portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
שלח ליה רב שמואל בר אידי. חנניא אחי אומר אחת. ולית הלכתא כוותיה. אמר רבי יהושע בן לוי. המבדיל צריך שיאמר מעין הבדלות האמורות בתורה. מיתיבי. סדר הבדלות היאך? אומר. המבדיל בין קודש לחול, בין אור לחושך, בין ישראל לעמים, ובין יום השביעי לששת ימי המעשה, בין טמא לטהור, בין הים לחרבה,

בין מים העליונים למים התחתונים, בין כהנים ללוים וישראלים. וחותם בסדר בראשית. ואחרים אומרים. ביוצר בראשית. רבי יוסי ברבי יהודה אומר. חותם מקדש ישראל. ואם איתא, הא בין הים לחרבה לא כתיבא ביה הבדלה. סמי מכאן בין הים לחרבה. אי הכי בין יום השביעי לששת ימי המעשה נמי? מעין חתימה הוא, בצר חדא וליכא שבע.

אמרי, כהנים לוים וישראלים תרי מילי נינהו. בין לוים לישראלים, דכתיב. בעת ההיא הבדיל ה׳ את שבט הלוי. בין הכהנים ללוים, דכתיב. בני עמרם אהרן ומשה ויבדל אהרן להקדישו קדש קדשים. מחתם מאי חתים?

רב אמר. מקדש ישראל, ושמואל אמר. המבדיל בין קודש לחול. לייט עלה אביי ואיתימא רב יוסף אהא דרב. תנא משמיה דרבי יהושע בן חנניא. כל החותם מקדש ישראל והמבדיל בין קודש לחול מאריכין לו ימיו ושנותיו. ולית הלכתא כוותיה. עולא איקלע לפומבדיתא,

אמר ליה. רברבנותיה דמר, וסררותיה דמר, גרמא ליה למר דלא תימא שמעתיה מפומיה. מיתיבי. כל הברכות כולן פותח בברוך וחותם בהן בברוך,
והמלח בפך ובעץ הפרור. ובית הלל אומרים. תבלין נדוכין כדרכן במדוך של אבן, והמלח במדוך של עץ. גמ׳

ובית הלל אומרים. בכל דבר. בכל דבר סלקא דעתך? אלא אימא. לכל דבר. אמר ליה רב אחא ברדלא לבריה. כי דייכת אצלי אצלויי ודוך. רב ששת שמע קל בוכנא, אמר. האי לאו מגוויה דביתאי הוא. ודלמא אצלויי אצלי? דשמעיה דהוה צליל קליה. ודלמא תבלין הוו?

תבלין נבוחי מנבח קלייהו. תנו רבנן. אין עושין טיסני, ואין כותשין במכתשת. תרתי?. הכי קאמר. מה טעם אין עושין טיסני לפי שאין כותשין במכתשת. ולימא. אין כותשין במכתשת. אי תני אין כותשין במכתשת, הוה אמינא. הני מילי במכתשת גדולה, אבל במכתשת קטנה אימא שפיר דמי, קא משמע לן.

אמר אביי. כי תניא נמי מתניתא מכתשת גדולה תניא. רבא אמר, לא קשיא. הא לן, והא להו. רב פפי אקלע לבי מר שמואל. אייתי ליה דייסא ולא אכל. ודלמא במכתשת קטנה עבדוה? דחזייה דהוה דייק טפי. ודלמא מאתמול עבדוה? דחזייה דהוה קליף צהריה. ואי בעית אימא.

שאני בי מר שמואל, דאיכא פריצותא דעבדי. מתני׳ הבורר קטניות ביום טוב, בית שמאי אומרים. בורר אוכל ואוכל. ובית הלל אומרים. בורר כדרכו בחיקו בקנון ובתמחוי, אבל לא בטבלא ולא בנפה ולא בכברה. רבן גמליאל אומר. אף מדיח ושולה. גמ׳ תניא, אמר רבן גמליאל.

ונמצא אוכל למטה ופסולת למעלה. והתניא איפכא? לא קשיא. הא בעפרא, הא בגילי. מתני׳ בית שמאי אומרים. אין משלחין ביום טוב אלא מנות, ובית הלל אומרים. משלחין בהמה חיה ועוף, בין חיין בין שחוטין. משלחין יינות שמנים וסלתות וקטניות, אבל לא תבואה. ורבי שמעון מתיר בתבואה.

גמ׳ תני רב יחיאל. ובלבד שלא יעשנו בשורה. תנא. אין שורה פחותה משלשה בני אדם. בעי רב אשי. תלתא גברי ותלתא מיני מאי? תיקו. רבי שמעון מתיר בתבואה. תניא. רבי שמעון מתיר בתבואה, כגון. חטין לעשות מהן לודיות, שעורים ליתן לפני בהמתו, עדשים לעשות מהן רסיסין.
ותיפוק לי משום כלאים דהא איכא אבנט. ונהי נמי דניתנו ליהנות בהן הא מתהני מכלאים. הניחא למאן דאמר אבנטו של כהן גדול זה הוא אבנטו של כהן הדיוט. אלא למאן דאמר אבנטו של כהן גדול לא זה הוא אבנטו של כהן הדיוט, מאי איכא למימר. וכי תימא. כלאים בלבישה והעלאה הוא דאסיר, בהצעה שרי,

והתניא. לא יעלה עליך, אבל אתה מותר להציעו תחתיך. אבל אמרו חכמים. אסור לעשות כן, שמא תיכרך נימא אחת על בשרו. וכי תימא דמפסיק ליה מידי ביני ביני והאמר רבי שמעון בן פזי אמר רבי יהושע בן לוי אמר רבי משום קהלא קדישא שבירושלים. אפילו עשר מצעות זו על גב זו וכלאים תחתיהן

לבש בגדי כהונה, ונתעטף בבגדי כהונה, ומיקירי ישראל עמו, ואבוקות של אור בידיהן. וכל הלילה, הללו הולכים מצד זה, והללו הולכים מצד זה, עד שעלה עמוד השחר. כיון שעלה עמוד השחר, אמר להם. מי הללו? אמרו לו. יהודים שמרדו בך. כיון שהגיע לאנטיפטרס זרחה חמה ופגעו זה בזה.

חזן הכנסת נוטל ספר תורה. שמע מינה חולקין כבוד לתלמיד במקום הרב. אמר אביי. כולה משום כבודו דכהן גדול היא. וכהן גדול עומד. מכלל שהוא יושב, והא אנן תנן. אין ישיבה בעזרה אלא למלכי בית דוד בלבד. שנאמר. ויבא המלך דוד וישב לפני ה׳?

ויצעקו אל ה׳ אלהים בקול גדול. מאי אמור? אמר רב, ואיתימא רבי יוחנן. בייא בייא היינו האי דאחרביה למקדשא וקליה להיכליה וקטלינהו לכולהו צדיקי ואגלינהו לישראל מארעהון, ועדיין מרקד בינן. כלום יהבתיה לן אלא לקבולי ביה אגרא? לא איהו בעינן, ולא אגריה בעינן.

נפל להו פיתקא מרקיעא, דהוה כתב בה אמת. אמר רב חנינא. שמע מינה חותמו של הקדוש ברוך הוא אמת. אותיבו בתעניתא תלתא יומין ותלתא לילואתא, מסרוהו ניהליהו. נפק אתא כי גוריא דנורא מבית קדשי הקדשים, אמר להו נביא לישראל. היינו יצרא דעבודה זרה, שנאמר. ויאמר זאת הרשעה. בהדי דתפסוה ליה אשתמיט ביניתא ממזייא ורמא קלא,

ואלו הן נוראותיו שאלמלא מוראו של הקדוש ברוך הוא היאך אומה אחת יכולה להתקיים בין האומות? ורבנן. היכי עבדי הכי ועקרי תקנתא דתקין משה? אמר רבי אלעזר. מתוך שיודעין בהקדוש ברוך הוא שאמתי הוא, לפיכך לא כיזבו בו. וקורא אחרי מות ואך בעשור. ורמינהי. מדלגין בנביא, ואין מדלגין בתורה. לא קשיא. כאן, בכדי שיפסיק התורגמן.

כאן, בכדי שלא יפסיק התורגמן. והא עלה קתני. מדלגין בנביא, ואין מדלגין בתורה. ועד כמה מדלג בכדי שלא יפסיק התורגמן, הא בתורה כלל כלל לא. אמר אביי, לא קשיא. כאן, בענין אחד. כאן, בשני ענינין. והתניא. מדלגין בתורה בענין אחד, ובנביא בשני ענינין. כאן וכאן בכדי שלא יפסיק התורגמן. ואין מדלגין מנביא לנביא.
ורבי אליעזר. התם משום הכנה. תנו רבנן. עירב ברגליו ביום ראשון מערב ברגליו ביום שני. נאכל עירובו ביום ראשון אין יוצא עליו ביום שני, דברי רבי. רבי יהודה אומר. הרי זה חמר גמל. רבן שמעון בן גמליאל ורבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה אומרים.

אי הכי, היינו רבי? אימא. וכן אמר רבן שמעון בן גמליאל וכו׳. וליחשוב נמי רבי. רבי תני לה ולא סבר לה. רבנן נמי תנו לה ולא סברי לה? רב גמרא גמיר לה. כי נח נפשיה דרב הונא, עייל רב חסדא למירמא דרב אדרב. מי אמר רב. הלכה כארבעה זקנים, ואליבא דרבי אליעזר דאמר שתי קדושות הן?

עירב ברגליו יום ראשון מערב ברגליו יום שני, עירב בפת ביום ראשון מערב בפת ביום שני, הא קא מכין מיום טוב לשבת. אמר ליה. מי סברת דאזיל ואמר מידי? דאזיל ושתיק, ויתיב. כמאן? כרבי יוחנן בן נורי, דאמר. חפצי הפקר קונין שביתה. אפילו תימא רבנן, עד כאן לא פליגי רבנן עליה דרבי יוחנן בן נורי אלא בישן,

דלא מצי אמר. אבל בניעור, דאי בעי למימר מצי אמר אף על גב דלא אמר, כמאן דאמר דמי. אמר ליה רבה בר רב חנין לאביי. אי הוה שמיע ליה למר הא דתניא. לא יהלך אדם לסוף שדהו לידע מה היא צריכה. כיוצא בו, לא יטייל אדם על פתח מדינה כדי שיכנס למרחץ מיד,

חמרא אירכס ליה.
ואפילו עבד אפילו שפחה נאמנין לומר עד כאן תחום שבת,

ובלבד שלא ירבה יותר ממדת העיר באלכסונא. שלא אמרו חכמים את הדבר להחמיר אלא להקל. והתניא. לא אמרו חכמים את הדבר להקל אלא להחמיר? אמר רבינא. לא להקל על דברי תורה, אלא להחמיר על דברי תורה, ותחומין דרבנן. מתני׳ עיר של יחיד, ונעשית של רבים מערבין את כולה.

גמ׳ היכי דמי עיר של יחיד ונעשית של רבים? אמר רב יהודה. כגון דאיסקרתא דריש גלותא. אמר ליה רב נחמן. מאי טעמא? אילימא משום דשכיחי גבי הרמנא, מדכרי אהדדי כולהו ישראל נמי בצפרא דשבתא שכיחי גבי הדדי. אלא אמר רב נחמן. כגון דיסקרתא דנתזואי. תנו רבנן.

אמר רב פפא. לא אמרו אלא לארכה, אבל לרחבה מערבין. כמאן דלא כרבי עקיבא. דאי כרבי עקיבא, הא אמר. רגל המותרת במקומה אוסרת אפילו שלא במקומה. אפילו תימא רבי עקיבא. עד כאן לא קאמר רבי עקיבא התם אלא בשתי חצירות זו לפנים מזו, דפנימית לית לה פיתחא אחרינא. אבל הכא,

הני נפקי בהאי פיתחא, והני נפקי בהאי פיתחא. איכא דאמרי, אמר רב פפא. לא תימא לארכה הוא דלא מערבין, אבל לרחבה מערבין, אלא אפילו לרחבה נמי לא מערבין. כמאן, כרבי עקיבא. אפילו תימא רבנן, עד כאן לא קאמרי רבנן התם אלא בשתי חצירות זו לפנים מזו, דפנימית אחדא לדשא ומשתמשא.

והשתא דאיפניא לה אשפה, הוה לה כשני פתחים ואסיר. אמר ליה. לאו אדעתאי. בעי מיניה רב אמי בר אדא הרפנאה מרבה. סולם מכאן ופתח מכאן, מהו? אמר ליה, הכי אמר רב. סולם תורת פתח עליו. אמר להו רב נחמן. לא תציתו ליה, הכי אמר רב אדא אמר רב.
ביום הראשון. בראשית, ויהי רקיע. בשני. יהי רקיע, ויקוו המים. בשלישי. יקוו המים, ויהי מארת. ברביעי. יהי מארת, וישרצו המים. בחמישי. ישרצו המים, ותוצא הארץ. בששי. תוצא הארץ, ויכלו השמים. פרשה גדולה קורין אותה בשנים, והקטנה ביחיד. בשחרית ובמוסף. ובמנחה נכנסין וקורין על פיהן, כקורין את שמע. ערב שבת במנחה לא היו נכנסין מפני כבוד השבת.

לא היו ימים טובים לישראל כחמשה עשר באב וכיום הכפורים, שבהן בנות ירושלים יוצאות בכלי לבן שאולין שלא לבייש את מי שאין לו. כל הכלים טעונין טבילה. ובנות ירושלים יוצאות וחולות בכרמים. ומה היו אומרות. בחור, שא נא עיניך וראה מה אתה בורר לך. אל תתן עיניך בנוי, תן עיניך במשפחה.

וביום שמחת לבו זה בנין בית המקדש, שיבנה במהרה בימינו. גמ׳ בשלשה פרקים בשנה כהנים נושאין את כפיהם כו׳. תעניות ומעמדות מי איכא מוסף? חסורי מיחסרא, והכי קתני. בשלשה פרקים כהנים נושאין את כפיהן כל זמן שמתפללין, ויש מהן ארבעה פעמים ביום שחרית ומוסף מנחה ונעילת שערים, ואלו הן שלשה פרקים.

דכולי עלמא מיהת שכור אסור בנשיאת כפים. מנהני מילי? אמר רבי יהושע בן לוי משום בר קפרא. למה נסמכה פרשת כהן מברך לפרשת נזיר? לומר. מה נזיר אסור ביין, אף כהן מברך אסור ביין. מתקיף לה אבוה דרבי זירא, ואמרי לה אושעיא בר זבדא. אי מה נזיר אסור בחרצן אף כהן מברך אסור בחרצן. אמר רבי יצחק, אמר קרא. לשרתו ולברך בשמו,
ושמע מינה. מקצת היום ככולו. ההוא דאמר. דונו דיני. אמרי. שמע מינה מדן קאתי, דכתיב. דן ידין עמו כאחד שבטי ישראל. ההוא דהוה קא אזיל ואמר. אכיף ימא אסיסני ביראתא. בדקו ואשכחוהו דמזבולון קאתי, דכתיב. זבולן לחוף ימים ישכן. והשתא דקיימא לן דלכולי עלמא אור אורתא הוא,

ואם משמסר לו מפתחות חל ארבעה עשר על השוכר לבדוק. בעו מיניה מרב נחמן בר יצחק. המשכיר בית לחבירו בארבעה עשר, חזקתו בדוק או אין חזקתו בדוק? למאי נפקא מינה? לישייליה. דליתיה להאי דלשיוליה. לאטרוחי להאי, מאי? אמר להו רב נחמן בר יצחק, תניתוה. הכל נאמנים על ביעור חמץ, אפילו נשים אפילו עבדים אפילו קטנים.

מאי טעמא מהימני, לאו משום דחזקתו בדוק, דקסבר. הכל חברים הם אצל בדיקת חמץ. דתניא. חבר שמת והניח מגורה מליאה פירות, אפילו הן בני יומן הרי הן בחזקת מתוקנים. וממאי? דילמא שאני הכא, משום דקאמרי הני. אטו אמירה דהני מידי מששא אית ביה? אלא מאי דחזקתו בדוק? האי הכל נאמנים,

אלא אפילו באתרא דיהבי אגרא ובדקו דניחא ליה לאיניש לקיומי מצוה בממוניה. תנן התם, רבי מאיר אומר. אוכלין כל חמש, ושורפין בתחלת שש. רבי יהודה אומר. אוכלין כל ארבע, ותולין כל חמש, ושורפין בתחלת שש. דכולי עלמא מיהא חמץ משש שעות ולמעלה אסור, מנלן? אמר אביי.
ופרסאי מנא לן דמיפת קאתו, דכתיב. בני יפת גומר ומגוג ומדי ויון ותובל ומשך ותירס. גומר זה גרממיא, מגוג זו קנדיא, מדי זו מקדוניא, יון כמשמעו, תובל זה בית אונייקי, משך זו מוסיא, תירס, פליגי בה רבי סימאי ורבנן, ואמרי לה רבי סימון ורבנן,

חד אמר. זו בית תרייקי, וחד אמר. זו פרס. תני רב יוסף. תירס זו פרס. סבתה ורעמה וסבתכא, תני רב יוסף. סקיסתן גוייתא וסקיסתן ברייתא, בין חדא לחדא מאה פרסי, והיקפה אלפא פרסי. ותהי ראשית ממלכתו בבל וארך ואכד וכלנה, בבל כמשמעה, ארך זה אוריכות,

שנאמר. לכן שמעו עצת ה׳ אשר יעץ (על) אדום ומחשבותיו אשר חשב (על) יושבי תימן אם לא יסחבום צעירי הצאן אם לא ישים עליהם נוהם. מתקיף לה רבה בר עולא. מאי משמע דהאי צעירי הצאן פרס הוא דכתיב. האיל אשר ראית בעל הקרנים (הוא) מלכי מדי ופרס. ואימא יון,
הא דרב יהודה דשמואל היא, דאי דרב, הא אמר. אין אדם אוסר על חבירו דרך אויר. ודשמואל מהיכא? אילימא מהא דאמר רב נחמן אמר שמואל. גג הסמוך לרשות הרבים צריך סולם קבוע להתירו. דילמא כדרב פפא. אלא מהא. זה מוציא זיז כל שהוא וממלא, וזה מוציא זיז כל שהוא וממלא.

אמר מר הכי? אמר ליה. אין. אמר ליה, והא מר הוא דאמר. לזה בשלשול ולזה בזריקה שניהן אסורין. אמר ליה. מי סברת דקיימי כשורה? לא דקיימי כחצובה. אמר ליה רב פפא לרבא. לימא שמואל לית ליה דרב דימי. דכי אתא רב דימי אמר רבי יוחנן. מקום שאין בו ארבע על ארבע מותר לבני רשות הרבים ולבני רשות היחיד לכתף עליו,

זימנין דמגנדר ונפיל, ואתי לאיתויי. מתני׳ הנותן את עירובו בבית שער, אכסדרה ומרפסת אינו עירוב. והדר שם אינו אוסר עליו. בית התבן ובית הבקר ובית העצים ובית האוצרות הרי זה עירוב, והדר שם אוסר. רבי יהודה אומר. אם יש שם תפיסת יד של בעל הבית אינו אוסר.

גמ׳ אמר רב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת. כל מקום שאמרו הדר שם אינו אוסר הנותן את עירובו אינו עירוב, חוץ מבית שער דיחיד. וכל מקום שאמרו חכמים אין מניחין בו עירוב מניחין בו שיתוף, חוץ מאויר מבוי. מאי קא משמע לן? תנינא.

שיתוף במבוי לא מינטר? אימא. בחצר שבמבוי. אמר רב יהודה אמר שמואל. בני חבורה שהיו מסובין וקדש עליהן היום, פת שעל השלחן סומכין עליהן משום עירוב. ואמרי לה. משום שיתוף. אמר רבה, ולא פליגי. כאן במסובין בבית, כאן במסובין בחצר. אמר ליה אביי לרבה.
אמר רב פפא. שתי לשכות היו לו לכהן גדול, אחת לשכת פרהדרין ואחת לשכת בית אבטינס. אחת בצפון ואחת בדרום. אחת בצפון, דתנן.

שש לשכות היו בעזרה, שלש בצפון ושלש בדרום, שבדרום. לשכת המלח, לשכת הפרוה, לשכת המדיחין. לשכת המלח ששם היו נותנין מלח לקרבן, לשכת הפרוה ששם היו מולחין עורות קדשים. ועל גגה היתה בית טבילה לכהן גדול ביום הכפורים. לשכת המדיחין שם היו מדיחין קרבי קדשים. ומשם מסיבה עולה לגג בית הפרוה.

שלש שבצפון. לשכת העץ, לשכת הגולה, לשכת הגזית. לשכת העץ, אמר רבי אליעזר בן יעקב. שכחתי מה היתה משמשת. אבא שאול אומר. לשכת כהן גדול היתה אחורי שתיהן, וגג שלשתן שוה. לשכת הגולה שם היה בור הגולה, והגלגל נתון עליו, ומשם מספיקין מים לכל העזרה.

לשכת הגזית שם היתה סנהדרין של ישראל יושבת ודנה את הכהנים, ומי שנמצא בו פסול, היה לובש שחורים ומתעטף שחורים ויצא והלך לו. ושלא נמצא בו פסול, היה לובש לבנים ומתעטף לבנים ונכנס ומשמש עם אחיו הכהנים. אחת בדרום, דתנן. שבעה שערים היו בעזרה, שלש בצפון ושלש בדרום ואחד במזרח.

שבמזרח. שער נקנור, ושתי לשכות היו שם אחת בימינו ואחת בשמאלו, אחת לשכת פנחס המלביש, ואחת לשכת עושי חביתין. שבצפון. שער ניצוץ, בנין אכסדרה היה, ועלייה בנויה לו על גביו, ושם כהנים שומרים מלמעלה, ולוים מלמטה. ושלפנים הימנו החיל. שני לו שער הקרבן, שלישי לו שער בית המוקד. ותניא.

חמש טבילות ועשרה קדושין טובל כהן גדול ומקדש בו ביום, וכולן בקודש, על גג בית הפרוה. חוץ מזו שהיתה בחול, על גבי שער המים, ובצד לשכתו היתה. ולא ידענא אי לשכת פרהדרין בצפון ולשכת בית אבטינס בדרום, או לשכת בית אבטינס בצפון ולשכת פרהדרין בדרום.

ומסתברא דלשכת פרהדרין בדרום הואי. מאי טעמא? מקדים קאי ומיסך את רגליו וטביל, ואזיל לצפון וגמר חפינה ואתי לבית המקדש ועביד עבודה כולי יומא. לבהדי פניא מדו עליה, והדר אזיל לדרום וטביל ונייח. דאי אמרת לשכת פרהדרין בצפון. מקדים קאי ומיסך רגליו,

אמר לו. כל ימי הייתי מצטער על המקרא הזה. כי בענן אראה על הכפורת, אמרתי. מתי יבוא לידי ואקיימנו, עכשיו שבא לידי לא אקיימנו?. אמרו. לא היו ימים מועטין עד שמת והוטל באשפה, והיו תולעין יוצאין מחוטמו. ויש אומרים. ביציאתו ניגף,

ודברת בם, בם יש לך רשות לדבר, ולא בדברים אחרים. רבי אחא אומר. ודברת בם, עשה אותן קבע ואל תעשם עראי. אמר רבא. השח שיחת חולין עובר בעשה, שנאמר. ודברת בם, בם ולא בדברים אחרים. רב אחא בר יעקב אמר. עובר בלאו, שנאמר. כל הדברים יגעים לא יוכל איש לדבר.

תלת מאה ושיתין וארבעה יומי אית ליה רשותא לאסטוני. ביומא דכיפורי לית ליה
לדברי חכמים. גגין וחצירות רשות אחת, קרפיפות רשות אחת הן. לדברי רבי שמעון. כולן רשות אחת הן.

אמר רבי יהודה. מעשה בשעת הסכנה והיינו מעלין תורה מחצר לגג, ומגג לחצר, ומחצר לקרפף לקרות בו. אמרו לו. אין שעת הסכנה ראיה. רבי שמעון אומר. אחד גגין וכו׳. אמר רב. הלכה כרבי שמעון, והוא שלא עירבו. אבל עירבו לא,

לשלש חצירות הפתוחות זו לזו ופתוחות לרשות הרבים, ועירבו שתי החיצונות עם האמצעית היא מותרת עמהן, והן מותרות עמה, ושתי החיצונות אסורין זו עם זו. ולא גזר דילמא אתי לאפוקי מאני דהא חצר להא חצר, הכי נמי לא גזרינן דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחצר. מתיב רב ששת.

רבי שמעון אומר, אחד גגות אחד חצירות ואחד קרפיפות רשות אחת הן לכלים ששבתו בתוכן, ולא לכלים ששבתו בתוך הבית. אי אמרת בשלמא דעירבו היינו דמשכחת לה מאני דבתים בחצר. אלא אי אמרת בשלא עירבו היכי משכחת לה מאני דבתים בחצר? הוא מותיב לה והוא מפרק לה. בכומתא וסודרא.

ושכחו כולם ולא עירבו אסור להכניס ולהוציא מחצר למבוי ומן המבוי לחצר. וכלים ששבתו בחצר מותר לטלטלן בחצר, ובמבוי אסור. ורבי שמעון מתיר. שהיה רבי שמעון אומר. כל זמן שהן של רבים, ושכחו ולא עירבו, גג וחצר ואכסדרה ומרפסת וקרפף ומבוי כולן רשות אחת הן. טעמא דלא עירבו, הא עירבו לא.

מאי לא עירבו. לא עירבו חצירות בהדי הדדי, הא חצר ובתים עירבו. והא לא עירבו קתני. מאי לא עירבו. לא נשתתפו. ואיבעית אימא, רבי שמעון לדבריהם דרבנן קאמר להו. לדידי לא שנא עירבו, ולא שנא לא עירבו. אלא לדידכו, אודו לי מיהת דהיכא דלא עירבו רשות אחת היא. ואמרו ליה רבנן.
כאילו הקריב עולה בלא מנחה, וזבח בלא נסכים. ואמר רבי יוחנן. הרוצה שיקבל עליו עול מלכות שמים שלמה יפנה, ויטול ידיו, ויניח תפילין, ויקרא קריאת שמע, ויתפלל,

אמר ליה. שפיר קאמר, מי כתיב ארחץ במים? בנקיון כתיב כל מידי דמנקי, דהא רב חסדא לייט אמאן דמהדר אמיא בעידן צלותא. והני מילי לקריאת שמע, אבל לתפלה מהדר. ועד כמה? עד פרסה. והני מילי לקמיה, אבל לאחוריה אפילו מיל אינו חוזר. [ומינה] מיל הוא דאינו חוזר,

עד כאן לא קאמר רבי יוסי לא יצא, אלא גבי קריאת שמע דאורייתא, אבל תרומה משום ברכה הוא, וברכה דרבנן ולא בברכה תליא מילתא. וממאי דרבי יוסי היא, דילמא רבי יהודה היא? ואמר גבי קריאת שמע נמי דיעבד אין, לכתחלה לא. תדע, דקתני. הקורא, דיעבד אין, לכתחלה לא. אמרי. האי דקתני הקורא,

להודיעך כחו דרבי יוסי דאמר דיעבד נמי לא. דאי רבי יהודה, אפילו לכתחלה נמי יצא. במאי אוקימתא כרבי יוסי? ואלא הא דתניא. לא יברך אדם ברכת המזון בלבו, ואם בירך יצא. מני? לא רבי יוסי ולא רבי יהודה. דאי רבי יהודה הא אמר, לכתחלה נמי יצא? אי רבי יוסי, דיעבד נמי לא.

ולא קשיא, הא דידיה, הא דרביה. דתנן, רבי יהודה אומר משום רבי אלעזר בן עזריה. הקורא את שמע צריך שישמיע לאזנו, שנאמר. שמע ישראל ה׳ אלהינו ה׳ אחד. אמר לו רבי מאיר. הרי הוא אומר אשר אנכי מצוך היום על לבבך אחר כונת הלב הן הן הדברים. השתא דאתית להכי,

אפילו תימא רבי יהודה כרביה סבירא ליה. ולא קשיא. הא רבי מאיר, הא רבי יהודה. תנן התם. הכל כשרים לקרות את המגילה, חוץ מחרש, שוטה וקטן. ורבי יהודה מכשיר בקטן. מאן תנא חרש דיעבד נמי לא? אמר רב מתנה. רבי יוסי היא. דתנן. הקורא את שמע ולא השמיע לאזנו יצא, דברי רבי יהודה. רבי יוסי אומר.

והא מדקתני סיפא. רבי יהודה מכשיר בקטן, מכלל דרישא לאו רבי יהודה היא?. ודילמא כולה רבי יהודה היא ותרי גווני קטן, וחסורי מחסרא, והכי קתני. הכל כשרין לקרות את המגילה, חוץ מחרש שוטה וקטן. במה דברים אמורים בקטן שלא הגיע לחנוך, אבל קטן שהגיע לחנוך אפילו לכתחלה כשר, דברי רבי יהודה, שרבי יהודה מכשיר בקטן.

השתא דאתית להכי, אפילו תימא רבי יהודה כרביה סבירא ליה, ולא קשיא, הא רבי יהודה, הא רבי מאיר. אמר רב חסדא אמר רב שילא. הלכה כרבי יהודה שאמר משום רבי אלעזר בן עזריה, והלכה כרבי יהודה. וצריכא, דאי אשמעינן הלכה כרבי יהודה, הוה אמינא אפילו לכתחלה, קמשמע לן הלכה כרבי יהודה שאמר משום רבי אלעזר

מיתיבי. לא יברך אדם ברכת המזון בלבו, ואם בירך יצא. אלא אי אתמר הכי אתמר. אמר רב יוסף מחלוקת בקריאת שמע, דכתיב שמע ישראל, אבל בשאר מצות דברי הכל יצא. והכתיב הסכת ושמע ישראל. ההוא בדברי תורה כתיב. קרא ולא דקדק באותיותיה. אמר רבי טבי אמר רבי יאשיה.

כל הקורא קריאת שמע ומדקדק באותיותיה מצננין לו גיהנם, שנאמר. בפרש שדי מלכים בה תשלג בצלמון אל תקרי בפרש אלא בפרש, אל תקרי בצלמון אלא בצלמות. ואמר רבי חמא ברבי חנינא. למה נסמכו אהלים לנחלים, דכתיב.
והמזוג שני חלקי מים ואחד יין, מן היין השירוני. ועוד. מים בכד ומצטרפין?. אמר ליה רבא. הא דקאמרת שני חלקי מים ואחד יין מן היין השירוני יין השירוני לחוד, דרפי. אי נמי, התם משום חזותא, אבל לטעמא בעי טפי.

אבל בדם דסמיך כזית לא בעי רביעית. אי נמי, עד כאן לא קאמר רבי יוסי ברבי יהודה התם דכזית סגי ליה ברביעית אלא בדם דסמיך, אבל יין דקליש כזית הוי יותר מרביעית, וכי מפיק פחות מכזית ליחייב. חלב כדי גמיעה. איבעיא להו. כדי גמיאה, או כדי גמיעה. אמר רב נחמן בר יצחק.

אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. ועצם עיניו מראות ברע. תנו רבנן. המוציא חלב של בהמה כדי גמיאה. חלב של אשה ולובן של ביצה כדי ליתן במשיפא של קילור. [קילור] כדי לשוף במים. בעי רב אשי. כדי שיפה, או כדי אחיזה ושיפה? תיקו. דבש כדי ליתן על הכתית. תנא. כדי ליתן על פי כתית. בעי רב אשי.

על כתית אפומא דכולה כתית, או דילמא אמורשא קמא דכתית, לאפוקי הודרנא דלא תיקו. אמר רב יהודה אמר רב. כל מה שברא הקדוש ברוך הוא בעולמו לא ברא דבר אחד לבטלה. ברא שבלול לכתית. ברא זבוב לצירעה. יתוש לנחש. ונחש לחפפית. וסממית לעקרב.

היכי עביד ליה מייתי חדא אוכמא וחדא חיורא, ושלקי להו ושייפי ליה. תנו רבנן, חמשה אימות הן אימת חלש על גבור. אימת מפגיע על הארי, אימת יתוש על הפיל, אימת סממית על העקרב, אימת סנונית על הנשר, אימת כילבית על לויתן. אמר רב יהודה אמר רב. מאי קרא המבליג שד על עז.

רבי זירא אשכח לרב יהודה דהוה קאי אפיתחא דבי חמוה, וחזייה דהוה בדיחא דעתיה, ואי בעי מיניה כל חללי עלמא הוה אמר ליה. אמר ליה. מאי טעמא עיזי מסגן ברישא והדר אימרי? אמר ליה כברייתו של עולם, דברישא חשוכא והדר נהורא. מאי טעמא הני מכסיין והני מגליין?

האי מאן דבעי דליסמיה לקמצא לשלפינהו לקרניה. מאי טעמא האי תימרא דתרנגולתא מדלי לעילא? דדיירי אדפי, ואי עייל קטרא מתעוורא. דשא דרך שם. דרגא דרך גג. מתכוליתא מתי תכלה דא. ביתא בא ואיתיב . ביקתא בי עקתא. כופתא כוף ותיב. לבני לבני בני.

הוצא חציצה. חצבא שחוצב מים מן הנהר. כוזה כזה. שוטיתא שטותא. משיכלא מאשי כולא. משיכלתא משיא כלתא. אסיתא חסירתא. בוכנה בוא ואכנה. לבושה לא בושה. גלימא שנעשה בו כגלם. גולתא גלי ואיתיב. פוריא שפרין ורבין עליה.
מכבש של בעלי בתים מתירין, אבל לא כובשין. ושל כובסין לא יגע בו.

רבי יהודה אומר. אם היה מותר מערב שבת מתיר את כולו ושומטו. גמ׳ אמר רב נחמן. האי פוגלא, מלמעלה למטה שרי. מלמטה למעלה אסיר. אמר רב אדא בר אבא, אמרי בי רב. תנינא דלא כרב נחמן. הקש שעל גבי המטה לא ינענענו בידו, אבל מנענעו בגופו. ואם היה מאכל בהמה,

אחד זה ואחד זה מותר. למר בריה דרבינא במאי מקנחי ליה? מקנחי ליה בקורה. אמר רבא. לא ליתיב איניש אפומיה דליחייא, דילמא מיגנדרא ליה חפץ ואתי לאתויי. ואמר רבא. לא ליצדד איניש כובא, דילמא אתי לאשוויי גומות. ואמר רבא. לא ליהדק איניש אודרא בפומא דשישא, דילמא אתי לידי סחיטה. אמר רב כהנא.

לא שנו
חייב. וחכמים אומרים. צפור למגדל וצבי לגינה ולחצר ולביברין [חייב]. רבן שמעון בן גמליאל אומר. לא כל הביברין שוין. זה הכלל. מחוסר צידה פטור, שאינו מחוסר צידה חייב. גמ׳ תנן התם.

אלא עופות אעופות קשיא. וכי תימא, עופות אעופות נמי לא קשיא. הא ביבר מקורה, הא ביבר שאינו מקורה והא בית דמקורה הוא, ובין לרבי יהודה ובין לרבנן צפור למגדל אין, לבית לא. אמר רבה בר רב הונא. הכא בצפור דרור עסקינן, לפי שאינה מקבלת מרות. דתנא דבי רבי ישמעאל.

הלכה כרבן שמעון בן גמליאל. אמר ליה אביי. הלכה, מכלל דפליגי? אמר ליה מאי נפקא לך מינה? אמר ליה גמרא גמור זמורתא תהא? תנו רבנן. הצד צבי סומא וישן חייב. חיגר, וזקן וחולה פטור. אמר ליה אביי לרב יוסף. מאי שנא הני, ומאי שנא הני? הני עבידי לרבויי, הני לא עבידי לרבויי. והתניא. חולה חייב.

וחכמים אומרים. כל שבמינו ניצוד חייב, וכל שאין במינו ניצוד פטור. תניא אידך. הצד חגבים בשעת הטל פטור, בשעת השרב חייב. אלעזר בן מהבאי אומר. אם היו מקלחות ובאות פטור. איבעיא להו. אלעזר בן מהבאי ארישא קאי, או אסיפא קאי?
אמר רב יוסף. גלגל חייב חטאת. אמר מר בריה דרבינא. אף אנן נמי תנינא. כל שבא בחמין מלפני השבת שורין אותו בחמין בשבת, וכל שלא בא בחמין מלפני השבת מדיחין אותו בחמין בשבת.

וליפלוג נמי רבי יוסי בהא. רבה אמר. גזרה שמא יטמין ברמץ. רב יוסף אמר. מפני שמזיז עפר ממקומו. מאי בינייהו? איכא בינייהו עפר תיחוח. מיתיבי, רבן שמעון בן גמליאל אומר. מגלגלין ביצה על גבי גג רותח, ואין מגלגלין ביצה על גבי סיד רותח. בשלמא למאן דאמר גזרה שמא יטמין ברמץ ליכא למיגזר.

אלא למאן דאמר מפני שמזיז עפר ממקומו, ליגזר? סתם גג לית ביה עפר. תא שמע. מעשה שעשו אנשי טבריא והביאו סילון של צונן לתוך אמה של חמין וכו׳. בשלמא למאן דאמר גזרה שמא יטמין ברמץ היינו דדמיא להטמנה. אלא למאן דאמר מפני שמזיז עפר ממקומו מאי איכא למימר?

אמר רב איקא בר חנניא. להשתטף בהן כל גופו עסקינן, והאי תנא הוא דתניא. לא ישתטף אדם כל גופו בין בחמין ובין בצונן דברי רבי מאיר. רבי שמעון מתיר. רבי יהודה אומר. בחמין אסור, בצונן מותר. אמר רב חסדא. מחלוקת בכלי, אבל בקרקע דברי הכל מותר.

והא מעשה דאנשי טבריא בקרקע הוה ואסרי להו רבנן. אלא אי איתמר, הכי איתמר. מחלוקת בקרקע, אבל בכלי דברי הכל אסור. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. הלכה כרבי יהודה. אמר ליה רב יוסף. בפירוש שמיע לך, או מכללא שמיע לך? מאי כללא? דאמר רב תנחום אמר רבי יוחנן אמר רבי ינאי

אמר [רבי]. כל מקום שאתה מוצא שנים חלוקין ואחד מכריע הלכה כדברי המכריע. חוץ מקולי מטלניות, שאף על פי שרבי אליעזר מחמיר, ורבי יהושע מיקל, ורבי עקיבא מכריע אין הלכה כדברי המכריע. חדא. דרבי עקיבא תלמיד הוא. ועוד. הא הדר ביה רבי עקיבא לגביה דרבי יהושע.