portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אמר רבא, בר המדורי אסברה לי. מחצלת גופה למאי חזיא לכסויי בה עפרא, הני נמי חזיין לכסויי בהו טינופא. אמר רבי זירא אמר רב. שירי פרוזמיות אסור לטלטלן בשבת.

רבי יהודה אומר. אם מסיק מלמטה והוא נסוק מלמעלה טמא, ואם לאו טהור. וחכמים אומרים. הואיל והוסק מכל מקום טמא. ובמאי קמיפלגי בהאי קרא. תנור וכירים יותץ טמאים הם וטמאים יהיו לכם, רבי יהודה סבר. מחוסר נתיצה טמא, שאין מחוסר נתיצה טהור. ורבנן סברי. טמאים יהיו לכם מכל מקום. ורבנן נמי, הכתיב.

התם, כיון דלא הדקה בטולי בטלה. במאי קמיפלגי? מר סבר בעינן מעשה, ומר סבר לא בעינן מעשה. ואזדו לטעמייהו, דכי אתא רב דימי אמר רבי חנינא, ואמרי לה אמר רבי זירא אמר רבי חנינא. פעם אחת הלך רבי למקום אחד ומצא נדבך של אבנים,

גשוש של ספינה הוה. מאן דאמר גשוש כל שכן סואר, ומאן דאמר סואר אבל גשוש קפיד עליה. זמורה שהיא קשורה כו׳. קשורה אין, לא קשורה לא. לימא מתניתין דלא כרבן שמעון בן גמליאל. דתניא. חריות של דקל שגדרן לעצים ונמלך עליהן לישיבה צריך לקשור. רבן שמעון בן גמליאל אומר. אין צריך לקשור.

למטה משלשה. רב אשי אמר. אפילו תימא בתלושה, גזירה שמא יקטום. פקק החלון כו׳. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. הכל מודים שאין עושין אהל עראי בתחלה ביום טוב, ואין צריך לומר בשבת.
שאני טומאה, הואיל ויש לה עיקר מן התורה. שבת נמי דאורייתא היא? קסבר רבי יוסי. תחומין דרבנן. ואיבעית אימא. הא דידיה, הא דרביה.

רבא אמר, התם היינו טעמא דרבי יוסי. העמד טמא על חזקתו, ואימא לא טבל. אדרבה העמד מקוה על חזקתו, ואימא לא חסר. במקוה שלא נמדד. תניא. כיצד אמר רבי יוסי ספק עירוב כשר? עירב בתרומה, ספק מבעוד יום נטמאת ספק משחשיכה נטמאת. וכן בפירות,

אפילו תימא תחילת היום קונה עירוב, בעינן סעודה הראויה מבעוד יום, וליכא. מתני׳ מתנה אדם על עירובו, ואומר. אם באו גוים מן המזרח עירובי למערב. מן המערב עירובי למזרח. אם באו לכאן ולכאן למקום שארצה אלך. לא באו לא לכאן ולא לכאן הריני כבני עירי.

אם בא חכם מן המזרח עירובי למזרח. מן המערב עירובי למערב. בא לכאן ולכאן למקום שארצה אלך. לא לכאן ולא לכאן הריני כבני עירי. רבי יהודה אומר. אם היה אחד מהן רבו הולך אצל רבו, ואם היו שניהן רבותיו למקום שירצה ילך. גמ׳ כי אתא רבי יצחק תני איפכא כולה מתניתין. קשיא גוים אגוים, קשיא חכם אחכם. גוים אגוים לא קשיא.

ורבנן זימנין דניחא ליה בחבריה טפי מרביה. אמר רב. ליתא למתניתין מדתני איו. דתני איו. רבי יהודה אומר אין אדם מתנה על שני דברים כאחד, אלא. אם (כן) בא חכם למזרח עירובו למזרח, ואם בא חכם למערב עירובו למערב, אבל לכאן ולכאן לא. מאי שנא לכאן ולכאן דלא דאין ברירה, למזרח למערב נמי אין ברירה.

אמר רבי יוחנן. וכבר בא חכם. אדרבה, ליתא לדאיו ממתניתין. לא סלקא דעתך, דהא שמעינן ליה לרבי יהודה דלית ליה ברירה. דתנן. הלוקח יין מבין הכותים, אומר. שני לוגין שאני עתיד להפריש הרי הן תרומה, עשרה מעשר ראשון, תשעה מעשר שני, ומיחל ושותה מיד דברי רבי מאיר. רבי יהודה ורבי יוסי ורבי שמעון אוסרין.
חביתמתני׳ שואל אדם מחבירו כדי יין וכדי שמן, ובלבד שלא יאמר לו הלויני. וכן האשה מחבירתה ככרות. ואם אינו מאמינו מניח טליתו אצלו, ועושה עמו חשבון לאחר שבת. וכן ערב פסח בירושלים שחל להיות בשבת,

ניפרוס סודרא אתי לידי סחיטה. נכסייה בנכתמא זימנין דמיפסק, ואתי למקטריה. הלכך לא אפשר. ואמר ליה רבא בר רב חנן לאביי. תנן

רב יוסף אמר לא ניתנה ליתבע. דאי אמרת ניתנה ליתבע אתי למיכתב. רבה אמר ניתנה ליתבע. דאי אמרת לא ניתנה לא יהיב ליה ואתי לאימנועי משמחת יום טוב. תנן אם אינו מאמינו מניח טליתו אצלו. אי אמרת בשלמא לא ניתנה ליתבע משום הכי מניח טליתו אצלו ועושה עמו חשבון לאחר שבת. אלא אי אמרת ניתנה ליתבע,

ובלבד שלא יתכוין לעשות מנה גדולה כנגד מנה קטנה. ומטילין חלשין על הקדשים ביום טוב, אבל לא על המנות. גמ׳
זהב, וזהב טוב, וזהב אופיר, וזהב מופז, וזהב שחוט, וזהב סגור, וזהב פרוים.

זהב וזהב טוב, דכתיב. וזהב הארץ ההוא טוב. זהב אופיר דאתי מאופיר. זהב מופז שדומה לפז. זהב שחוט שנטוה כחוט. זהב סגור בשעה שנפתח כל החנויות נסגרות. זהב פרוים שדומה לדם הפרים. רב אשי אמר. חמשה הן, וכל חד וחד אית ביה זהב וזהב טוב.

דאמר מר. כל פינות שאתה פונה לא יהו אלא דרך ימין למזרח. והיום (עולין) באמצע (ויורדין) באמצע. מאי טעמא משום כבודו דכהן גדול. בכל יום כהן גדול מקדש ידיו ורגליו מן הכיור וכו׳. מאי טעמא משום כבודו של כהן גדול. בכל יום היו שם ארבע מערכות. תנו רבנן. בכל יום היו שתים מערכות, והיום שלש.

אמר רבי יוסי. מניין שעושה מערכה לקיום האש? תלמוד לומר. והאש על המזבח תוקד בו. ורבי יוסי, הצתת אליתא מנא ליה? נפקא ליה מהיכא דנפקא ליה לרבי שמעון. דתניא. ונתנו בני אהרן הכהן אש על המזבח לימד על הצתת אליתא שלא תהא אלא בכהן כשר ובכלי שרת, דברי רבי יהודה.

מהדר להו למערכה גדולה. דתניא. מניין לאיברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב שסודרן על גבי מזבח, ואם אין מחזיקן, שסודרן על הכבש או על גבי סובב, עד שיעשה מערכה גדולה, וסודרן? תלמוד לומר. אשר תאכל האש את העולה על המזבח. ורבי מאיר.

ואפילו למאן דלא דריש ואו, ואו הא דריש. אש תמיד למאי אתא? מבעי ליה לכדתניא. אש תמיד תוקד על המזבח לא תכבה לימד על מערכה שניה של קטורת שלא תהא אלא על המזבח החיצון. אש מחתה ומנורה מניין? ודין הוא. נאמרה אש בקטורת,

למדנו אש למנורה, אש למחתה מניין? ודין הוא. נאמרה אש במחתה, ונאמרה אש במנורה מה להלן על גבי מזבח החיצון, אף כאן על מזבח החיצון. או כלך לדרך זו. נאמרה אש בקטורת, ונאמרה אש במחתה מה להלן בסמוך לו, אף כאן בסמוך לו.

תלמוד לומר. ולקח מלא המחתה גחלי אש מעל המזבח מלפני ה׳, איזהו מזבח שמקצתו לפני ה׳ ואין כולו לפני ה׳ הוי אומר זה מזבח החיצון. ואיצטריך למיכתב. מעל המזבח, ואיצטריך למיכתב. מלפני ה׳, דאי כתב רחמנא מעל המזבח, הוה אמינא. מאי מזבח מזבח פנימי, כתב רחמנא. מלפני ה׳. ואי כתב רחמנא. מלפני ה׳,
אלא לרב, למה ליה לקדושי בביתיה? כדי להוציא בניו ובני ביתו. ושמואל, למה לי לקדושי בבי כנישתא?

לאפוקי אורחים ידי חובתן, דאכלו ושתו וגנו בבי כנישתא. ואזדא שמואל לטעמיה, דאמר שמואל. אין קידוש אלא במקום סעודה. סבור מינה. הני מילי מבית לבית, אבל ממקום למקום בחד ביתא לא. אמר להו רב ענן בר תחליפא. זימנין סגיאין הוה קאימנא קמיה דשמואל, ונחית מאיגרא לארעא והדר מקדש.

טעימו מידי, דילמא אדאזליתו לאושפיזא מתעקרא לכו שרגא ולא מקדש לכו בבית אכילה, ובקידושא דהכא לא נפקיתו, דאין קידוש אלא במקום סעודה. איני?. והאמר אביי. כל מילי דמר הוה עביד כרב, לבר מהני תלת דעביד כשמואל. מתירין מבגד לבגד. ומדליקין מנר לנר. והלכה כרבי שמעון בגרירה.

דתניא, רבי שמעון אומר. גורר אדם מטה כסא וספסל בשבת, ובלבד שלא יתכוין לעשות חריץ. כחומרי דרב הוה עביד, כקולי דרב לא הוה עביד. ורבי יוחנן אמר. אף ידי יין נמי יצאו. ואזדא רבי יוחנן לטעמיה, דאמר רבי חנין בר אביי אמר רבי פדת אמר רבי יוחנן.

שינוי מקום צריך לברך, שינוי יין אין צריך לברך, תיובתא דרבי יוחנן תיובתא. יתיב רב אידי בר אבין קמיה דרב חסדא, ויתיב רב חסדא וקאמר משמיה דרב הונא. הא דאמרת שינוי מקום צריך לברך, לא שנו אלא מבית לבית, אבל ממקום למקום לא. אמר ליה רב אידי בר אבין. הכי תנינא ליה במתניתא דבי רב הינק,

כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע, כשהן חוזרין טעונין ברכה לכתחלה. מדקתני עקרו רגליהן, מכלל דבדברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן עסקינן, וטעמא דהניחו שם זקן או חולה הוא דכשהן יוצאין אין טעונין ברכה למפרע וכשהן חוזרין אין טעונין ברכה לכתחלה, אבל לא הניחו שם זקן או חולה, כשהן יוצאין טעונין ברכה למפרע,

וכשהן חוזרין טעונין ברכה לכתחלה, קשיא לרב חסדא. אמר רב נחמן בר יצחק. מאן תנא עקירות,
ורמי דאביי אדאביי, ורמי דרבא אדרבא. דאיתמר. המוציא פירות לרשות הרבים, אביי אמר. ביד חייב, בכלי פטור. ורבא אמר. ביד פטור, בכלי חייב. איפוך. ביד חייב. והתנן. פשט בעל הבית את ידו לחוץ, ונטל העני מתוכה או שנתן לתוכה והכניס שניהן פטורין.

במנעלו, בסנדלו פטור, שלא הוציא כדרך המוציאין. גמ׳ אמר רבי אלעזר. המוציא משאוי למעלה מעשרה טפחים חייב, שכן משא בני קהת. ומשא בני קהת מנלן? דכתיב. על המשכן ועל המזבח סביב מקיש מזבח למשכן. מה משכן עשר אמות, אף מזבח עשר אמות.

המוציא משאוי בשבת על ראשו חייב חטאת, שכן אנשי הוצל עושין כן. ואנשי הוצל רובא דעלמא?. אלא, אי איתמר הכי איתמר. אמר רב משום רבי חייא. אחד מבני הוצל שהוציא משוי על ראשו בשבת חייב, שכן בני עירו עושין כן. ותיבטל דעתו אצל כל אדם. אלא, אי איתמר הכי איתמר. המוציא משוי על ראשו פטור,

אמר רבי אלעזר. תברה, מי ששנה זו לא שנה זו. אמר רבא. ומאי קושיא? דילמא. לפניו ובא לו לאחריו היינו טעמא דפטור דנתכוון לשמירה מעולה ועלתה בידו שמירה פחותה, לאחריו ובא לו לפניו היינו טעמא דחייב דנתכוון לשמירה פחותה ועלתה בידו שמירה מעולה. אלא מאי קושיא דיוקא דמתניתין קשיא.

ומר מדמי ליה לאחר ידו ורגלו. באמת אמרו האשה כו׳. [תנא כל באמת הלכה היא. רבי יהודה אומר אף מקבלי פתקין. ] תנא. שכן לבלרי מלכות עושין כן. מתני׳ המוציא ככר לרשות הרבים חייב. הוציאוהו שנים פטורין.

לא יכול אחד להוציאו והוציאוהו שנים חייבין. ורבי שמעון פוטר. גמ׳ אמר רב יהודה אמר רב, ואמרי לה אמר אביי, ואמרי לה במתניתא תנא. זה יכול וזה יכול רבי מאיר מחייב, ורבי יהודה ורבי שמעון פוטרים. זה אינו יכול וזה אינו יכול רבי יהודה ורבי מאיר מחייבים ורבי שמעון פוטר.
שלום, לטובה מצטרף, לרעה לא מצטרף. אבל שיתא יש בהן משום זוגות. רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו. ויחנך, לטובה מצטרף. לרעה לא מצטרף. אבל ארבעה יש בהן משום זוגות. אביי ורבא דאמרי תרוייהו. וישמרך, לטובה מצטרף, לרעה לא מצטרף. ואזדא רבא לטעמיה, דרבא אפקינהו לרבנן בארבעה כוסות, אף על גב דאיתזק רבא בר

אמר רב פפא, אמר לי יוסף שידא. בתרי קטלינן, בארבעה לא קטלינן, בארבעה מזקינן. בתרי, בין בשוגג בין במזיד. בארבעה, במזיד אין, בשוגג לא. ואי אישתלי ואיקרי ונפק, מאי תקנתיה? לינקוט זקפא דידיה דימיניה בידא דשמאליה וזקפא דשמאליה בידא דימיניה, ונימא הכי. אתון ואנא הא תלתא.

אמר אמימר. אמרה לי רישתינהי דנשים כשפניות. האי מאן דפגע בהו בנשים כשפניות, נימא הכי. חרי חמימי בדיקולא בזייא לפומייכו נשי דחרשייא, קרח קרחייכי, פרח פרחייכי, איבדור תבלונייכי, פרחא זיקא למוריקא חדתא דנקטיתו נשים כשפניות, אדחנני וחננכי לא אתיתי לגו,

השתא דאתיתי לגו קרחנני וחננכי. במערבא לא קפדי אזוגי. רב דימי מנהרדעא קפיד אפילו ארושמא דחביתא. הוה עובדא ופקע חביתא. כללא דמילתא, כל דקפיד קפדי בהדיה, ודלא קפיד לא קפדי בהדיה, ומיהו למיחש מיבעי. כי אתא רב דימי, אמר. שתי ביצים, ושתי אגוזין, שתי קישואין, ודבר אחר הלכה למשה מסיני. ומסתפקא להו לרבנן מאי ניהו דבר אחר,

(אזיל) אינסבה לחנואה. כל יומא הוה אזיל ושתי חמרא. הוה קא עבדא ליה כשפים ולא קא מהניא לה ביה, משום דהוה מזדהר בנפשיה בזוגא. יומא חד אשתי טובא, ולא הוה ידע כמה שתי. עד שיתסר הוה צייל ואיזדהר בנפשיה, מכאן ואילך לא הוה צייל ולא איזדהר בנפשיה, אפיקתיה בזוגא. כי הוה אזיל, גס ביה ההוא טייעא, אמר ליה. גברא קטילא הוא דאזיל הכא.

אזיל חבקיה לדיקלא, צווח דיקלא ופקע הוא. אמר רב עוירא. קערות וככרות אין בהם משום זוגות. כללא דמילתא. כל שגמרו בידי אדם אין בהן משום זוגות. גמרו בידי שמים במילי מיני דמיכל חיישינן. חנות אין בהן משום זוגות. נמלך אין בהן משום זוגות. אורח אין בו משום זוגות. אשה אין בה משום זוגות.

לתקוני גברא בעינן, וגברא קא מיתקן וקאי. (אלא אמר רב משרשיא). דכולי עלמא תרי אתכא וחד לבתר תכא לא מצטרפי. כי ההיא מעשה דרבה בר נחמני. אמר רב יהודה אמר שמואל. כל המזוג מצטרף, חוץ מן המים. ורבי יוחנן אמר. אפילו מים. אמר רב פפא. לא אמרן, אלא חמימי לגו קרירי, וקרירי לגו חמימי. אבל חמימי לגו חמימי, וקרירי לגו קרירי
אלא אם כן קוצץ לו דמים. בית שמאי אומרים. כדי שיגיע לביתו, ובית הלל אומרים. כדי שיגיע לבית הסמוך לחומה. והלא קצץ? אמר רב ששת, הכי קאמר. ואם לא קצץ בית שמאי אומרים. עד שיגיע לביתו, ובית הלל אומרים. עד שיגיע לבית הסמוך לחומה. והאמרת רישא אין משלחין? לא קשיא. הא דקביע בי דואר במתא,

ואם התחילו אין מפסיקין. וכן היה שמאי אומר. עד רדתה, אפילו בשבת. אמר רבן שמעון בן גמליאל. נוהגין היו וכו׳. תניא אמר רבי צדוק. כך היה מנהגו של בית רבן גמליאל, שהיו נותנין כלי לבן לכובס שלשה ימים קודם לשבת, וצבועים אפילו בערב שבת. ומדבריהם למדנו שהלבנים קשים לכבסן יותר מן הצבועין.

אביי הוה יהיב ליה ההוא מנא דצביעא לקצרא. אמר ליה. כמה בעית עילויה. אמר ליה. כדחיורא. אמר ליה. כבר קדמוך רבנן. אמר אביי. האי מאן דיהיב מנא לקצרא, במשחא ניתיב ליה ובמשחא נשקול מיניה. דאי טפי אפסדיה דמתחיה. ואי בציר אפסדיה דכווציה. ושוין אלו ואלו, שטוענין כו׳.

רבי ישמעאל היא, דתנן. השום והבוסר והמלילות שרסקן מבעוד יום, רבי ישמעאל אומר. יגמור משתחשך, ורבי עקיבא אומר. לא יגמור. ורבי אלעזר אמר. רבי אלעזר היא. דתנן. חלות דבש שריסקן בערב שבת ויצאו מעצמן אסור, ורבי אלעזר מתיר.

כי פליגי במחוסרין שחיקה. והני נמי כמחוסרין דיכה דמו. הורה רבי יוסי בר חנינא כרבי ישמעאל. שמן של בדדין ומחצלות של בדדין רב אסר ושמואל שרי. הני כרכי דזוזי רב אסר ושמואל שרי. אמר רב נחמן. עז לחלבה, ורחל לגיזתה, ותרנגולת לביצתה,

וחד מציל בארבע וחמש מאני וקמיפלגי בפלוגתא דרבה בר זבדא ורב הונא. מתני׳ אין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום. אין נותנין פת לתנור עם חשכה, ולא חררה על גבי גחלים, אלא כדי שיקרמו פניה מבעוד יום. רבי אליעזר אומר. כדי שיקרום התחתון שלה. משלשלין את הפסח בתנור עם חשכה.
הא ארבעה. תצמיח חד, הא חמשה. וקים להו לרבנן דחמשא בשיתא לא ינקי מהדדי. ומנלן דהא דקים להו לרבנן דחמשא בשיתא מילתא היא?

דאמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. מאי דכתיב. לא תסיג גבול רעך [אשר גבלו ראשונים] גבול שגבלו ראשונים לא תסיג. מאי גבלו ראשונים? אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן. מאי דכתיב אלה בני שעיר החרי ישבי הארץ, אטו כולי עלמא יושבי רקיע נינהו?. אלא שהיו בקיאין בישובה של ארץ, שהיו אומרים. מלא קנה זה לזית,

גזירה שמא ימלא את הקרנות. ולא יהא אלא ראש תור ירק? מי לא תנן. היה ראש תור ירק נכנס לתוך שדה אחר מותר, מפני שנראה סוף שדה. אין ראש תור בערוגה. ושמואל אמר. ערוגה בין הערוגות שנינו. והא קא מיתערבי בהדדי. בנוטה שורה לכאן ושורה לכאן. אמר עולא, בעו במערבא.
כשבאו ליבנה קיבלן רבן גמליאל.

וקיבלן רבן גמליאל. אמר רבי דוסא בן הורכינס. עדי שקר הן, היאך מעידים על האשה שילדה ולמחר כריסה בין שיניה? אמר לו רבי יהושע. רואה אני את דבריך. שלח לו רבן גמליאל. גוזרני עליך שתבא אצלי במקלך ובמעותיך ביום הכפורים שחל להיות בחשבונך. הלך ומצאו רבי עקיבא מיצר, אמר לו. יש לי ללמוד שכל מה שעשה רבן גמליאל עשוי, שנאמר. אלה מועדי ה׳ מקראי קדש אשר תקראו אתם,

צריכין אנו לדון אחר כל בית דין ובית דין שעמד מימות משה ועד עכשיו. שנאמר. ויעל משה ואהרן נדב ואביהוא ושבעים מזקני ישראל, ולמה לא נתפרשו שמותן של זקנים? אלא ללמד שכל שלשה ושלשה שעמדו בית דין על ישראל הרי הוא כבית דינו של משה. נטל מקלו ומעותיו בידו, והלך ליבנה אצל רבן גמליאל ביום שחל יום הכפורים להיות בחשבונו.

שקל הכתוב שלשה קלי עולם כשלשה חמורי עולם, לומר לך. ירובעל בדורו כמשה בדורו, בדן בדורו כאהרן בדורו, יפתח בדורו כשמואל בדורו. ללמדך. שאפילו קל שבקלין ונתמנה פרנס על הצבור הרי הוא כאביר שבאבירים. ואומר. ובאת אל הכהנים הלוים ואל השפט אשר יהיה בימים ההם,

ראוהו שלשה והן בית דין יעמדו השנים ויושיבו מחביריהם אצל היחיד, ויעידו בפניהם, ויאמרו. מקודש מקודש, שאין היחיד נאמן על ידי עצמו. גמ׳ למה לי למיתנא ראוהו בית דין וכל ישראל? איצטריך, סלקא דעתך אמינא. הואיל וראוהו בית דין וכל ישראל איפרסמא לה ולא ליעברוה, קא משמע לן. וכיון דתנא ליה ראוהו בית דין וכל ישראל נחקרו העדים למה לי.

ואימא הכי נמי? אמר קרא. כי חק לישראל הוא משפט לאלהי יעקב, אימת הוי חק בגמר דין, וקא קרי ליה רחמנא משפט, מה משפט ביום אף הכא נמי ביום. ראוהו בית דין יעמדו שנים ויעידו בפניהם. ואמאי? לא תהא שמיעה גדולה מראייה. אמר רבי זירא. כגון שראוהו בלילה. ראוהו שלשה והן בית דין יעמדו שנים ויושיבו מחביריהם אצל היחיד.
ויפלו דמיו לנדבה לשלמים. המפריש פסחו ומת, לא יביאנו בנו אחריו לשם פסח אלא לשם שלמים.

לעולם דמית קודם חצות, ומאי יביאנו לשום פסח לשום פסח שני. אביי אמר, לצדדין קתני. מת אחר חצות בנו ממונה עמו יביאנו לשום פסח. מת קודם חצות אין בנו ממונה עמו יביאנו לשום שלמים. רב שרביא אמר. לעולם דמית לאחר חצות, וכגון שהיה אביו גוסס בחצות.

רבינא אמר. כגון שהפרישו אחר חצות ומתו בעלים אחר חצות, וקא סבר חצות קבע. מתני׳ הפסח שנתערב בזבחים כולן ירעו עד שיסתאבו, וימכרו, ויביא בדמי היפה שבהן ממין זה ובדמי היפה שבהן ממין זה, ויפסיד המותר מביתו. נתערב בבכורות, רבי שמעון אומר. אם חבורת כהנים יאכלו.

גמ׳ והא קא מייתי קדשים לבית הפסול? רבי שמעון לטעמיה, דאמר. מביאין קדשים לבית הפסול. דתנן. אשם שנתערב בשלמים רבי שמעון אומר. ישחטו בצפון, ויאכלו כחומר שבהן. אמרו לו. אין מביאין קדשים לבית הפסול. ורבנן, היכי עבדינן? אמר רבא.

אלו מושכין להן אחד ואלו מושכין להן אחד. אחד מאלו בא לו אצל אלו, ואחד מאלו בא לו אצל אלו, וכך הם אומרים. אם שלנו הוא הפסח הזה ידיך משוכות משלך ונמנית על שלנו. ואם שלך הוא הפסח הזה ידינו משוכות משלנו ונמנינו על שלך. וכן חמש חבורות של חמשה חמשה ושל עשרה עשרה מושכין להן אחד מכל חבורה וחבורה וכן הם אומרים.
מלקות מלקין אותו. כללו של דבר. הרי הוא כפיקח לכל דבריו, אלא שפטור מן התפלה. מאי יכולני לפטור דקאמר נמי מדין תפלה. אמר רבי חנינא. לא שנו אלא שלא הגיע לשכרותו של לוט, אבל הגיע לשכרותו של לוט פטור מכולם. אמר רבי חנינא. כל המפיק מגן בשעת גאוה, סוגרין וחותמין צרות בעדו,

כל שאין דעתו מיושבת עליו אל יתפלל, משום שנאמר. בצר אל יורה. רבי חנינא ביומא דרתח לא מצלי, אמר. בצר אל יורה כתיב. מר עוקבא ביומא דשותא לא הוה נפיק לבי דינא. אמר רב נחמן בר יצחק. הלכתא בעיא צילותא כיומא דאסתנא. אמר אביי. אי אמרה לי אם קריב כותחא לא תנאי.

רב פפא לא מצלי בביתא דאית ביה הרסנא. אמר רבי חנינא. כל המתפתה ביינו יש בו מדעת קונו, שנאמר. וירח ה׳ את ריח הניחוח וגו׳. אמר רבי חייא.

ישראל וגוי בפנימית, וישראל בחיצונה. בא מעשה לפני רבי, ואסר, ולפני רבי חייא, ואסר. יתוב רבה ורב יוסף בשילהי פירקיה דרב ששת, ויתיב רב ששת וקאמר. כמאן אמרה רב לשמעתיה, כרבי מאיר. כרכיש רבה רישיה. אמר רב יוסף. תרי גברי רברבי כרבנן ליטעו בהאי מילתא?

אי כרבי מאיר, למה לי ישראל בחיצונה? וכי תימא, מעשה שהיה כך היה, והא בעו מיניה מרב. פנימי במקומו מהו? ואמר להן. מותר. ואלא מאי, כרבי אליעזר בן יעקב? האמר. עד שיהו שני ישראלים אוסרין זה על זה. אלא כרבי עקיבא, דאמר. רגל המותרת במקומה אוסרת שלא במקומה. למה לי גוי? אפילו ישראל נמי.
סימן לעמקים דקלים. סימן לנחלים קנים. סימן לשפלה שקמה. ואף על פי שאין ראיה לדבר, זכר לדבר, שנאמר. ויתן המלך את הכסף בירושלים כאבנים ואת הארזים נתן כשקמים אשר בשפלה לרוב. סימן להרים מילין, סימן לעמקים דקלים נפקא מינה לבכורים,

דתנן. אין מביאין בכורים אלא משבעת המינין, ולא מדקלים שבהרים, ולא מפירות שבעמקים. סימן לנחלים קנים נפקא מינה לנחל איתן. סימן לשפלה שקמה נפקא מינה למקח וממכר. השתא דאתית להכי, כולהו נמי למקח וממכר. מתני׳ מקום שנהגו למכור בהמה דקה לגוים מוכרין, מקום שלא נהגו למכור אין מוכרין.

ובכל מקום אין מוכרין להם בהמה גסה, עגלים וסייחין, שלמין ושבורין. רבי יהודה מתיר בשבורה. בן בתירא מתיר בסוס. מקום שנהגו לאכול צלי בלילי פסחים אוכלין, מקום שנהגו שלא לאכול אין אוכלין.

גמ׳ אמר רב יהודה אמר רב. אסור לו לאדם שיאמר בשר זה לפסח הוא מפני שנראה כמקדיש בהמתו ואוכל קדשים בחוץ. אמר רב פפא. דוקא בשר, אבל חיטי לא, דמינטר לפסחא קאמר. ובשר לא? מיתיבי אמר רבי יוסי. תודוס איש רומי הנהיג את בני רומי לאכול גדיים מקולסין בלילי פסחים.

פירש אין, לא פירש לא. רב אחא מתני לה להא מתניתין כרבי שמעון. מתקיף לה רב ששת. בשלמא למאן דתני לה כרבי יוסי ניחא, אלא למאן דמתני כרבי שמעון מי ניחא? והתנן. רבי שמעון פוטר, שלא התנדב כדרך המתנדבים. אמר ליה רבינא לרב אשי. ומאן דמתני לה כרבי יוסי מי ניחא? והאמר רבא.

תא שמע. עוד זו דרש תודוס איש רומי. מה ראו חנניה מישאל ועזריה שמסרו עצמן על קדושת השם לכבשן האש? נשאו קל וחומר בעצמן מצפרדעים. ומה צפרדעים שאין מצווין על קדושת השם, כתיב בהו. ובאו ועלו בביתך וגו׳ ובתנוריך ובמשארותיך,

אימתי משארות מצויות אצל תנור? הוי אומר בשעה שהתנור חם. אנו שמצווין על קדושת השם על אחת כמה וכמה. רבי יוסי בר אבין אמר. מטיל מלאי לכיס של תלמידי חכמים היה. דאמר רבי יוחנן. כל המטיל מלאי לכיס תלמידי חכמים זוכה ויושב בישיבה של מעלה, שנאמר. כי בצל החכמה בצל הכסף.

מים עמוקים עצה בלב איש ואיש תבונה ידלנה. מים עמוקים עצה בלב איש זה עולא. ואיש תבונה ידלנה זה רבה בר בר חנה. ואינהו כמאן סברוה? כי הא דאמר רבי בנימין בר יפת אמר רבי יוחנן. מברכין על האור בין במוצאי שבת בין במוצאי יום הכפורים.
איני? והאמר רב יצחק אמר רב יהודה אמר שמואל. לא הותרו פסי ביראות אלא לבאר מים חיים בלבד. ואי לבהמה, מה לי חיים מה לי מכונסין? בעינן מידי דחזי לאדם. גופא. לא הותרו פסי ביראות אלא לבהמה בלבד, אבל אדם מטפס ועולה מטפס ויורד. ואם היו רחבין, אפילו לאדם נמי.

אמר רב ירמיה בר אבא אמר רב. אין בורגנין בבבל, ולא פסי ביראות בחוץ לארץ. בורגנין בבבל לא דשכיחי בידקי, פסי ביראות בחוץ לארץ לא דלא שכיחי מתיבתא. אבל איפכא עבדינן. איכא דאמרי, אמר רב ירמיה בר אבא אמר רב. אין בורגנין ופסי ביראות, לא בבבל ולא בחוץ לארץ.

נפק ואחוי ליה הנהו מתוותא, דמבלען בשבעים אמה ושיריים. אמר רב חסדא, דריש מרי בר מר. מאי דכתיב לכל תכלה ראיתי קץ רחבה מצותך מאד, דבר זה אמרו דוד ולא פירשו, אמרו איוב ולא פירשו, אמרו יחזקאל ולא פירשו, עד שבא זכריה בן עדו ופירשו. אמרו דוד ולא פירשו, דכתיב.

לכל תכלה ראיתי קץ רחבה מצותך מאד. אמרו איוב ולא פירשו, דכתיב. ארוכה מארץ מדה ורחבה מני ים. אמרו יחזקאל ולא פירשו, דכתיב. ויפרש אותה לפני והיא כתובה פנים ואחור וכתוב אליה קינים והגה והי. קינים זו פורענותן של צדיקים בעולם הזה, וכן הוא אומר. קינה היא וקוננוה.

והגה זו מתן שכרן של צדיקים לעתיד לבא, וכן הוא אומר. עלי הגיון בכנור. והי זו היא פורענותן של רשעים לעתיד לבא, וכן הוא אומר. הוה על הוה תבא. עד שבא זכריה בן עדו ופירשו, דכתיב. ויאמר אלי מה אתה רואה ואומר אני רואה מגילה עפה ארכה עשרים באמה ורחבה עשר באמה.

תלמוד לומר. הדודאים נתנו ריח אלו ואלו עתידין שיתנו ריח. דרש רבא, מאי דכתיב. הדודאים נתנו ריח אלו בחורי ישראל שלא טעמו טעם חטא. ועל פתחינו כל מגדים אלו בנות ישראל שמגידות פתחיהן לבעליהן.

אמר לו. תן לי מים שאטול ידי, אמר לו. לשתות אין מגיעין, ליטול ידיך מגיעין?. אמר לו. מה אעשה שחייבים עליהן מיתה? מוטב אמות מיתת עצמי, ולא אעבור על דעת חבירי. אמרו. לא טעם כלום עד שהביא לו מים ונטל ידיו, כששמעו חכמים בדבר, אמרו. מה בזקנותו כך, בילדותו על אחת כמה וכמה.

ומה בבית האסורין כך, שלא בבית האסורין על אחת כמה וכמה. אמר רב יהודה אמר שמואל. בשעה שתיקן שלמה עירובין ונטילת ידים, יצתה בת קול ואמרה. בני אם חכם לבך ישמח לבי גם אני. ואומר. חכם בני ושמח לבי ואשיבה חרפי דבר. דרש רבא.

הנצו הרמונים אלו בעלי גמרא. שם אתן את דודי לך אראך כבודי וגודלי שבח בני ובנותי. אמר רב המנונא, מאי דכתיב. וידבר שלשת אלפים משל ויהי שירו חמשה ואלף מלמד שאמר שלמה על כל דבר ודבר של תורה שלשת אלפים משל, על כל דבר ודבר של סופרים חמשה ואלף טעמים. דרש רבא,
שתיק רב. איתמר נמי, אמר שמואל משמיה דלוי. מעמידו כנגד היוצא. וכן מורין בי מדרשא. מעמידו כנגד היוצא. רבי סימון, ואיתימא רבי יהושע בן לוי אמר.
שלחו לה. קנאה את מעוררת עלינו לבין האומות. שלחה להם. כבר כתובה אני על דברי הימים למלכי מדי ופרס. רב ורב חנינא ורבי יוחנן ורב חביבא מתנו.

בספר מה שכתוב בנביאים. דברי רבי יהושע. רבי אלעזר המודעי אומר. כתב זאת מה שכתוב כאן ובמשנה תורה, זכרון מה שכתוב בנביאים, בספר מה שכתוב במגילה. אמר רב יהודה אמר שמואל. אסתר אינה מטמאה את הידים. למימרא דסבר שמואל אסתר לאו ברוח הקודש נאמרה? והאמר שמואל. אסתר ברוח הקודש נאמרה.

תניא, רבי שמעון בן מנסיא אומר. קהלת אינו מטמא את הידים, מפני שחכמתו של שלמה היא. אמרו לו. וכי זו בלבד אמר? והלא כבר נאמר. וידבר שלשת אלפים משל, ואומר. אל תוסף על דבריו. מאי ואומר? וכי תימא. מימר טובא אמר, דאי בעי איכתיב, ודאי בעי לא איכתיב. תא שמע. אל תוסף על דבריו.

שנאמר. ותהי אסתר נשאת חן בעיני כל רואיה. רבי מאיר אומר. אסתר ברוח הקודש נאמרה, שנאמר. ויודע הדבר למרדכי. רבי יוסי בן דורמסקית אומר. אסתר ברוח הקודש נאמרה, שנאמר. ובבזה לא שלחו את ידם. אמר שמואל. אי הואי התם, הוה אמינא מלתא דעדיפא מכולהו, שנאמר. קימו וקבלו קימו למעלה מה שקיבלו למטה. אמר רבא. לכולהו אית להו פירכא, לבר מדשמואל דלית ליה פירכא.

וימי הפורים האלה לא יעברו מתוך היהודים. רב נחמן בר יצחק אומר מהכא. וזכרם לא יסוף מזרעם. ומתנות לאביונים. תני רב יוסף. ומשלוח מנות איש לרעהו שתי מנות לאיש אחד. ומתנות לאביונים שתי מתנות לשני בני אדם. רבי יהודה נשיאה שדר ליה לרבי אושעיא אטמא דעיגלא תלתא וגרבא דחמרא,

דלמא טרידי בסעודת פורים. אמר ליה. ולא הוה אפשר למיכלה באורתא? אמר ליה. לא שמיע ליה למר הא דאמר רבא. סעודת פורים שאכלה בלילה לא יצא ידי חובתו? אמר ליה. (אמר רבא הכי? ) אמר ליה. אין. תנא מיניה ארבעין זימנין ודמי ליה כמאן דמנח בכיסיה. מתני׳ אין בין יום טוב לשבת אלא אוכל נפש בלבד.

לכם ולא לגוים, לכם ולא לכלבים. ואידך נמי, הא כתיב הוא? כתיב הוא וכתיב לכם. כאן במכשירין שאפשר לעשותן מערב יום טוב, כאן במכשירין שאי אפשר לעשותן מערב יום טוב. מתני׳ אין בין שבת ליום הכפורים, אלא שזה זדונו בידי אדם, וזה זדונו בכרת. גמ׳ הא לענין תשלומין זה וזה שוין. מני מתניתין? רבי נחוניא בן הקנה היא, דתניא.

כל חייבי כריתות שלקו נפטרו מידי כריתתן, שנאמר. ונקלה אחיך לעיניך, כיון שלקה הרי הוא כאחיך. דברי רבי חנניה בן גמליאל. אמר רבי יוחנן. חלוקין עליו חביריו על רבי חנניה בן גמליאל. אמר רבא. אמרי בי רב, תנינא. אין בין יום הכפורים לשבת אלא שזה זדונו בידי אדם, וזה זדונו בהיכרת. ואם איתא אידי ואידי בידי אדם היא.

אמר רב נחמן. הא מני רבי יצחק היא, דאמר. מלקות בחייבי כריתות ליכא. דתניא, רבי יצחק אומר. חייבי כריתות בכלל היו, ולמה יצאת כרת באחותו לדונה בכרת ולא במלקות. רב אשי אמר. אפילו תימא רבנן, זה עיקר זדונו בידי אדם,
לא קשיא. כאן לחולין, כאן למעשר. ומנא תימרא דחולין לא בעו כוונה דתנן. גל שנתלש ובו ארבעים סאה, ונפל על האדם ועל הכלים טהורין. קתני אדם דומיא דכלים, מה כלים דלא מכווני אף אדם דלא מכוין. וממאי? דלמא ביושב ומצפה אימתי יתלש הגל עסקינן, וכלים דומיא דאדם,

עלה שוב אינו מחזיק. מאי לאו אינו מחזיק כלל. לא. עודהו, אף על פי שהוחזק מחזיק, עלה, אם לא הוחזק מחזיק, ואם הוחזק אינו מחזיק. מאן תנא עודהו רגלו אחת במים? אמר רבי פדת. רבי יהודה היא. דתנן. מקוה שנמדד ויש בו ארבעים סאה מכוונות, וירדו שנים וטבלו זה אחר זה הראשון טהור, והשני טמא.

אמר רבי יהודה. אם היו רגליו של ראשון נוגעות במים אף השני טהור. אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. מחלוקת במעלות דרבנן, אבל מטומאה לטהרה דברי הכל אף השני טמא. והיינו דרבי פדת. איכא דאמרי, אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. מחלוקת מטומאה לטהרה, אבל במעלות דרבנן דברי הכל אף השני טהור. ופליגא דרבי פדת. אמר עולא,

בגדי עם הארץ, מדרס לפרושין. בגדי פרושין, מדרס לאוכלי תרומה. אתאן לרבי מאיר, דאמר. חולין ומעשר כהדדי נינהו,