי לא, אי איכא איניש בהדיה ניתעריה ולימא ליה. פלניא בר פלנתא צחינא מיא, והדר נישתי. ואי לא מקרקש נכתמא אחצבא והדר נישתי. ואי לא נישדי בה מידי, והדר נישתי. תנו רבנן. לא ישתה אדם מים לא מן הנהרות ולא מן האגמים בלילה, ואם שתה דמו בראשו,

אמר לו. אם אין אתה מלמדני אני אומר ליוחי אבא ומוסרך למלכות. אמר לו. בני, יותר ממה שהעגל רוצה לינק פרה רוצה להניק. אמר לו. ומי בסכנה? והלא עגל בסכנה. אמר לו. אם בקשת ליחנק היתלה באילן גדול. וכשאתה מלמד את בנך למדהו בספר מוגה. מאי היא? אמר רבא, ואיתימא רב משרשיא.