portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
קורא, רב יהודה אמר. בורא פרי האדמה, ושמואל אמר. שהכל נהיה בדברו. רב יהודה אמר בורא פרי האדמה, פירא הוא. ושמואל אמר שהכל נהיה בדברו, הואיל וסופו להקשות. אמר ליה שמואל לרב יהודה. שיננא, כוותך מסתברא, דהא צנון סופו להקשות ומברכינן עליה בורא פרי האדמה. ולא היא.

למימרא דאביונות פירי וקפריסין לאו פירי? ורמינהו. על מיני נצפה, על העלים ועל התמרות אומר בורא פרי האדמה, ועל האביונות ועל הקפריסין אומר בורא פרי העץ. הוא דאמר כרבי עקיבא. דתנן, רבי אליעזר אומר. צלף מתעשר תמרות ואביונות וקפריסין.

רבי עקיבא אומר. אין מתעשר אלא אביונות בלבד, מפני שהוא פרי. ונימא. הלכה כרבי עקיבא. אי אמר הלכה כרבי עקיבא, הוה אמינא אפילו בארץ, קא משמע לן. כל המיקל בארץ הלכה כמותו בחוצה לארץ, אבל בארץ לא. ונימא. הלכה כרבי עקיבא בחוצה לארץ, דכל המיקל בארץ הלכה כמותו בחוצה לארץ. אי אמר הכי,

הוה אמינא הני מילי גבי מעשר אילן, דבארץ גופא מדרבנן, אבל גבי ערלה, דבארץ מדאורייתא, אימא בחוצה לארץ נמי נגזור, קא משמע לן. רבינא אשכחיה למר בר רב אשי דקא זריק אביונות וקאכיל קפריסין. אמר ליה. מאי דעתך, כרבי עקיבא דמיקל? ולעביד מר כבית שמאי דמקילי טפי. דתנן.

כל האילנות משיוציאו, ובית הלל אומרים. החרובין משישרשרו, והגפנים משיגרעו, והזיתים משיניצו, ושאר כל האילנות משיוציאו. ואמר רב אסי. הוא בוסר, הוא גרוע, הוא פול הלבן. פול הלבן סלקא דעתך?. אלא אימא. שיעורו כפול הלבן. מאן שמעת ליה דאמר בוסר אין, סמדר לא רבנן,

הוה עובדא ושקלוה לנץ דרמונא, ויבש רמונא, ושקלוה לפרחא דביטיתא ואיקיים ביטיתא.

פלפלי, רב ששת אמר. שהכל, רבא אמר. לא כלום. ואזדא רבא לטעמיה, דאמר רבא.

כס פלפלי ביומא דכפורי פטור, כס זנגבילא ביומא דכפורי פטור. מיתיבי, היה רבי מאיר אומר. ממשמע שנאמר וערלתם ערלתו את פריו איני יודע שעץ מאכל הוא? אלא מה תלמוד לומר עץ מאכל להביא עץ שטעם עצו ופריו שוה, ואיזהו? זה הפלפלין. ללמדך שהפלפלין חייבין בערלה,

וללמדך שאין ארץ ישראל חסרה כלום, שנאמר. ארץ אשר לא במסכנת תאכל בה לחם לא תחסר כל בה. לא קשיא. הא ברטיבתא, הא ביבשתא. אמרי ליה רבנן למרימר. כס זנגבילא ביומא דכפורי פטור? והא אמר רבא. האי המלתא דאתיא מבי הנדואי שריא, ומברכינן עלה בורא פרי האדמה.
אמר ליה. עורבא פרח. כי נפק אמר ליה רבה בריה. לאו היינו רב אויא סבא דמשתבח ליה מר בגויה דגברא רבה הוא? אמר ליה. ומה אעביד ליה, אני היום סמכוני באשישות רפדוני בתפוחים, ובעא מינאי מלתא דבעיא טעמא. וטעמא מאי? בהמה חציה של גוי וחציה של ישראל מותר לשחטה ביום טוב,

דאי אפשר לכזית בשר בלא שחיטה. אבל נדרים ונדבות אסור לשחטן ביום טוב, דכהנים כי קא זכו משלחן גבוה קא זכו. אמר רב חסדא בהמה חציה של גוי וחציה של ישראל מותר לשחטה ביום טוב, דאי אפשר לכזית בשר בלא שחיטה. עיסה חציה של גוי וחציה של ישראל אסור לאפותה ביום טוב, דהא אפשר ליה למפלגה בלישה.

מתיב רב חנא בר חנילאי. עיסת כלבים בזמן שהרועין אוכלין ממנה חייבת בחלה, ומערבין בה, ומשתתפין בה, ומברכין עליה, ומזמנין עליה, ונאפת ביום טוב, ואדם יוצא בה ידי חובתו בפסח. ואמאי? והא אפשר ליה למפלגה בלישה. שאני עיסת כלבים, הואיל ואפשר לפייסן בנבלה. ומי אית ליה לרב חסדא הואיל? והא אתמר.

האופה מיום טוב לחול, רב חסדא אמר. לוקה, רבה אמר. אינו לוקה. רב חסדא אמר. לוקה, לא אמרינן הואיל ומקלעי ליה אורחים חזי ליה השתא נמי חזי ליה. רבה אמר. אינו לוקה, אמרינן הואיל. אלא. לא תימא הואיל ואפשר, אלא כגון דאית ליה נבלה, דודאי אפשר לפייסן בנבלה. בעו מניה מרב הונא.

אמר (ליה). חזינא אי יהבי ליה רפתא לינוקא ולא קפדי, כל חדא וחדא חזיא לינוקא, ושרי. ואי לאו אסור. והתניא. מעשה בשמעון התימני שלא בא אמש לבית המדרש. בשחרית מצאו רבי יהודה בן בבא, אמר לו. מפני מה לא באת אמש לבית המדרש? אמר לו. בלשת באה לעירנו,

ובקשה לחטוף את כל העיר, ושחטנו להם עגל והאכלנום, ופטרנום לשלום. אמר לו. תמה אני אם לא יצא שכרכם בהפסדכם, שהרי אמרה תורה. לכם ולא לגוים. ואמאי? הא חזי למיכל מיניה. אמר רב יוסף. עגל טרפה הואי. והא חזי לכלבים. תנאי היא. דתניא.

ומוציא אני את הגוים שאין מזונותן עליך. אמר ליה אביי לרב יוסף. ולרבי יוסי הגלילי, דאמר לכם ולא לכלבים, הני סופלי לחיותא היכי שדינן להו ביום טוב? אמר ליה. הואיל וחזו להסקה. תינח ביבישתא, ברטיבתא מאי איכא למימר? אמר ליה. חזו להיסק גדול. תינח ביום טוב, בשבת מאי איכא למימר?
תנו רבנן. התולש עולשין והמזרד זרדים, אם לאכילה כגרוגרת. אם לבהמה כמלא פי הגדי. אם להיסק כדי לבשל ביצה קלה. אם לייפות את הקרקע כל שהן. אטו כולהו לא ליפות את הקרקע נינהו? רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו. באגם שנו. אביי אמר.

אמר רבי יהודה, מצינו. אלא רבי יהודה שתי אותיות והן שני שמות הוא דמחייב, שתי אותיות והן שם אחד לא מחייב? והתניא. ועשה אחת. יכול עד שיכתוב כל השם, ועד שיארוג כל הבגד, ועד שיעשה כל הנפה תלמוד לומר. מאחת.

תלמוד לומר. אחת. הא כיצד, אינו חייב עד שיכתוב שם קטן משם גדול שם משמעון ומשמואל, נח מנחור, דן מדניאל, גד מגדיאל. רבי יהודה אומר. אפילו לא כתב אלא שתי אותיות והן שם אחד חייב, כגון. שש תת, רר, גג, חח. אמר רבי יוסי. וכי משום כותב הוא חייב?.

והלא אינו חייב אלא משום רושם, שכן רושמין על קרשי המשכן לידע איזו היא בן זוגו. לפיכך, שרט שריטה אחת על שני נסרין, או שתי שריטות על נסר אחד חייב. רבי שמעון אומר. ועשה אחת, יכול עד שיכתוב את כל השם, עד שיארוג כל הבגד, עד שיעשה את כל הנפה תלמוד לומר. מאחת.

וכי תימא אלף אלף דאאזרך איכא בינייהו, דתנא קמא סבר אלף אלף דאאזרך לא מיחייב, ורבי שמעון סבר כיון דאיתיה בגלטורי בעלמא חייב, למימרא דרבי שמעון לחומרא? והתניא. הקודח כל שהוא חייב, המגרר כל שהוא, המעבד כל שהוא, הצר בכלי צורה כל שהוא. רבי שמעון אומר. עד שיקדח את כולו,

עד שיגרור את כולו, עד שיעבד את כולו, עד שיצור כולו. אלא, רבי שמעון הא אתא לאשמועינן, עד שיכתוב את השם כולו. ומי מצית אמרת הכי? והתניא, רבי שמעון אומר. ועשה אחת, יכול עד שיכתוב את השם כולו תלמוד לומר. מאחת. תריץ ואימא הכי.

הנה אבות, מהנה תולדות. אחת שהיא הנה זדון שבת ושגגת מלאכות. הנה שהיא אחת שגגת שבת וזדון מלאכות. אמר רבי יהודה. מצינו שם קטן משם גדול. מי דמי? מם דשם סתום, מם דשמעון פתוח. אמר רב חסדא. זאת אומרת סתום ועשאו פתוח כשר.
בשלמא למאן דאמר מכבשין מנקר ריחיא היינו דמשכחת לה בישנה, אלא למאן דאמר בת עינא ישנה בת עינא למה לה? כגון דקא בעי לארווחי טפי פורתא. רב הונא שמעיה לההוא גברא דקא מנקר ריחיא בחולא דמועדא, אמר. מאן האי? איתחיל גופיה דקא מחיל חולא דמועדא.

סבר לה כיש אומרים. דרש רב חמא. נוקרין ריחים במועד. משום רבי מאיר אמר. אפילו סוס שרוכב עליו וחמור שרוכב עליו מותר ליטול צפרנים בחולו של מועד, אבל חמרא דריחיא לא. רב יהודה שרי למישקל טופריה לחמרא דריחיא, ולאוקומי ריחיא, ולמיבני ריחיא,

ולמיבני אמת ריחיא, ולמיבני אוריא. רבא שרא לסרוקי סוסיא, ולמיבני אקרפיטא, ולמיבני איצטבא. רבא שרא למישקל דמא לבהמה בחולא דמועדא. אמר ליה אביי, תניא דמסייע לך. מקיזין דם לבהמה, ואין מונעין רפואה לבהמה בחולו של מועד. רבא שרא לכסכוסי קירמי. מאי טעמא מעשה הדיוט הוא.

עבדים ושפחות, בתים, שדות וכרמים, וכותב ומעלה בערכאות שלהן, מפני שהוא כמציל מידן.
הגחלת כרגלי הבעלים, ושלהבת בכל מקום. גחלת של הקדש מועלין בה, ושלהבת לא נהנין ולא מועלין. גחלת של עבודה זרה אסורה, ושלהבת מותרת. המוציא גחלת לרשות הרבים חייב, ושלהבת פטור. המודר הנאה מחבירו אסור בגחלתו, ומותר בשלהבתו. מאי שנא שלהבת עבודה זרה דשריא,

ומאי שנא דהקדש דאסירא? עבודה זרה, דמאיסה ובדילי אינשי מינה לא גזרו בה רבנן. הקדש, דלא מאיס ולא בדילי אינשי מיניה גזרו ביה רבנן. המוציא גחלת לרשות הרבים חייב, ושלהבת פטור. והא תניא. המוציא שלהבת כל שהוא חייב. אמר רב ששת. כגון שהוציאו בקיסם. ותיפוק ליה משום קיסם.

בדלית ליה שעורא. דתנן. המוציא עצים כדי לבשל ביצה קלה. אביי אמר. כגון דשייפיה למנא משחא ואתלי ביה נורא. ותיפוק ליה משום מנא? בחספא. ותיפוק ליה משום חספא. בדלית ליה שעורא. דתנן. חרס כדי ליתן בין פצים לחבירו, דברי רבי יהודה. אלא הא דתנן. המוציא שלהבת פטור, היכי משכחת לה?

כגון דאדייה אדויי לרשות הרבים. מתני׳ בור של יחיד כרגלי היחיד, ושל אנשי אותה העיר כרגלי אנשי אותה העיר, ושל עולי בבל כרגלי הממלא. גמ׳ רמי ליה רבא לרב נחמן, תנן. בור של יחיד כרגלי היחיד, ורמינהו. נהרות המושכין ומעינות הנובעין הרי הן כרגלי כל אדם. אמר (רבא).

הכא במאי עסקינן במכונסין. ואתמר נמי, אמר רבי חייא בר אבין אמר שמואל. במכונסין. ושל עולי בבל כרגלי הממלא. אתמר. מילא ונתן לחבירו, רב נחמן אמר. כרגלי מי שנתמלאו לו, רב ששת אמר. כרגלי הממלא. במאי קא מיפלגי? מר סבר. בירא דהפקרא הוא, ומר סבר. בירא דשותפי הוא.

איתיביה רבא לרב נחמן. הריני עליך חרם המודר אסור. הרי אתה עלי חרם הנודר אסור. הריני עליך ואתה עלי שניהם אסורים זה בזה, ומותרין בשל עולי בבל, ואסורין בשל אותה העיר. ואלו הן דברים של עולי בבל. הר הבית, הלשכות והעזרות, ובור של אמצע הדרך.

ואלו הן של אותה העיר. הרחוב, ובית הכנסת, ובית המרחץ. ואי אמרת בירא דשותפי הוא, אמאי מותר? והתנן. השותפין שנדרו הנאה זה מזה אסורים ליכנס לחצר לרחוץ בבור. לרחוץ הכי נמי, והכא במאי עסקינן למלאות, מר מדידיה קא ממלא ומר מדידיה קא ממלא. וסבר רב נחמן יש ברירה? והתנן.

האחין השותפין, כשחייבין בקלבון פטורין ממעשר בהמה. וכשחייבין במעשר בהמה פטורין מן הקלבון. ואמר רב ענן. לא שנו אלא שחלקו גדים כנגד טלאים וטלאים כנגד גדים. אבל חלקו גדים כנגד גדים וטלאים כנגד טלאים, אומר. זהו חלקו המגיעו משעה ראשונה לכך.
ותנן על המזון מברך לאחריו ואינו מברך לפניו. אלא. קריאת שמע וברכת המזון דאורייתא, ותפלה דרבנן. אמר רב יהודה. מנין לברכת המזון לאחריה מן התורה שנאמר. ואכלת ושבעת וברכת. מנין לברכת התורה לפניה מן התורה שנאמר. כי שם ה׳ אקרא הבו גדל לאלהינו. אמר רבי יוחנן.

למדנו ברכת התורה לאחריה מן ברכת המזון מקל וחומר, וברכת המזון לפניה מן ברכת התורה מקל וחומר. ברכת התורה לאחריה מן ברכת המזון מקל וחומר. ומה מזון שאין טעון לפניו, טעון לאחריו, תורה שטעונה לפניה, אינו דין שטעונה לאחריה. וברכת המזון לפניה מן ברכת התורה מקל וחומר. ומה תורה שאין טעונה לאחריה, טעונה לפניה,

מזון שהוא טעון לאחריו, אינו דין שיהא טעון לפניו. איכא למפרך. מה למזון שכן נהנה. ומה לתורה שכן חיי עולם. ועוד, תנן על המזון מברך לאחריו ואינו מברך לפניו. תיובתא. אמר רב יהודה. ספק קרא קריאת שמע, ספק לא קרא אינו חוזר וקורא. ספק אמר אמת ויציב, ספק לא אמר חוזר ואומר אמת ויציב. מאי טעמא?

ובכל התורה כולה מנא לן דלא דריש דתניא, בן עזאי אומר. נאמר מכשפה לא תחיה, ונאמר כל שוכב עם בהמה מות יומת סמכו ענין לו, לומר. מה שוכב עם בהמה בסקילה, אף מכשפה נמי בסקילה. אמר לו רבי יהודה. וכי מפני שסמכו ענין לו, נוציא לזה לסקילה? אלא. אוב וידעוני בכלל כל המכשפים היו,

ולמה יצאו להקיש להן ולומר לך. מה אוב וידעוני בסקילה אף מכשפה בסקילה. ובמשנה תורה מנא לן דדריש דתניא. רבי אליעזר אומר נושא אדם אנוסת אביו ומפותת אביו אנוסת בנו ומפותת בנו. רבי יהודה אוסר באנוסת אביו ובמפותת אביו. ואמר רב גידל אמר רב. מאי טעמא דרבי יהודה? דכתיב. לא יקח איש את אשת אביו ולא יגלה את כנף אביו.

אלא לאו רבי יהודה היא, ודוקא קתני לה, משמשת וראתה נדה אינה צריכה טבילה, אבל בעל קרי גרידא מחייב. לא תימא מברך,
כך מצוה לשרוף את התרומה שנטמאת. ואמרה תורה. בשעת ביעורה תיהני ממנה. היכן אמרה תורה? מדרב נחמן, דאמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה,

רחיצת ידים ורגלים בחמין ערבית, רשות. ואני אומר. מצוה. מאי מצוה? דאמר רב יהודה אמר רב. כך היה מנהגו של רבי יהודה בר אלעאי, ערב שבת מביאים לו עריבה מלאה חמין ורוחץ פניו ידיו ורגליו ומתעטף, ויושב בסדינין המצוייצין, ודומה למלאך ה׳ צבאות.

סימן מטקס. רבי טרפון אומר. כל שיש לו מאה כרמים ומאה שדות ומאה עבדים שעובדין בהן. רבי עקיבא אומר. כל שיש לו אשה נאה במעשים. רבי יוסי אומר. כל שיש לו בית הכסא סמוך לשולחנו.
בין מדעתן בין שלא מדעתן. אבל אינו שוחט על ידי בנו ובתו הגדולים ועל ידי עבדו ושפחתו העברים ועל יד אשתו, אלא מדעתן. תניא אידך. לא ישחוט אדם לא על ידי בנו ובתו הגדולים ועל ידי עבדו ושפחתו העברים ועל יד אשתו, אלא מדעתן. אבל שוחט הוא על ידי בנו ובתו הקטנים ועל ידי עבדו ושפחתו הכנענים, בין מדעתן ובין שלא מדעתן,

והתניא. רצה מזה אוכל, רצה מזה אוכל. אמר ליה. עינא סבא, ואמרי לה. פתיא אוכמא, מיני ומינך תסתיים שמעתתא. מתניתין בדקפדי אהדדי, ברייתא דלא קפדי אהדדי. מי שחציו עבד וחציו בן חורין לא יאכל משל רבו וכו׳. משל רבו הוא דלא יאכל, אבל משל עצמו יאכל. והא תניא. לא יאכל לא משלו ולא משל רבו.

לא קשיא. כאן כמשנה ראשונה, כאן כמשנה אחרונה. דתנן. מי שחציו עבד וחציו בן חורין עובד את רבו יום אחד ואת עצמו יום אחד, דברי בית הלל. בית שמאי אומרים. תקנתם את רבו, ואת עצמו לא תקנתם. לישא שפחה אינו יכול שכבר חציו בן חורין, לישא בת חורין אינו יכול שעדיין חציו עבד.

יבטל, והלא לא נברא העולם אלא לפריה ורביה, שנאמר. לא תהו בראה (אלא) לשבת יצרה. אלא, מפני תיקון העולם כופין את רבו ועושה אותו בן חורין, וכותב שטר על חצי דמיו. וחזרו בית הילל להורות כבית שמאי. מתני׳ האומר לעבדו צא ושחוט עלי את הפסח, שחט גדי יאכל, שחט טלה יאכל,

לכו ושאלו את רבן גמליאל. באו ושאלו את רבן גמליאל, אמר להם. מלכה ומלך דדעתן קלה עליהן יאכלו מן הראשון. אנן לא נאכל לא מן הראשון ולא מן השני. ושוב פעם אחת נמצאת הלטאה בבית המטבחים ובקשו לטמא כל הסעודה כולה. באו ושאלו את המלך, אמר להם. לכו ושאלו את המלכה. באו ושאלו את המלכה, אמרה להם. לכו ושאלו את רבן גמליאל. באו ושאלו אותו, אמר להם.

בית המטבחים רותח או צונן? אמרו לו. רותח. אמר להם. לכו והטילו עליה כוס של צונן. הלכו והטילו עליה כוס של צונן וריחשה, וטהר רבן גמליאל כל הסעודה כולה. נמצא מלך תלוי במלכה, ונמצאת מלכה תלויה ברבן גמליאל, נמצאת כל הסעודה תלויה ברבן גמליאל. שכח מה שאמר לו רבו וכו׳. שלי?. מה שקנה עבד קנה רבו. אמר אביי.

הולך אצל רועה הרגיל רבו אצלו, דניחא ליה בתקנתא דרביה, ומקני ליה חד מינייהו על מנת שאין לרבו רשות בו. שכח רבו מה שאמר לו וכו׳. אמר אביי. לא שנו אלא ששכח אחר זריקה, דבעידנא דאיזריק דם הוה חזי לאכילה. אבל שכח לפני זריקה, דכי איזריק דם לא הוה חזי לאכילה חייבין לעשות פסח שני. איכא דמתני לה אברייתא.

חמשה שנתערבו עורות פסחיהן זה בזה, ונמצאת יבלת באחד מהן כולן יוצאין לבית השריפה, ופטורין מלעשות פסח שני. אמר אביי. לא שנו אלא שנתערבו לאחר זריקה, דבעידנא דאיזריק דם מיהא הוה חזי לאכילה. אבל נתערבו לפני זריקה חייבין לעשות פסח
תלמיה רוה נחת גדודיה ברביבים תמגגנה צמחה תברך. דבר אחר. יורה שיורד בנחת ואינו יורד בזעף. או אינו יורה, אלא שמשיר את הפירות, ומשטיף את הזרעים, ומשטיף את האילנות תלמוד לומר. מלקוש, מה מלקוש לברכה אף יורה לברכה. או אינו מלקוש, אלא שמפיל את הבתים, ומשבר את האילנות,

לבער פירות שביעית. דתנן. עד מתי נהנין ושורפין בתבן ובקש של שביעית עד שתרד רביעה שניה. מאי טעמא? דכתיב. ולבהמתך ולחיה אשר בארצך, כל זמן שחיה אוכלת בשדה האכל לבהמתך בבית. כלה לחיה מן השדה כלה לבהמתך מן הבית. אמר רבי אבהו.
רבונו של עולם, יפה דנת, יפה זכית, יפה חייבת, ויפה תקנת גיהנם לרשעים גן עדן לצדיקים. איני?. והאמר רבי שמעון בן לקיש. רשעים אפילו על פתחו של גיהנם אינם חוזרין בתשובה, שנאמר. ויצאו וראו בפגרי האנשים הפושעים בי וגו׳, שפשעו לא נאמר, אלא הפושעים שפושעים והולכין לעולם. לא קשיא. הא בפושעי ישראל, הא בפושעי אומות העולם.

שאפילו ריקנין שבך מליאין מצות כרמון על אחת כמה וכמה. אלא הא דכתיב. עוברי בעמק הבכא, ההוא דמחייבי ההיא שעתא בגיהנם, ואתי אברהם אבינו ומסיק להו ומקבל להו. בר מישראל שבא על הגויה, דמשכה ערלתו ולא מבשקר ליה. מתקיף לה רב כהנא.

השתא דאמרת הפושעים דפשעי ואזלי, אלא מעתה דכתיב המוציא והמעלה דמסיק ודמפיק הוא?. אלא דאסיק ואפיק, הכי נמי דפשעי הוא. ואמר רבי ירמיה (בר) אלעזר. שלשה פתחים יש לגיהנם, אחד במדבר ואחד בים ואחד בירושלים.

במדבר, דכתיב. וירדו הם וכל אשר להם חיים שאולה. בים, דכתיב. מבטן שאול שועתי שמעת קולי. בירושלים, דכתיב. נאם ה׳ אשר אור לו בציון ותנור לו בירושלים. ותנא דבי רבי ישמעאל. אשר אור לו בציון זו גיהנם, ותנור לו בירושלים זו פתחה של גיהנם. ותו ליכא? והאמר רבי מריון אמר רבי יהושע בן לוי,

וצלמות, דכתיב. יושבי חושך וצלמות. וארץ התחתית גמרא הוא. ותו ליכא? והאיכא גיהנם. גיא שעמוקה (בגיהנם), שהכל יורד לה על עסקי הנם. והאיכא תפתה, דכתיב. כי ערוך מאתמול תפתה, ההוא שכל המתפתה ביצרו יפול שם. גן עדן. אמר ריש לקיש. אם בארץ ישראל הוא בית שאן פתחו,

ואם בערביא בית גרם פתחו, ואם בין הנהרות הוא דומסקנין פתחו. בבבל אביי משתבח בפירי דמעבר ימינא, רבא משתבח בפירי דהרפניא. וביניהן כמלוא שתי וכו׳. פשיטא, כיון דתנא ליה דקשורות הוו אנן ידעינן דלא הוו מותרות. מהו דתימא. קשורות כעין קשורות,

אבל ממש לא קא משמע לן ולא מותרות. אחת נכנסת ואחת יוצאת. תנא. רבקה נכנסת ורבקה יוצאת. תנו רבנן. כמה ראשה ורובה של פרה שתי אמות, וכמה עוביה של פרה אמה ושני שלישי אמה. שהן כעשר, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. כשלש עשרה אמה וכארבע עשרה אמה.

פשוטין עביד, או בדיומדין מאריך? אמר ליה. תניתוה. כמה הן מקורבין כדי ראשה ורובה של פרה. וכמה מרוחקין אפילו כור ואפילו כוריים. רבי יהודה אומר. בית סאתים מותר, יותר מבית סאתים אסור. אמרו לו לרבי יהודה. אי אתה מודה בדיר וסהר ומוקצה וחצר,

זו תורת מחיצה עליה ופרצותיה בעשר, ואלו תורת פסין עליהן ופרצותיהן בשלש עשרה אמה ושליש. בעא מיניה אביי מרבה. תל המתלקט עשרה מתוך ארבע, נידון משום דיומד או אינו נידון משום דיומד? אמר ליה, תניתוה. רבי שמעון בן אלעזר אומר. היתה שם אבן מרובעת רואין,

ואלא מאי.
אמר שמואל. שאילתינהו לכל נחותי ימא, ואמרו לי. עוף אחד יש בכרכי הים וקיק שמו. רב יצחק בריה דרב יהודה אמר. משחא דקאזא. ריש לקיש אמר. קיקיון דיונה. אמר רבה בר בר חנה. לדידי חזי לי קיקיון דיונה, ולצלוליבא דמי ומדפשקי רבי, ועל פום חנותא מדלן יתיה, ומפרצידוהי עבדי משחא,

קתני מיהת מדליקין. אמר ליה. אדמותבת ליה מדרבן שמעון בן גמליאל, סייעיה מדתנא קמא. הא לא קשיא. מעשה רב. מכל מקום קשיא. מאי לאו, להדליק? לא, להקפות. אי להקפות, מאי טעמא דתנא קמא? כולה רבן שמעון בן גמליאל היא וחסורי מיחסרא, והכי קתני. כרך דבר שמדליקין בו על גבי דבר שאין מדליקין בו אין מדליקין בו.

במה דברים אמורים להדליק, אבל להקפות מותר, שרבן שמעון בן גמליאל אומר. של בית אבא היו כורכין פתילה על גבי אגוז. איני?. והאמר רב ברונא אמר רב. חלב מהותך וקרבי דגים שנמוחו, אדם נותן לתוכן שמן כל שהוא ומדליק?

הני מימשכי בעינייהו, והני לא מימשכי בעינייהו. וגזרו רבנן על חלב מהותך משום חלב שאינו מהותך, ועל קרבי דגים שנמוחו משום קרבי דגים שלא נמוחו. וליגזור נמי חלב מהותך וקרבי דגים שנמוחו שנתן לתוכן שמן משום חלב מהותך וקרבי דגים שנמוחו שלא נתן לתוכן שמן. היא גופה, גזירה, ואנן ניקום וניגזור גזירה לגזירה?.

מאי לאו, דכלאים? לא, דבוץ. אמר רב הונא. פתילות ושמנים שאמרו חכמים אין מדליקין בהן בשבת, אין מדליקין בהן בחנוכה, בין בשבת בין בחול. אמר רבא. מאי טעמא דרב הונא? קסבר. כבתה זקוק לה, ומותר להשתמש לאורה. ורב חסדא אמר. מדליקין בהן בחול, אבל לא בשבת.

פתילות ושמנים שאמרו חכמים אין מדליקין בהן בשבת, מדליקין בהן בחנוכה, בין בחול בין בשבת. אמר רבי ירמיה. מאי טעמא דרב? קסבר. כבתה אין זקוק לה, ואסור להשתמש לאורה. אמרוה רבנן קמיה דאביי משמיה דרבי ירמיה, ולא קבלה. כי אתא רבין אמרוה רבנן קמיה דאביי משמיה דרבי יוחנן, וקבלה. אמר. אי זכאי, גמירתיה לשמעתיה מעיקרא.

והא גמרה. נפקא מינה לגירסא דינקותא. וכבתה אין זקוק לה? ורמינהו. מצותה משתשקע החמה עד שתכלה רגל מן השוק. מאי לאו, דאי כבתה הדר מדליק לה. לא, דאי לא אדליק מדליק. ואי נמי לשיעורה. עד שתכלה רגל מן השוק. ועד כמה? אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. עד דכליא ריגלא דתרמודאי.

תנו רבנן. מצות חנוכה, נר איש וביתו. והמהדרין, נר לכל אחד ואחד. והמהדרין מן המהדרין, בית שמאי אומרים. יום ראשון מדליק שמנה, מכאן ואילך פוחת והולך. ובית הלל אומרים. יום ראשון מדליק אחת, מכאן ואילך מוסיף והולך. אמר עולא. פליגי בה תרי אמוראי במערבא, רבי יוסי בר אבין ורבי יוסי בר זבידא.

חד אמר טעמא דבית שמאי כנגד ימים הנכנסין, וטעמא דבית הלל כנגד ימים היוצאין. וחד אמר טעמא דבית שמאי כנגד פרי החג, וטעמא דבית הלל דמעלין בקדש ואין מורידין. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. שני זקנים היו בצידן. אחד עשה כבית שמאי ואחד עשה כדברי בית הלל.

דאי סלקא דעתך למעלה מעשרה, לימא ליה. היה לך להניח למעלה מגמל ורוכבו. ודילמא, אי מיטרחא ליה
דתניא. כמה שיעור חצי פרס?

כמה ועוד? אחד מעשרים בביצה. ואילו גבי טומאת אוכלין תניא. רבי נתן ורבי דוסא אמרו. כביצה שאמרו כמוה וכקליפתה, וחכמים אומרים. כמוה בלא קליפתה. אמר רפרם בר פפא אמר רב חסדא. זו דברי רבי יהודה ורבי יוסי. אבל חכמים אומרים. כביצה ומחצה שוחקות. ומאן חכמים רבי יוחנן בן ברוקה. פשיטא.

שוחקות אתא לאשמועינן. כי אתא רב דימי, אמר. שיגר בוניוס לרבי מודיא דקונדיס דמן נאוסא, ושיער רבי מאתן ושבע עשרה ביעין. הא סאה דהיכא? אי דמדברית, מאה ארבעים וארבע הויא. ואי דירושלמית, מאה שבעים ושלש הויא. ואי דציפורית, מאתים ושבע הויין.

ואילו עודפא, ששים ושלש. אלא אמר רבי ירמיה, הכי קאמר. נמצאת סאה של ציפורי יתירה על מדברית קרוב לשליש שלה. ושליש שלה קרוב למחצה דמדברית. מתקיף לה רבינא. מידי קרוב קרוב קתני? אלא אמר רבינא, הכי קאמר.

נמצאת שליש של ציפורי בועודיות של רבי יתירה על מחצה של מדברית שליש ביצה. תנו רבנן. ראשית עריסותיכם, כדי עיסותיכם, וכמה עיסותיכם? כדי עיסת המדבר. וכמה עיסת המדבר? דכתיב. והעומר עשירית האיפה הוא. מכאן אמרו,

כל שגבוה עשרה טפחים למרפסת. פחות מכאן לחצר. חוליית הבור והסלע, גבוהים עשרה טפחים למרפסת, פחות מכאן לחצר. במה דברים אמורים בסמוכה, אבל במופלגת אפילו גבוה עשרה טפחים לחצר. ואיזו היא סמוכה כל שאינה רחוקה ארבעה טפחים. גמ׳ פשיטא,

לזה בפתח ולזה בפתח היינו חלון שבין שתי חצירות. לזה בזריקה ולזה בזריקה היינו כותל שבין שתי חצירות. לזה בשלשול ולזה בשלשול היינו חריץ שבין שתי חצירות. לזה בפתח ולזה בזריקה היינו דרבה בר רב הונא אמר רב נחמן. לזה בפתח ולזה בשלשול היינו דרב שיזבי אמר רב נחמן.
שנאמר. ושחטו אותו כל קהל עדת ישראל, קהל, ועדה, וישראל. נכנסה כת הראשונה, נתמלאה העזרה, נעלו דלתות העזרה, תקעו הריעו ותקעו, הכהנים עומדים שורות שורות, ובידיהם בזיכי כסף ובזיכי זהב. שורה שכולה כסף כסף, ושורה שכולה זהב זהב, לא היו מעורבין.

מפני שעמה מועטין. כמעשהו בחול כך מעשהו בשבת, אלא שהכהנים מדיחים את העזרה שלא ברצון חכמים. רבי יהודה אומר. כוס היה ממלא מדם התערובת, זרקו זריקה אחת על גבי המזבח. ולא הודו לו חכמים. כיצד תולין ומפשיטין? אונקליות של ברזל היו קבועים בכתלים ובעמודים שבהן תולין ומפשיטין.

הלכך בחמשין נמי סגיא, דעיילי תלתין ועבדי, עיילי עשרה ונפקי עשרה, עיילי עשרה ונפקי עשרה. נכנסה כת ראשונה וכו׳. איתמר, אביי אמר. ננעלו תנן. רבא אמר. נועלין תנן. מאי בינייהו? איכא בינייהו למסמך אניסא.

אביי אמר. ננעלו תנן, כמה דעיילו מעלו, וסמכינן אניסא. רבא אמר. נועלין תנן, ולא סמכינן אניסא. והא דתנן, אמר רבי יהודה. חס ושלום שעקביא בן מהללאל נתנדה, שאין עזרה ננעלת על כל אדם בישראל בחכמה וביראת חטא כעקביא בן מהללאל. אביי מתרץ לטעמיה, ורבא מתרץ לטעמיה.

אביי מתרץ לטעמיה. אין בעזרה בשעה שננעלה על כל אדם בישראל בחכמה וביראת חטא כעקביא בן מהללאל. רבא מתרץ לטעמיה. אין בעזרה בשעה שנועלין אותה על כל ישראל בחכמה וביראת חטא כעקביא בן מהללאל. תנו רבנן. מעולם לא נתמעך אדם בעזרה, חוץ מפסח אחד שהיה בימי הלל, שנתמעך בו זקן אחד,

כהנים עומדין שורות וכו׳. מאי טעמא? אילימא דילמא שקלי דדהבא ומעיילי דכספא הכי נמי, דילמא שקלי בר מאתן ומעיילי בר מאה. אלא, דהכי שפיר טפי. ולא היו לבזיכין שוליים וכו׳. תנו רבנן.
אבל בשדה לבן הסמוכה לשדה האילן אפילו כדרכו, שמא יצאו משדה הלבן ויחריבו את האילנות. ומקרין את הפירצה במועד. כיצד מקרין? רב יוסף אמר. בהוצא ודפנא. במתניתא תנא. צר בצרור, ואינו טח בטיט.

ואף על גב דמיחזי כמאן דעביד נטירותא לפירי. שמע מינה. מתני׳ רבי מאיר אומר. רואין את הנגעים בתחילה להקל, אבל לא להחמיר. וחכמים אומרים. לא להקל ולא להחמיר. גמ׳ תניא, רבי מאיר אומר. רואין את הנגעים להקל, אבל לא להחמיר. רבי יוסי אומר. לא להקל ולא להחמיר.

תליא מילתא. אי טהור אמר ליה טהור, ואי טמא שתיק. ומר סבר. לטהרו או לטמאו כתיב. אמר מר, אמר רבי. נראין דברי רבי יוסי במוחלט, ודברי רבי מאיר במוסגר. והתניא איפכא. תנאי היא אליבא דרבי. מר סבר.

שבעה ימי ספירו, קל וחומר לימי חלוטו. ואמר רבי חייא, דנתי לפני רבי. לימדתנו רבינו, יותם לא היה לו לעוזיהו אלא בימי חלוטו, אמר לו. אף אני כך אמרתי. במאי קמיפלגי? רבי יוסי ברבי יהודה סבר. גלי רחמנא בימי ספירו וכל שכן בימי חלוטו. ומר סבר. מאי דגלי גלי, ומאי דלא גלי לא גלי.

דברי רבי יהודה. רבי אומר. אינו צריך. הרי הוא אומר. וצוה הכהן ופנו את הבית. אם ממתינים לו לדבר הרשות כל שכן לדבר מצוה. מאי בינייהו? אמר אביי. משמעות דורשין איכא בינייהו. ורבא אמר. דבר הרשות איכא בינייהו. ורבי יהודה מהתם לא גמרינן, דחידוש הוא, דהא עצים ואבנים בעלמא לא מטמאו, והכא מטמאו.

אבל טומאה דגופיה אימא מיחזא חזיא ליה. צריכא.
גמ׳ הכל לאתויי מאי? לאתויי מי שחציו עבד וחציו בן חורין. ולרבינא דאמר מי שחציו עבד וחציו בן חורין פטור מן הראייה, הכל לאתויי מאי? לאתויי חיגר ביום ראשון ונתפשט ביום שני. הניחא למאן דאמר כולן תשלומין זה לזה. אלא למאן דאמר כולן תשלומין דראשון, הכל לאתויי מאי? לאתויי סומא באחת מעיניו.

ודלא כי האי תנא, דתניא. יוחנן בן דהבאי אומר משום רבי יהודה. סומא באחת מעיניו פטור מן הראייה, שנאמר. יראה, יראה כדרך שבא לראות כך בא ליראות. מה לראות בשתי עיניו, אף ליראות בשתי עיניו. ואיבעית אימא. לעולם כדאמרי מעיקרא,

חרש שדיברו חכמים בכל מקום, שאינו שומע ואינו מדבר. הא מדבר ואינו שומע, שומע ואינו מדבר חייב. תנינא להא, דתנו רבנן. המדבר ואינו שומע זהו חרש, שומע ואינו מדבר זהו אלם, זה וזה הרי הן כפקחין לכל דבריהם. וממאי דמדבר ואינו שומע זהו חרש, שומע ואינו מדבר זהו אלם?

חוץ מחרש המדבר ואינו שומע, שומע ואינו מדבר, שפטור מן הראייה. ואף על פי שפטור מן הראייה, חייב בשמחה. ואת שאינו לא שומע ולא מדבר, ושוטה וקטן פטור אף מן השמחה, הואיל ופטורים מכל מצות האמורות בתורה. תניא נמי הכי. הכל חייבין בראייה ובשמחה, חוץ מחרש המדבר ואינו שומע,

שומע ואינו מדבר, שפטורין מן הראייה. ואף על פי שפטור מן הראייה חייב בשמחה. ואת שאינו לא שומע ולא מדבר, ושוטה וקטן פטורין אף מן השמחה, הואיל ופטורין מכל מצות האמורות בתורה.
כיון דאי בעי אמטויי מצי ממטי ליה, אף על גב דלא אמטייה כמאן דאמטייה דמי. אמר רבי זירא. גזירה משום יום טוב שחל להיות אחר שבת. איתיביה. נתכוון לשבות ברשות הרבים, והניח עירובו בכותל, למטה מעשרה טפחים עירובו עירוב, למעלה מעשרה טפחים אין עירובו עירוב. נתכוון לשבות בראש השובך או בראש המגדל,

דלית ליה כוותא ומתנא. נתנו בבור אפילו עמוק מאה אמה וכו׳. האי בור דקאי היכא? אילימא דקאי ברשות היחיד פשיטא. רשות היחיד עולה עד לרקיע, וכי היכי דסלקא לעיל, הכי נמי דנחתא לתחת. ואלא דקאי ברשות הרבים. דנתכוון לשבות היכא? אי למעלה

הוא במקום אחד ועירובו במקום אחר הוא. אי למטה, פשיטא הוא ועירובו במקום אחד. לא צריכא, דקאי בכרמלית ונתכוון לשבות למעלה, ורבי היא דאמר. כל דבר שהוא משום שבות לא גזרו עליו בין השמשות. מתני׳ נתנו בראש הקנה או בראש הקונדס, בזמן שהוא תלוש ונעוץ,

הקנין והאטדין וההגין מין אילן הן, ואינן כלאים בכרם. ותניא אידך. הקנים והקידן והאורבנין מין ירק הן, והן כלאים בכרם. קשיא אהדדי. אלא שמע מינה. כאן בעוזרדין, כאן בשאין עוזרדין. שמע מינה. וקידה מין ירק הוא?. והתנן. אין מרכיבין פגם על גבי קידה לבנה, מפני שהוא ירק באילן.

והא אמר רבי זירא. ביום