portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
טוב לו למשה שלא נשאו לו פנים בעולם הזה, שנאמר. יען לא האמנתם בי להקדישני, הא אילו האמנתם בי עדיין לא הגיע זמנם ליפטר מן העולם. אשריהם לצדיקים, לא דיין שהן זוכין, אלא שמזכין לבניהם ולבני בניהם עד סוף כל הדורות. שכמה בנים היו לו לאהרן שראויין לישרף כנדב ואביהוא, שנאמר. הנותרים,

אלא. נעשית לו כהיתר. אחטא ויום הכפורים מכפר אין יום הכפורים מכפר. לימא מתניתין דלא כרבי. דתניא, רבי אומר. על כל עבירות שבתורה, בין עשה תשובה בין לא עשה תשובה יום הכפורים מכפר. אפילו תימא רבי, אגב שאני. עבירות שבין אדם למקום וכו׳. רמי ליה רב יוסף בר חבו לרבי אבהו.

וצריך לפייסו בשלש שורות של שלשה בני אדם, שנאמר. ישור על אנשים ויאמר חטאתי וישר העויתי ולא שוה לי. (ואמר) רבי יוסי בר חנינא. כל המבקש מטו מחבירו, אל יבקש ממנו יותר משלש פעמים, שנאמר. אנא שא נא ועתה שא נא. ואם מת מביא עשרה בני אדם ומעמידן על קברו,

תנו רבנן. מצות וידוי ערב יום הכפורים עם חשכה. אבל אמרו חכמים. יתודה קודם שיאכל וישתה, שמא תטרף דעתו בסעודה. ואף על פי שהתודה קודם שאכל ושתה מתודה לאחר שיאכל וישתה, שמא אירע דבר קלקלה בסעודה. ואף על פי שהתודה ערבית יתודה שחרית. שחרית יתודה במוסף, במוסף יתודה במנחה, במנחה יתודה בנעילה.

והיכן אומרו? יחיד אחר תפלתו, ושליח צבור אומרו באמצע. מאי אמר? אמר רב. אתה יודע רזי עולם. ושמואל אמר. ממעמקי הלב. ולוי אמר. ובתורתך כתוב לאמר. רבי יוחנן אמר. רבון העולמים. רבי יהודה אמר. כי עונותינו רבו מלמנות וחטאתינו עצמו מספר.

לא אמרן, אלא דלא אמר. אבל אנחנו חטאנו, אבל אמר. אבל אנחנו חטאנו תו לא צריך. דאמר בר המדודי. הוה קאימנא קמיה דשמואל, והוה יתיב, וכי מטא שליחא דצבורא ואמר. אבל אנחנו חטאנו, קם מיקם, אמר. שמע מינה עיקר וידוי האי הוא. תנן התם. בשלשה פרקים בשנה כהנים נושאין את כפיהן ארבעה פעמים ביום.

בשחרית, במוסף, במנחה, ובנעילת שערים. ואלו הן שלשה פרקים. בתעניות, ובמעמדות, וביום הכפורים. מאי נעילת שערים? רב אמר. צלותא יתירתא. ושמואל אמר. מה אנו מה חיינו. מיתיבי. אור יום הכפורים מתפלל שבע ומתודה, בשחרית מתפלל שבע ומתודה, במוסף מתפלל שבע ומתודה, במנחה מתפלל שבע ומתודה,
אמר לו. אם תקניטני, גוזרני טומאה אף על המסיקה. נעצו חרב בבית המדרש, אמרו. הנכנס יכנס, והיוצא אל יצא. ואותו היום היה הלל כפוף ויושב לפני שמאי כאחד מן התלמידים. והיה קשה לישראל כיום שנעשה בו העגל. וגזור שמאי והלל ולא קבלו מינייהו, ואתו תלמידייהו גזור וקבלו מינייהו. מאי טעמא?

ואידך, אמר רבי חייא בר אמי משמיה דעולא. אף מי שהחשיך לו בדרך נותן כיסו לגוי בו ביום גזרו. ואידך, אמר באלי אמר אבימי סנוותאה. פתן ושמנן ויינן ובנותיהן כולן משמונה עשר דבר הן. הניחא לרבי מאיר, אלא לרבי יוסי שבסרי הויין. איכא הא דרב אחא בר אדא.

גזרו על תינוק גוי שמטמא בזיבה, שלא יהא תינוק ישראל רגיל אצלו במשכב זכור. אי הכי, לרבי מאיר נמי תשסרי הויין. אוכלין וכלים שנטמאו במשקין בחדא חשיב להו. מתני׳ בית שמאי אומרים. אין שורין דיו וסמנים וכרשינין אלא כדי שישורו מבעוד יום,

ובית הלל מתירין. בית שמאי אומרים. אין פורסין מצודות חיה ועופות ודגים אלא כדי שיצודו מבעוד יום, ובית הלל מתירין. בית שמאי אומרים. אין מוכרין לגוי ואין טוענין עמו ואין מגביהין עליו אלא כדי שיגיע למקום קרוב, ובית הלל מתירין. בית שמאי אומרים. אין נותנין עורות לעבדן, ולא כלים לכובס גוי אלא כדי שיעשו מבעוד יום. ובכולן בית הלל מתירין עם השמש.
מדלגין בנביא ואין מדלגין בתורה. ועד כמה הוא מדלג? עד כדי שלא יפסוק המתורגמן. גמ׳ הני שלשה פסוקין כנגד מי? אמר רב אסי. כנגד תורה נביאים וכתובים. ולא יקרא למתורגמן יותר מפסוק אחד, ובנביא שלשה פסוקים, ואם היו שלשתן שלש פרשיות קורא אחד אחד. כגון. כי כה אמר ה׳ חנם נמכרתם. כי כה אמר ה׳ אלהים מצרים ירד עמי בראשונה,

ועתה מה לי פה נאם ה׳. מדלגין בנביא ואין מדלגין בתורה. ורמינהי. קורא אחרי מות ואך בעשור והא קא מדלג. אמר אביי, לא קשיא. כאן בכדי שיפסוק התורגמן, וכאן בכדי שלא יפסוק התורגמן. והא עלה קתני. מדלגין בנביא ואין מדלגין בתורה, ועד כמה הוא מדלג עד כדי שלא יפסוק התורגמן. מכלל דבתורה כלל כלל לא.

וראיתי סומא שהיה מהלך בדרך ואבוקה בידו. אמרתי לו. בני, אבוקה זו למה לך? אמר לי. כל זמן שאבוקה בידי, בני אדם רואין אותי ומצילין אותי מן הפחתין ומן הקוצין ומן הברקנין. מתני׳ כהן שיש בידיו מומין לא ישא את כפיו. רבי יהודה אומר. אף מי שהיו ידיו צבועות סטיס לא ישא את כפיו, מפני שהעם מסתכלין בו.

בסנדל איני עובר אף יחף לא יעבור. העושה תפלתו עגולה סכנה, ואין בה מצוה. נתנה על מצחו או על פס ידו הרי זו דרך המינות. (ציפן) ציפה זהב ונתנה על בית אונקלי שלו הרי זו דרך החיצונים. גמ׳ מאי טעמא חיישינן שמא מינות נזרקה בו. העושה תפלתו עגולה סכנה ואין בה מצוה. לימא תנינא להא דתנו
סופק כפיו, שנאמר. וגם אני אכה כפי אל כפי והניחתי חמתי. רבי נתן אומר. אנחה מתאנח, שנאמר. והניחותי חמתי בם והנחמתי. ורבנן אמרי. בועט ברקיע, שנאמר. הידד כדרכים יענה אל כל ישבי הארץ. רב אחא בר יעקב אמר.

ברקא תקיפא דבריק בעננא, ומתבר גזיזי דברזא. רב אשי אמר. ענני חלחולי מחלחלי, ואתי זיקא ומנשב אפומייהו, ודמי כזיקא על פום דני. ומסתברא כרב אחא בר יעקב, דבריק ברקא, ומנהמי ענני, ואתי מטרא. ועל הרוחות. מאי רוחות? אמר אביי. זעפא. ואמר אביי.

ברקא. ואמר רבא. ברקא יחידאה, וברקא חיורא, וברקא ירוקתא, וענני דסלקן בקרן מערבית ואתיין מקרן דרומית, ותרתי ענני דסלקן חדא לאפי חברתה כולהו קשיין. למאי נפקא מינה? למבעי רחמי. והני מילי בליליא, אבל בצפרא לית בהו מששא. אמר רבי שמואל בר יצחק.

הני ענני דצפרא לית בהו מששא, דכתיב. וחסדכם כענן בקר וגו׳. אמר ליה רב פפא לאביי, הא אמרי אינשי. כד מפתח בבי מיטרא, בר חמרא, מוך שקיך וגני. לא קשיא. הא דקטר בעיבא, הא דקטר בענני. אמר רבי אלכסנדרי אמר רבי יהושע בן לוי.

נאמן בבריתו וקיים במאמרו. אמר רב פפא. הלכך נימרינהו לתרוייהו. ברוך … זוכר הברית, ונאמן בבריתו וקיים במאמרו. על ההרים ועל הגבעות. אטו כל הני דאמרן עד השתא, לאו מעשה בראשית נינהו? והכתיב ברקים למטר עשה. אמר אביי. כרוך ותני. רבא אמר.

ומזלות כסדרן, אומר. ברוך … עושה בראשית. ואימת הוי? אמר אביי. כל עשרין ותמניא שנין, והדר מחזור ונפלה תקופת ניסן, בשבתאי באורתא דתלת נגהי ארבע. רבי יהודה אומר הרואה הים

רב יוסף אמר. מאיהי דקירא ולעיל. ואמר רמי בר אבא. הרואה דגלת אגשרא דשביסתנא, אומר. ברוך … עושה בראשית. מאי חדקל אמר רב אשי. שמימיו חדין וקלין. מאי פרת? שמימיו פרין ורבין. ואמר רבא. האי דחריפי בני מחוזא משום דשתו מיא דדגלת. האי דגיחורי משום דמשמשי ביממא.

אילו פינו מלא שירה כים וכו׳ אין אנחנו מספיקין להודות לך ה׳ אלהינו, עד תשתחוה. ברוך אתה ה׳ רוב ההודאות. רוב ההודאות ולא כל ההודאות? אמר רבא. אימא האל ההודאות. אמר רב פפא. הלכך נימרינהו לתרוייהו, רוב ההודאות והאל ההודאות. ואלא קשיא. לא קשיא, הא דשמע משמע, הא דחזא מחזי.
רבי אומר, אף חותם בה. מקדש השבת, ישראל והזמנים. תני תנא קמיה דרבינא. מקדש ישראל והשבת והזמנים. אמר ליה. אטו שבת ישראל מקדשי ליה? והא שבת מקדשא וקיימא. אלא אימא. מקדש השבת, ישראל והזמנים. אמר רב יוסף. הלכה כרבי, וכדתריץ רבינא. תנו רבנן. שבת שחל להיות בראש חודש או בחולו של מועד,

ערבית ושחרית ומנחה מתפלל שבע, ואומר מעין המאורע בעבודה, ואם לא אמר מחזירין אותו. רבי אליעזר אומר. בהודאה. ובמוספין מתחיל בשל שבת ומסיים בשל שבת, ואומר קדושת היום באמצע. רבן שמעון בן גמליאל ורבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקא אומרים. כל מקום שהוזקק לשבע,

הרי זה לא יאפה ולא יבשל ולא יטמין, לא לו ולא לאחרים. ולא אחרים אופין ומבשלין לו. כיצד הוא עושה מקנה קמחו לאחרים ואופין לו ומבשלין לו. שמע מינה. הוא נאסר וקמחו נאסר, שמע מינה. איבעיא להו. עבר ואפה, מאי? תא שמע. מי שלא הניח עירובי תבשילין, כיצד הוא עושה מקנה קמחו לאחרים,

ולא אחרים אופין ומבשלין לו. אבל מבשל הוא ליום טוב, ואם הותיר הותיר לשבת, ובלבד שלא יערים. ואם הערים אסור. אמר רב אשי. הערמה קא אמרת שאני הערמה דאחמירו בה רבנן טפי ממזיד. רב נחמן בר יצחק אמר. הא מני חנניה היא, ואליבא דבית שמאי. דתניא, חנניה אומר, בית שמאי אומרים. אין אופין אלא אם כן ערב בפת,

מתני׳ חל להיות אחר השבת בית שמאי אומרים. מטבילין את הכל מלפני השבת. ובית הלל אומרים. כלים מלפני השבת, ואדם בשבת. ושוין שמשיקין את המים בכלי אבן לטהרן, אבל לא מטבילין. ומטבילין מגב לגב ומחבורה לחבורה. גמ׳
היה מודד והגיע לגיא או לגדר, מבליעו, וחוזר למדתו. הגיע להר, מבליעו וחוזר למדתו. ובלבד שלא יצא חוץ לתחום.

אם כן לימא קרא. חמשים חמשים, מאי חמשים בחמשים? שמעת מינה תרתי. לא פחות ולא יותר. תנא. לא פחות מפני שמרבה, ולא יותר מפני שממעט. אמר רבי אסי. אין מודדין אלא בחבל של אפסקימא. מאי אפסקימא? אמר רבי אבא. נרגילא. מאי נרגילא? אמר רבי יעקב. דיקלא דחד נברא.

איכא דאמרי, אמר רב יוסף. אפילו יתר מאלפים. כמאן? דלא כתנא קמא ולא כאחרים. התם שאין חוט המשקולת יורד כנגדו. הכא בחוט המשקולת יורד כנגדו. וכי אין חוט המשקולת יורד כנגדו, עד כמה? אמר אבימי. ארבע. וכן תני רמי בר יחזקאל. ארבע. הגיע להר, מבליעו וחוזר למידתו.

אמר רבא. לא שנו אלא בהר המתלקט עשרה מתוך ארבע, אבל בהר המתלקט עשרה מתוך חמש מודדו מדידה יפה. רב הונא בריה דרב נתן מתני לקולא. אמר רבא. לא שנו אלא בהר המתלקט עשרה מתוך חמש, אבל בהר המתלקט עשרה מתוך ארבע אומדו והולך לו.
הוצרכו לשש והקיפו בשבע אפילו בשבע מותרין. לא הוצרכו אלא לחמש והקיפו בשבע אפילו בחמש אסורין. ואלא הא דקתני. ובלבד שלא יהא בית סאתים פנוי מאי לאו, פנוי מאדם? לא, פנוי מכלים. איתמר. שלשה ומת אחד מהן, שנים ונתוספו עליהן

רב הונא ורבי יצחק, חד אמר. שבת גורמת, וחד אמר. דיורין גורמין. תסתיים דרב הונא הוא דאמר שבת גורמת. דאמר רבה. בעאי מרב הונא, ובעאי מרב יהודה. עירב דרך הפתח ונסתם הפתח, דרך החלון ונסתם החלון, מהו? ואמר לי. שבת הואיל והותרה הותרה. תסתיים.

לימא רב הונא ורבי יצחק בפלוגתא דרבי יוסי ורבי יהודה קמיפלגי? דתנן. חצר שנפרצה משתי רוחותיה, וכן בית שנפרץ משתי רוחותיו, וכן מבוי שניטלו קורותיו או לחייו מותרין לאותה שבת ואסורין לעתיד לבא, דברי רבי יהודה. רבי יוסי אומר. אם מותרין לאותה שבת מותרין לעתיד לבא, ואם אסורין לעתיד לבא אסורין לאותה שבת.

ורבי יצחק אמר. אנא דאמרי אפילו לרבי יהודה, עד כאן לא קאמר רבי יהודה התם אלא דאיתנהו לדיורין, הכא ליתנהו לדיורין. וחכמים אומרים אחד משני דברים. היינו תנא קמא? איכא בינייהו יחיד ביישוב. מתני׳ ארבעה דברים פטרו במחנה. מביאין עצים מכל מקום, ופטורין מרחיצת ידים,

המוצא מת מוטל בסרטיא מפניהו לימין אסרטיא או לשמאל אסרטיא. שדה בור ושדה ניר מפניהו לשדה בור. שדה ניר ושדה זרע מפניהו לשדה ניר. היו שתיהן נירות, שתיהן זרועות, שתיהן בורות מפנהו לכל רוח שירצה. אמר רב ביבי. הכא במת מוטל על המיצר עסקינן. מתוך שניתנה רשות לפנותו מן המיצר מפניהו לכל רוח שירצה.
הא קא משמע לן דערב שבת זמנם הוא. מתני׳ אי זו היא עיר גדולה כל שיש בה עשרה בטלנין. פחות מכאן הרי זה כפר. באלו אמרו מקדימין ולא מאחרין. אבל זמן עצי כהנים, ותשעה באב, חגיגה, והקהל מאחרין ולא מקדימין. אף על פי שאמרו מקדימין ולא מאחרין מותרין בהספד ובתענית, ומתנות לאביונים. אמר רבי יהודה.

שמחה מלמד שאסורים בהספד, משתה מלמד שאסור בתענית, ויום טוב מלמד שאסור בעשיית מלאכה. אלא. רבי, בר ארביסר הוה, וכי נטע בחמיסר נטע. איני? והא רבי בטבריא הוה, וטבריא מוקפת חומה מימות יהושע בן נון הואי. אלא, רבי בר חמיסר הוה, וכי נטע בארביסר הוה.

ואמר רבא. לא נצרכא, אלא לאסור את של זה בזה ואת של זה בזה? הני מילי בהספד ובתענית, אבל מלאכה יום אחד ותו לא. איני? והא רב חזייה לההוא גברא דהוה קא שדי כיתנא בפוריא, ולטייה ולא צמח כיתניה. התם, בר יומא הוה. רבה בריה דרבא אמר. אפילו תימא ביומיה הספד ותענית קבילו עלייהו,

מלאכה לא קבילו עלייהו. דמעיקרא כתיב. שמחה ומשתה ויום טוב, ולבסוף כתיב. לעשות אותם ימי משתה ושמחה, ואילו יום טוב לא כתיב. ואלא רב מאי טעמא לטייה לההוא גברא? דברים המותרין ואחרים נהגו בהן איסור הוה. ובאתריה דרבי לא נהוג. ואיבעית אימא. לעולם נהוג ורבי נטיעה של שמחה נטע.
כשהן יוצאין אין טעונין ברכה למפרע, וכשהן חוזרין אין טעונין ברכה לכתחלה.

אמר רבי יהודה. במה דברים אמורים בזמן שהניחו שם מקצת חברים, אבל לא הניחו שם מקצת חברים, כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע, וכשהן חוזרין טעונין ברכה לכתחלה. אלא טעמא דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן, דכשהן יוצאין אין טעונין ברכה למפרע, וכשהן חוזרין אין טעונין ברכה לכתחלה. אבל דברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן,

אפילו לרבנן, כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע, וכשהן חוזרין טעונין ברכה לכתחילה, לימא תיהוי תיובתא דרבי יוחנן. ולאו מי אותביניה חדא זימנא. נימא מהא נמי תיהוי תיובתא. אמר לך רבי יוחנן. הוא הדין דאפילו דברים שאין טעונין ברכה לאחריהם במקומן נמי אין צריכין לברך, והא דקתני עקרו רגליהן, להודיעך כחו דרבי יהודה,

דאפילו דברים שטעונין ברכה לאחריהן במקומן, טעמא דהניחו מקצת חברים, אבל לא הניחו מקצת חברים, כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע, וכשהן חוזרין טעונין ברכה לכתחלה. תניא כוותיה דרב חסדא. חברים שהיו מסובין לשתות יין, ועקרו רגליהן וחזרו אין צריכין לברך. תנו רבנן.

בני חבורה שהיו מסובין וקדש עליהן היום מביאין לו כוס של יין ואומר עליו קדושת היום, ושני אומר עליו ברכת המזון, דברי רבי יהודה. רבי יוסי אומר. אוכל והולך עד שתחשך. גמרו, כוס ראשון מברך עליו ברכת המזון והשני אומר עליו קדושת היום.

מכלל דבשביעי של פסח עסקינן, דכל מאי דהוה ליה אכיל ליה, ולית ליה. והא יום טוב ראשון דאית ליה, ואמר אביי. יקזנה, ורבא אמר. יקנהז. אלא. הבדלה וקידוש חדא מילתא היא, ברכת המזון וקידוש תרי מילי
שבעה ומשהו חייב. שבעה ומחצה פטור. רב אשי אמר. אפילו שבעה ומחצה חייב. מאי טעמא? מחיצות לתוכן עשויות. אמר עולא. עמוד תשעה ברשות הרבים ורבים מכתפין עליו, וזרק ונח על גביו חייב. מאי טעמא?

פחות משלשה מדרס דרסי ליה רבים. משלשה ועד תשעה לא מדרס דרסי ליה ולא כתופי מכתפי. תשעה ודאי מכתפין עילויה. אמר ליה אביי לרב יוסף. גומא מאי? אמר ליה. וכן בגומא. רבא אמר. בגומא לא. מאי טעמא? תשמיש על ידי הדחק לא שמיה תשמיש. איתיביה רב אדא בר מתנא לרבא.

הזורק לתוכו ארבע אמות חייב. בשלמא רקק רקק תרי זימני, חד בימות החמה וחד בימות הגשמים. וצריכא, דאי אשמעינן בימות החמה, דעבידי אינשי לקרורי נפשיהו, אבל בימות הגשמים אימא לא. ואי אשמעינן בימות הגשמים, אגב דמטניף מקרי ונחית, אבל בימות החמה לא. צריכא. אלא הילוך תרי זימני למה לי?

אלא לאו שמע מינה הילוך על ידי הדחק שמיה הילוך, תשמיש על ידי הדחק לא שמיה תשמיש. שמע מינה. אמר רב יהודה. האי זירזא דקני, רמא וזקפיה רמא וזקפיה לא מיחייב עד דעקר ליה. אמר מר. אדם עומד על האסקופה, נוטל מבעל הבית ונותן לו, נוטל מעני ונותן לו. האי אסקופה מאי?
פטורין מן הסוכה ביום, וחייבין בלילה. הולכי דרכים בלילה פטורין מן הסוכה בלילה וחייבין ביום. הולכי דרכים ביום ובלילה פטורין מן הסוכה בין ביום ובין בלילה. הולכין לדבר מצוה פטורין בין ביום ובין בלילה. כי הא דרב חסדא ורבה בר רב הונא כי הוו עיילי בשבתא דרגלא לבי ריש גלותא, הוו גנו ארקתא דסורא, אמרי. אנן שלוחי מצוה אנן ופטורין. תנו רבנן.

כדטעים בר בי רב ועייל לכלה. תנו רבנן. אוכלין אכילת עראי חוץ לסוכה, ואין ישנים שינת עראי חוץ לסוכה. מאי טעמא? אמר רב אשי. גזרה שמא ירדם. אמר ליה אביי, אלא הא דתניא. ישן אדם שינת עראי בתפילין, אבל לא שינת קבע, ליחוש שמא ירדם. אמר רב יוסף בריה דרב עילאי. במוסר שנתו לאחרים. מתקיף ליה רב משרשיא.

קרי עליה רב יוסף. עד מתי עצל תשכב מתי תקום משנתך. תנו רבנן. הנכנס לישן ביום, רצה חולץ, רצה מניח. בלילה חולץ ואינו מניח, דברי רבי נתן. רבי יוסי אומר. הילדים, לעולם חולצין ואינן מניחין, מפני שרגילין בטומאה. לימא קסבר רבי יוסי בעל קרי אסור להניח תפילין? אמר אביי. בילדים ונשותיהן עמהן עסקינן, שמא יבואו לידי הרגל דבר.
ואמאי? לימא. הואיל וראוי שלא לשמו בפנים. הכי השתא?. התם בעי עקירה, האי לא בעי עקירה. רבה בר שימי מתני להו בדרבה, וקשיא ליה דרבה אדרבה. ומשני כדשנינן. כי אתא רב דימי, אמר רבי ירמיה אמר רבי יוחנן. פסח ששחטו בחוץ בשאר ימות השנה, בין לשמו בין שלא לשמו פטור. אמר רב דימי.

אמריתה לשמעתא קמיה דרבי ירמיה בשלמא לשמו, דהא לא חזי ליה. אלא שלא לשמו, אמאי? הא חזי שלא לשמו בפנים? ואמר לי. עקירת חוץ לאו שמה עקירה. כי אתא רבין, אמר רבי ירמיה אמר רבי יוחנן. פסח ששחטו בחוץ בשאר ימות השנה, בין לשמו בין שלא לשמו חייב. ואפילו לשמו?

הכי השתא?. התם בעי עקירה, הכא פסח בשאר ימות השנה שלמים נינהו. רב אשי מתני. חייב, כדאמרינן. רב ירמיה מדפתי מתני. פטור. קסבר. פסח בשאר ימות השנה בעי עקירה, ועקירת חוץ לאו שמה עקירה. ופליגא דרב חלקיה בר טובי. אמר מר. משהגריל עליהן חייב על של שם, ופטור על של עזאזל.

והא אין הגורל קובע אלא בראוי לשם. אמר רב יוסף. הא מני, חנן המצרי היא, דתניא. חנן המצרי אומר. אפילו דם בכוס מביא חבירו ומזווג לו. אימר דשמעת ליה לחנן המצרי דלית ליה דחויין, דלית ליה הגרלה מי שמעת ליה? דילמא מייתי ומגריל. אלא אמר רב יוסף. הא מני, רבי שמעון היא. דתניא.

מת אחד מהן מביא חבירו שלא בהגרלה, דברי רבי שמעון. רבינא אמר, כגון שהומם וחיללו על אחר. ומנא תימרא דפסיל ביה מומא. דתניא. ואשה לא תתנו מהם, אלו החלבים. אין לי אלא כולן, מקצתן מנין? תלמוד לומר. מהם. מזבח, זו זריקת דמים. לה׳, לרבות שעיר המשתלח.
אמר להם. בני, השליכו מעליכם ואני נותן לכם כפליים במעושר. לא מפני שעיני צרה, אלא מפני שאמרו חכמים. אין נותנין פיאה לירק. למה ליה למימרא להו לא מפני שעיני צרה? כי היכי דלא לימרו. דחויי קא מדחי לן. תנו רבנן. בראשונה היו מניחין עורות קדשים בלשכת בית הפרוה,

לערב היו מחלקין אותן לאנשי בית אב. והיו בעלי זרועות נוטלין אותן בזרוע. התקינו שיהיו מחלקין אותן מערב שבת לערב שבת דאתיין כולהו משמרות, ושקלן בהדדי. ועדיין היו גדולי כהונה נוטלין אותן בזרוע. עמדו בעלים והקדישום לשמים. אמרו. לא היו ימים מועטים עד שחיפו את ההיכל כולו בטבלאות של זהב,

אמרי. מלכא ומלכתא הוו יתבי. מלכא אמר. גדיא יאי, ומלכתא אמרה. אימרא יאי. אמרו. מאן מוכח? כהן גדול, דקא מסיק קרבנות כל יומא. אתא איהו, אחוי בידיה. אי גדיא יאי, יסק לתמידא. אמר מלכא. הואיל ולא הוי ליה אימתא דמלכותא, ניפסקו לימיניה.
ועל הרוחות, ועל הברקים אומר. ברוך … שכחו וגבורתו מלא עולם.

לא יקל אדם את ראשו כנגד שער המזרח שהוא מכוון כנגד בית קדשי הקדשים. ולא יכנס להר הבית במקלו, ובמנעלו, ובפונדתו, ובאבק שעל רגליו. ולא יעשנו קפנדריא. ורקיקה מקל וחומר. כל חותמי ברכות שבמקדש היו אומרים עד העולם. משקלקלו המינין ואמרו אין עולם אלא אחד,

התקינו שיהו אומרים מן העולם ועד העולם. והתקינו שיהא אדם שואל את שלום חברו בשם, שנאמר. והנה בעז בא מבית לחם ויאמר לקוצרים ה׳ עמכם ויאמרו לו יברכך ה׳. ואומר. ה׳ עמך גבור החיל. ואומר. אל תבוז כי זקנה אמך. ואומר. עת לעשות לה׳ הפרו תורתך.

ותו, זמנא חדא הוה קאזיל ברסתקא דמחוזא ונפל עליה גמלא פריצא. איתפרקא ליה אשיתא, על לגוה. כי מטא לערבות בריך. ברוך … שעשה לי נס בערבות ובגמל. כי מטא לרסתקא דמחוזא בריך. ברוך … שעשה לי נס בגמל ובערבות. אמרי. אניסא דרבים כולי עלמא מיחייבי לברוכי,

כי חלפי ישראל הכא נקטלינון, ולא הוו ידעי דארון הוה מסגי קמייהו דישראל והוה ממיך להו טורי מקמייהו. כיון דאתא ארון, אדבקו טורי בהדי הדדי, וקטלינון, ונחת דמייהו לנחלי ארנון. כי אתו את והב, חזו דמא דקא נפיק מביני טורי. אתו ואמרי להו לישראל ואמרו שירה.

היינו דכתיב. ואשד הנחלים אשר נטה לשבת ער ונשען לגבול מואב. אבני אלגביש. מאי אבני אלגביש? תנא. אבנים שעמדו על גב איש, וירדו על גב איש. עמדו על גב איש זה משה, דכתיב. והאיש משה ענו מאד, וכתיב. ויחדלו הקלות והברד ומטר לא נתך ארצה.

דאמר רבי שמעון בן לקיש. מאי דכתיב שני רשעים שברת אל תקרי שברת אלא שרבבת. משה כמה הוה עשר אמות, שקיל נרגא בר עשר אמין, שוור עשר אמין, ומחייה בקרסוליה וקטליה. ואבן שישב עליה משה דכתיב. וידי משה כבדים ויקחו אבן וישימו תחתיו וישב עליה.

ויעמד רוח סערה יעלו שמים ירדו תהומות, ואומר. יחוגו וינועו כשכור, ואומר. ויצעקו אל ה׳ בצר להם וממצוקתיהם יוציאם, ואומר. יקם סערה לדממה, ואומר. וישמחו כי ישתקו, ואומר. יודו לה׳ חסדו ונפלאותיו לבני אדם. הולכי מדברות מנלן?
וברר, וטחן, והרקיד, ולש, ואפה, ואחר כך אכל. ואני משכים ומוצא כל אלו מתוקנין לפני. וכמה יגיעות יגע אדם הראשון עד שמצא בגד ללבוש. גזז, ולבן, ונפץ, וטוה, וארג, ואחר כך מצא בגד ללבוש, ואני משכים ומוצא כל אלה מתוקנים לפני. כל אומות שוקדות ובאות לפתח ביתי, ואני משכים ומוצא כל אלו לפני.

לבשר ודם. הרואה מלכי ישראל, אומר. ברוך … שחלק מכבודו ליראיו. מלכי אומות העולם, אומר. ברוך … שנתן מכבודו לבשר ודם. אמר רבי יוחנן. לעולם ישתדל אדם לרוץ לקראת מלכי ישראל. ולא לקראת מלכי ישראל בלבד, אלא אפילו לקראת מלכי אומות העולם, שאם יזכה יבחין בין מלכי ישראל למלכי אומות העולם. רב ששת סגי נהור הוה. הוו קאזלי כולי עלמא לקבולי אפי מלכא,
אתרוג הבוסר רבי עקיבא פוסל, וחכמים מכשירין. גדלו בדפוס ועשאו כמין בריה אחרת פסול. קתני מיהת תפוח סרוח, מאי לאו. תפוח מבחוץ, וסרוח מבפנים. לא, אידי ואידי מבחוץ, ולא קשיא. הא דתפח אף על גב דלא סרח, הא דסרח אף על גב דלא תפח. אמר מר. אתרוג כושי פסול. והתניא. כושי כשר, דומה לכושי פסול.

פשיטא. כמין בריה אחרת (תנן). לא צריכא, דעבידא דפי דפי. איתמר אתרוג שנקבוהו עכברים, אמר רב. אין זה הדר. איני? והא רבי חנינא מטביל בה ונפיק בה. ולרבי חנינא קשיא מתניתין. בשלמא מתניתין לרבי חנינא לא קשיא. כאן ביום טוב ראשון, כאן ביום טוב שני. אלא לרב קשיא. אמר לך רב. שאני עכברים דמאיסי.

והדין נותן. ומה לולב שאין נוהג בלילות כבימים, אינו נוהג אלא בארבעת מינין, סוכה שנוהגת בלילות כבימים אינו דין שלא תהא אלא בארבעת מינין. אמרו לו. כל דין שאתה דן תחלתו להחמיר וסופו להקל אינו דין. לא מצא ארבעת מינין יהא יושב ובטל, והתורה אמרה. בסוכות תשבו שבעת ימים סוכה של כל דבר. וכן בעזרא אומר.

ותנן. מסככין בנסרין, דברי רבי יהודה. אלמא סיב ועיקרא דדיקלא מינא דלולבא הוא, שמע מינה. ומי אמר רבי
שלישי אינו מתכפר. הביא קרבן על השלישי שלישי ושני מתכפרין, ראשון אינו מתכפר. הביא קרבן על האמצעי נתכפרו כולן. אביי אמר. אפילו הביא קרבן על אחד מהן נתכפרו כולן. בתר דשמעה מאביי, סברה. אי הכי, טחינה נמי תגרר לטחינה. גרירה אית ליה, גרירה דגרירה לית ליה.

מכלל דרישא מין אחד ותמחוי אחד. מין אחד ותמחוי אחד צריכא למימר?. אמר רב הונא. הכא במאי עסקינן כגון שהיתה לו ידיעה בינתיים. ורבן גמליאל היא דאמר. אין ידיעה לחצי שיעור. איתמר. אכל שני זיתי חלב בהעלם אחד, ונודע לו על הראשון, וחזר ונודע לו על השני. רבי יוחנן אמר. חייב שתים. וריש לקיש אמר. אינו חייב אלא אחת.

רבי יוחנן אמר חייב. על חטאתו ... והביא. וריש לקיש אמר פטור. מחטאתו ונסלח לו. וריש לקיש, הכתיב. על חטאתו ... והביא. ההוא לאחר כפרה. ולרבי יוחנן נמי, הכתיב. מחטאתו ונסלח לו. הכא במאי עסקינן כגון שאכל כזית ומחצה, ונודע לו על כזית,

אדמוקי ליה קרא בכזית ומחצה, לוקמיה קודם הפרשה. ודילמא ספוקי מספקא ליה, ואם תימצי לומר קאמר. אם תימצי לומר קודם הפרשה פליגי בה, רבי יוחנן היכי מוקי ליה לקרא בכזית ומחצה. ואם תימצי לומר לאחר הפרשה פליגי, ריש לקיש היכי מוקי ליה לקרא בלאחר כפרה.
התם משום שין. דאמר אביי. שין של תפילין הלכה למשה מסיני. ואמר אביי. דלת של תפילין הלכה למשה מסיני. ואמר אביי. יוד של תפילין הלכה למשה מסיני. ולא בשריון ולא בקסדא ולא במגפיים. שריון זרדא. קסדא אמר רב. סנוארתא. מגפיים אמר רב. פזמקי.

מתני׳ לא תצא אשה במחט הנקובה, ולא בטבעת שיש עליה חותם, ולא בכוליאר, ולא בכובלת, ולא בצלוחית של פלייטון. ואם יצתה חייבת חטאת, דברי רבי מאיר. וחכמים פוטרין בכובלת ובצלוחית של פלייטון. גמ׳ אמר עולא וחילופיהן באיש. אלמא קסבר עולא. כל מידי דחזי לאיש לא חזי לאשה, ומידי דחזי לאשה לא חזי לאיש.

וכל מצות עשה שלא הזמן גרמא נשים חייבות. והא הוצאה כלאחר יד היא. אמר רבי ירמיה. באשה גזברית עסקינן. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. תרצת אשה, איש מאי איכא למימר? אלא אמר רבא. פעמים שאדם נותן לאשתו טבעת שיש עליה חותם להוליכה לקופסא,

ומניחתה בידה עד שמגעת לקופסא. ופעמים שהאשה נותנת לבעלה טבעת שאין עליה חותם להוליכה אצל אומן לתקן, ומניחה בידו עד שמגיע אצל אומן. ולא בכוליאר ולא בכובלת. מאי כוליאר? אמר רב. מכבנתא. כובלת אמר רב. חומרתא דפילון. וכן אמר רב אסי. חומרתא דפילון.

אבל מידי דאית ביה תענוג ולית ביה שמחה לא גזרו רבנן. השכבים על מטות שן וסרחים על ערשותם. אמר רבי יוסי ברבי חנינא. מלמד שהיו משתינין מים בפני מטותיהן ערומים. מגדף בה רבי אבהו. אי הכי, היינו דכתיב. לכן עתה יגלו בראש גלים משום דמשתינין מים בפני מטותיהם ערומים יגלו בראש גולים?. אלא אמר רבי אבהו.

אלו בני אדם שהיו אוכלים ושותים זה עם זה, ודובקין מטותיהן זו בזו, ומחליפין נשותיהן זה עם זה, ומסריחין ערסותם בשכבת זרע שאינו שלהן. אמר רבי אבהו, ואמרי לה במתניתא תנא. שלשה דברים מביאין את האדם לידי עניות, ואלו הן. המשתין מים בפני מטתו ערום, ומזלזל בנטילת ידים,

ומשקרות עינים דהוה מליאן כוחלא לעינייהו ומרמזן. הלוך וטפוף שהיו מהלכות ארוכה בצד קצרה. וברגליהן תעכסנה אמר רב יצחק דבי רבי אמי. מלמד שמטילות מור ואפרסמון במנעליהן ומהלכות בשוקי ירושלים, וכיון שמגיעות אצל בחורי ישראל בועטות בקרקע ומתיזות עליהם ומכניסות בהן יצר הרע כארס בכעוס. מאי פורענותיהי?

אמר רחבה אמר רבי יהודה. עצי ירושלים של קינמון היו, ובשעה שהיו מסיקין מהן, ריחן נודף בכל ארץ ישראל. ומשחרבה ירושלים נגנזו, ולא נשתייר אלא כשעורה, ומשתכח בי גזא דצימצמאי מלכתא.

מתני׳
להוציא את הכף ואת המחתה, שכל הפרשה כולה נאמרה על הסדר, חוץ מפסוק זה. מאי טעמא? אמר רב חסדא. גמירי, חמש טבילות ועשרה קידושין טובל כהן גדול ומקדש בו ביום, ואי אמרת כסדרן כתיבי, לא משכחת לה אלא שלש טבילות וששה קידושין. מתקיף לה רבי זירא. ודילמא מפסיק ליה בשעיר הנעשה בחוץ.

אמר אביי, אמר קרא. ויצא ועשה את עולתו, מיציאה ראשונה עביד אילו ואיל העם. רבא אמר, אמר קרא. ופשט את בגדי הבד, שאין תלמוד לומר אשר לבש, כלום אדם פושט אלא מה שלובש?. אלא מה תלמוד לומר אשר לבש שלבש כבר. מתקיף לה רבה בר רב שילא. ואימא דמפסיק ליה בשעיר הנעשה בחוץ. הכתיב. ויצא ועשה. וכל הפרשה כולה נאמרה על הסדר?

מה משלח דמעיקרא אף שורף דמעיקרא. אדרבה. מה שורף דהשתא אף משלח דהשתא. והמשלח, דמעיקרא משמע. רבא אמר, אמר קרא. יעמד חי, עד מתי יהא זקוק לעמוד חי? עד שעת כפרה. ואימתי שעת כפרה? בשעת מתן דמים, ותו לא. אתי משלח, מצאו בשוק לכהן גדול, אומר לו. אישי כהן גדול.

עשינו שליחותך. מצאו בביתו, אומר לו. מחיה חיים, עשינו שליחותו. אמר רבה. כי מיפטרי רבנן מהדדי בפומבדיתא אמרי הכי. מחיה חיים יתן לך חיים ארוכים וטובים ומתוקנין. אתהלך לפני ה׳ בארצות החיים, אמר רב יהודה. זה מקום שווקים. כי אורך ימים ושנות חיים ושלום יוסיפו לך, וכי יש שנים של חיים ויש שנים שאינן של חיים?

מוסיף עליו כהן גדול. חשן ואפוד ומעיל וציץ. באלו נשאלין באורים ותומים. ואין נשאלין אלא למלך ולאב בית דין ולמי שהציבור צריך בו. גמ׳ תנו רבנן, דברים שנאמר בהן שש חוטן כפול ששה. משזר שמונה. מעיל שנים עשר. פרוכת עשרים וארבעה. חושן ואפוד עשרים ושמונה.

מאי משמע דהאי שש כיתנא הוא? אמר רבי יוסי ברבי חנינא. דאמר קרא בד דבר העולה מן הקרקע בד בד. ואימא עמרא. עמרא איפצולי מיפצלא. כיתנא נמי איפצולי מפציל. כיתנא אגב לקותיה מפציל. רבינא אמר מהכא. פארי פשתים יהיו על ראשם ומכנסי פשתים יהיו על מתניהם. אמר ליה רב אשי. הא מקמי דאתי יחזקאל, מאן אמרה?

אדרבה. דנין בגד מבגד, לאפוקי פרוכת דאהל הוא. אלא. דנין מאבנט, ודנין בגד ודבר שלא נאמר בו זהב, מבגד ודבר שלא נאמר בו זהב, ואין דנין דבר שאין בו זהב מדבר שיש בו זהב. רב מרי אמר. תעשנו כתיב. תעשנו לזה, ולא לאחר. רב אשי אמר. ועשית כתיב, שיהיו כל עשיות שוות.