portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
ולא מתאחין מנלן דכתיב. ויחזק בבגדיו ויקרעם לשנים קרעים, ממשמע שנאמר ויקרעם איני יודע שלשנים? אלא מלמד שקרועים ועומדים לשנים לעולם. אמר ליה ריש לקיש לרבי יוחנן. אליהו חי הוא? אמר ליה, כיון דכתיב. ולא ראהו עוד, לגבי דידיה כמת דמי. נשיא ואב בית דין ושמועות הרעות מנלן דכתיב.

אמר ליה. על על הפסיק הענין. ומי קרעינן אשמועות הרעות? והא אמרו ליה לשמואל. קטל שבור מלכא תריסר אלפי יהודאי במזיגת קסרי, ולא קרע. לא אמרו אלא ברוב צבור וכמעשה שהיה. ומי קטל שבור מלכא יהודאי? והא אמר ליה שבור מלכא לשמואל. תיתי לי דלא קטלי יהודי מעולם. התם אינהו גרמי לנפשייהו, דאמר רבי אמי.

והעדים אינן חייבין לקרוע, שכבר קרעו בשעה ששמעו. בשעה ששמעו מאי הוי? הא קא שמעי השתא. לא סלקא דעתך, דכתיב. ויהי כשמוע המלך חזקיהו ויקרע את בגדיו, המלך קרע והם לא קרעו. ולא מתאחין מנלן אתיא קריעה קריעה. ספר תורה שנשרף מנלן? דכתיב.

ושרפן באש. והיינו דכתיב. ולא פחדו ולא קרעו את בגדיהם, מכלל דבעו למיקרע. אמר ליה רב פפא לאביי. אימר משום שמועות הרעות. אמר ליה. שמועות רעות בההיא שעתא מי הוו?. אמר רבי חלבו אמר רב הונא. הרואה ספר תורה שנקרע חייב לקרוע שתי קריעות. אחד על הגויל ואחד על הכתב, שנאמר.

רבי אבא ורב הונא בר חייא הוו יתבי קמיה דרבי אבא. בעא לאפנויי, שקליה לטוטפתיה אחתיה אבי סדיא. אתאי בת נעמיתא בעא למיבלעיה. אמר. השתא כי חייבן לי שתי קריעות. אמר ליה. מנא לך הא? והא בדידי הוה עובדא, ואתאי לקמיה דרב מתנה ולא הוה בידיה. אתאי לקמיה דרב יהודה, ואמר לי, הכי אמר שמואל.

לא אמרו אלא בזרוע, וכמעשה שהיה. ערי יהודה מנלן דכתיב. ויבאו אנשים משכם משילו ומשמרון שמונים איש מגולחי זקן וקרועי בגדים ומתגודדים ומנחה ולבונה בידם להביא בית ה׳ וגו׳. אמר רבי חלבו אמר עולא ביראה אמר רבי אלעזר. הרואה ערי יהודה בחורבנן, אומר. ערי קדשך היו מדבר, וקורע.

ירושלים בחורבנה, אומר. ציון מדבר היתה ירושלם שממה, וקורע. בית המקדש בחורבנו, אומר. בית קדשנו ותפארתנו אשר הללוך אבותינו היה לשריפת אש וכל מחמדינו היה לחרבה, וקורע. קורע על מקדש, ומוסיף על ירושלים. ורמינהו. אחד השומע ואחד הרואה, כיון שהגיע לצופים קורע,

תנו רבנן. הקורע מתוך השלל מתוך המלל מתוך הלקט, מתוך הסולמות לא יצא. מתוך האיחוי יצא. אמר רב חסדא. ובאיחוי אלכסנדרי. תנו רבנן. רשאי להופכו למטה ולאחותו. רבי שמעון בן אלעזר אוסר לאחותו, וכשם שהמוכר אסור לאחותו כך הלוקח אסור לאחותו.

ולפיכך מוכר צריך להודיעו ללוקח. תנו רבנן. תחילת קריעה טפח, ותוספת שלש אצבעות, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. תחילת קריעה שלש אצבעות, ותוספת כל שהו. אמר עולא. הלכה כרבי מאיר בקריעה, והלכה כרבי יהודה בתוספת. תניא נמי הכי, רבי יוסי אומר. תחילת קריעה טפח, ותוספת כל שהו.

לאחר שבעה מוסיף. וחד אמר. כל שלשים קורע, לאחר שלשים מוסיף. מתקיף לה רבי זירא. מאן דאמר כל שבעה קורע, אמאי דלא ניתן לשוללו, אלא הא דאמר מר. האשה שוללתו לאלתר, הכא נמי?. התם משום כבוד אשה הוא. מאן דאמר כל שלשים קורע, אמאי דלא ניתן לאחותו. אלא לאביו ולאמו, דלא ניתן לאחותו לעולם, הכי נמי?.

ואם לא הודיעו הרי זה לא יגע בו. תנו רבנן. חולה שמת לו מת אין מודיעין אותו שמת, שמא תטרף דעתו עליו. ואין מקרעין בפניו, ומשתקין את הנשים מפניו. ומקרעין לקטן מפני עגמת נפש. וקורעין על חמיו ועל חמותו, מפני כבוד אשתו. ואמר רב פפא, תנא באבל רבתי.

אבל לא יניח תינוק בתוך חיקו, מפני שמביאו לידי שחוק, ונמצא מתגנה על הבריות. ואין מברין על מטות זקופות. תנו רבנן. ההולך לבית האבל, אם היה לבו גס בו יברוהו על מטות כפויות. ואם לאו יברוהו על מטות זקופות. רבא איתרע ביה מילתא, על לגביה אבא בר מרתא, דהוא אבא בר מניומי. רבא זקיף, אבא בר מרתא כפי.
ולבר קפרא, דתני כלל גדול במעשר, מאי אבות ומאי תולדות איכא? אלא לאו היינו טעמא, גדול עונשה של שבת יותר משל שביעית, דאילו שבת איתה בין בתלוש בין במחובר, ואילו שביעית בתלוש ליתה במחובר איתה. וגדול עונשה של שביעית יותר מן המעשר,

דאילו שביעית איתה בין במאכל אדם בין במאכל בהמה, ואילו מעשר במאכל אדם איתה במאכל בהמה ליתה. ולבר קפרא דתני כלל גדול במעשר. גדול עונשו של מעשר יותר משל פיאה, דאילו מעשר איתה בתאנה וירק ואילו פיאה ליתה בתאנה וירק. דתנן, כלל אמרו בפיאה.

ומכניסו לקיום למעוטי ירק. ואילו גבי מעשר תנן, כלל אמרו במעשר. כל שהוא אוכל ונשמר וגידולו מן הארץ חייב במעשר. ואילו לקיטתו כאחת ומכניסו לקיום לא תנן. רב ושמואל דאמרי תרוייהו. מתניתין בתינוק שנשבה לבין הגוים, וגר שנתגייר לבין הגוים. אבל הכיר ולבסוף שכח חייב על כל שבת ושבת.

כל השוכח עיקר שבת, ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה אינו חייב אלא אחת. כיצד? תינוק שנשבה לבין הגוים, וגר שנתגייר בין הגוים, ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה אינו חייב אלא חטאת אחת. וחייב על הדם אחת, ועל החלב אחת, ועל עבודה זרה אחת, ומונבז פוטר. וכך היה מונבז דן לפני רבי עקיבא.

מה מזיד שהיתה לו ידיעה, אף שוגג שהיתה לו ידיעה.
כי אמר רבי יוחנן הלכה כרבי יוסי אדלא להתענאה. ומי אמר רבי יוחנן הכי? והאמר רבי יוחנן. הלכה כסתם משנה. ותנן. אף על פי שאמרו מקדימין ולא מאחרין, מותרין בהספד ותענית. אימת? אילימא בני חמיסר וקא קרו ליה בארביסר, ומי שרי? והכתיב במגילת תענית. יום ארבעה עשר בו ויום חמשה עשר בו,

מאי ניקנור ומאי טוריינוס? דתניא. ניקנור, אחד מאפרכי יוונים היה, ובכל יום ויום היה מניף ידו על יהודה וירושלים, ואומר. אימתי תפול בידי וארמסנה. וכשגברה מלכות בית חשמונאי ונצחום, קצצו בהונות ידיו ורגליו ותלאום בשערי ירושלים, ואמרו. פה שהיה מדבר בגאוה, וידיים שהיו מניפות על ירושלים תעשה בהם נקמה.

מאי טוריינוס? אמרו. כשבקש טוריינוס להרוג את לולינוס ופפוס אחיו בלודקיא, אמר להם. אם מעמו של חנניה מישאל ועזריה אתם יבא אלהיכם ויציל אתכם מידי, כדרך שהציל את חנניה מישאל ועזריה מיד נבוכדנצר. אמרו לו. חנניה מישאל ועזריה צדיקים גמורין היו, וראויין היו ליעשות להם נס. ונבוכדנצר מלך הגון היה, וראוי לעשות נס על ידו.
ויליף שאור דאכילה משאור דראייה. מה שאור דראייה שלך אי אתה רואה, אבל אתה רואה של אחרים ושל גבוה. אף שאור דאכילה שלך אי אתה אוכל, אבל אתה אוכל של אחרים ושל גבוה. ובדין הוא דאיבעי ליה למיתנא דאפילו באכילה נמי שרי, ואיידי דתנא דישראל אסור בהנאה תנא נמי דגוי מותר בהנאה. ובדין הוא דאיבעי ליה למיתנא דאפילו בתוך זמנו מותר בהנאה,

ארישא קאי והכי קאמר. חמץ של גוי שעבר עליו הפסח מותר בהנאה, משום שנאמר לא יראה לך שלך אי אתה רואה, אבל אתה רואה של אחרים ושל גבוה. ויליף שאור דאכילה משאור דראייה. ואזדו לטעמייהו. דאיתמר, האוכל שאור של גוי שעבר עליו הפסח,

דכולי עלמא דבר הגורם לממון כממון דמי, והכא בפלוגתא דרבי יהודה ורבי שמעון קמיפלגי. מאן דאמר לא מעל כרבי יהודה. ומאן דאמר מעל כרבי שמעון. והא רב אחא בר יעקב הוא דאמר דרבי יהודה יליף שאור דאכילה משאור דראייה. אלא הדר ביה רב אחא בר יעקב מההיא. רב אשי אמר. דכולי עלמא אין פודין, ודבר הגורם לממון לאו כממון דמי,

והכא בפלוגתא דרבי יוסי הגלילי ורבנן קמיפלגי. מאן דאמר מעל כרבי יוסי. ומאן דאמר לא מעל כרבנן. אמר רב. חמץ בזמנו, בין במינו בין שלא במינו אסור. שלא בזמנו, במינו אסור, שלא במינו מותר. במאי עסקינן? אילימא בנותן טעם, שלא בזמנו שלא במינו מותר? הא יהיב טעמא.

דשלא בזמנו ושלא במינו אטו מינו כולי האי לא גזרינן. שמואל אמר. חמץ בזמנו, במינו אסור, שלא במינו מותר. שלא בזמנו, בין במינו בין שלא במינו מותר. חמץ בזמנו, במינו אסור, שמואל לטעמיה דרב ושמואל דאמרי תרוייהו. כל איסורין שבתורה, במינו אסורין במשהו, שלא במינו בנותן טעם.

שלא במינן אטו מינן לא גזר. שלא בזמנו, בין במינן בין שלא במינן מותרין, כרבי שמעון. ורבי יוחנן אמר. חמץ בזמנו, בין במינו ובין שלא במינו אסור בנותן טעם. שלא בזמנו, בין במינן בין שלא במינן מותר. חמץ בזמנו, בין במינו בין שלא במינו בנותן טעם רבי יוחנן לטעמיה, דרבי יוחנן וריש לקיש דאמרי תרוייהו.

כל איסורין שבתורה, בין במינן בין שלא במינן בנותן טעם. שלא בזמנו, בין במינו בין שלא במינו מותרין, כרבי שמעון.
שאני התם, דאגב איצצא מזקי. אמר רבי יצחק. ראה שוורים פוסק. דתני רב הושעיה. מרחיקין משור תם חמשים אמה, ומשור מועד כמלוא עיניו. תנא משמיה דרבי מאיר. ריש תורא בדקולא סליק לאגרא ושדי דרגא מתותך. אמר שמואל. הני מילי בשור שחור וביומי ניסן, מפני שהשטן מרקד לו בין קרניו.

מתני׳ מזכירין גבורות גשמים בתחיית המתים, ושאלה בברכת השנים, והבדלה בחונן הדעת. רבי עקיבא אומר. אומרה ברכה רביעית בפני עצמה. רבי אליעזר אומר. בהודאה. גמ׳ מזכירין גבורות גשמים. מאי טעמא? אמר רב יוסף. מתוך ששקולה כתחיית המתים לפיכך קבעוה בתחיית המתים.

ושאלה בברכת השנים. מאי טעמא? אמר רב יוסף. מתוך שהיא פרנסה, לפיכך קבעוה בברכת פרנסה. הבדלה בחונן הדעת. מאי טעמא? אמר רב יוסף. מתוך שהיא חכמה, קבעוה בברכת חכמה. ורבנן אמרי. מתוך שהיא חול, לפיכך קבעוה בברכת חול. אמר רב אמי. גדולה דעה, שנתנה בתחלת ברכה של חול.

והיינו דאמר עולא שתי נקמות הללו למה? אחת לטובה, ואחת לרעה. לטובה דכתיב. הופיע מהר פארן. לרעה דכתיב. אל נקמות ה׳ אל נקמות הופיע. רבי עקיבא אומר. אומרה ברכה רביעית כו׳. אמר ליה רב שמן בר אבא לרבי יוחנן.

טעה ולא הזכיר גבורות גשמים בתחיית המתים ושאלה בברכת השנים מחזירין אותו, והבדלה בחונן הדעת אין מחזירין אותו, מפני שיכול לאומרה על הכוס. לא תימא. מפני שיכול לאומרה על הכוס, אלא אימא. מפני שאומרה על הכוס. איתמר נמי, אמר רבי בנימין בר יפת. שאל רבי יוסי את רבי יוחנן בצידן,

ואמרי לה רבי שמעון בן יעקב דמן צור את רבי יוחנן, ואנא שמעית. המבדיל בתפלה, צריך שיבדיל על הכוס, או לא? ואמר ליה. צריך שיבדיל על הכוס. איבעיא להו. המבדיל על הכוס, מהו שיבדיל בתפלה? אמר רב נחמן בר יצחק. קל וחומר מתפלה. ומה תפלה דעיקר תקנתא היא, אמרי. המבדיל בתפלה צריך שיבדיל על הכוס.

המבדיל על הכוס, דלאו עיקר תקנתא היא לא כל שכן. תני רב אחא אריכא קמיה דרב חיננא. המבדיל בתפלה משובח יותר ממי שיבדיל על הכוס. ואם הבדיל בזו ובזו ינוחו לו ברכות על ראשו. הא גופא קשיא. אמרת המבדיל בתפלה משובח יותר ממי שיבדיל על הכוס, אלמא תפלה לחודה סגי.

והדר תני אם הבדיל בזו ובזו ינוחו לו ברכות על ראשו. וכיון דנפיק ליה בחדא אפטר, והויא ברכה שאינה צריכה, ואמר רב ואיתימא ריש לקיש, ואמרי לה רבי יוחנן וריש לקיש דאמרי תרוייהו. כל המברך ברכה שאינה צריכה עובר משום לא תשא. אלא, אימא הכי. אם הבדיל בזו ולא הבדיל בזו ינוחו לו ברכות על ראשו.

אף הבדלה נמי, אף על גב דמבדיל בצלותא מבדיל אכסא. רבי אליעזר אומר. בהודאה. רבי זירא הוה רכיב חמרא, הוה קא שקיל ואזיל רבי חייא בר אבין בתריה. אמר ליה. ודאי דאמריתו משמיה דרבי יוחנן, הלכה כרבי אליעזר ביום טוב שחל להיות אחר השבת? אמר ליה. אין. הלכה מכלל דפליגי?

ולא פליגי? והא פליגי רבנן. אימר דפליגי רבנן בשאר ימות השנה, ביום טוב שחל להיות אחר השבת מי פליגי? והא פליג רבי עקיבא. אטו כל השנה כולה מי עבדינן כרבי עקיבא, דהשתא ניקו ונעביד כוותיה?. כל השנה כולה מאי טעמא לא עבדינן כרבי עקיבא דתמני סרי תקון, תשסרי לא תקון. הכא נמי, שב תקון תמני לא תקון.
אזל עבד קנה קנה פחות משלשה,

חדשה, שהוקפה ולבסוף ישבה. ישנה, ישבה ולבסוף הוקפה. והאי נמי כהוקפה ולבסוף ישבה דמי. אמר ליה רב פפא לרבא. והאמר רב אסי מחיצות אדרכלין לא שמה מחיצה, אלמא כיון דלצניעותא עבידא לה לא הויא מחיצה. הכא נמי, כיון דלצניעותא עבידא לא הויא מחיצה. ואמר רב הונא בריה דרב יהושע לרבא. והאמר רב הונא.

מחיצה העשויה לנחת לא שמה מחיצה. דהא רבה בר אבוה מערב לה לכולה מחוזא ערסייתא ערסייתא משום פירא דבי תורי. והא פירא דבי תורי כמחיצה העשויה לנחת דמיא. קרי עלייהו ריש גלותא. חכמים המה להרע ולהיטיב לא ידעו. אמר רבי אלעאי, שמעתי מרבי אליעזר. ואפילו בית כור.

מתניתין דלא כחנניה. דתניא, חנניה אומר. ואפילו היא ארבעים סאה כאסטרטיא של מלך. אמר רבי יוחנן. ושניהם מקרא אחד דרשו, שנאמר. ויהי ישעיהו לא יצא אל חצר התיכונה. כתיב העיר וקרינן חצר מכאן לאסטרטיא של מלך שהיו כעיירות בינוניות. במאי קמיפלגי? מר סבר. עיירות בינוניות הויין בית כור.

ומר סבר. ארבעים סאה הויין. וישעיהו מאי בעי התם? אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. מלמד שחלה חזקיה, והלך ישעיהו והושיב ישיבה על פתחו. מכאן לתלמיד חכם שחלה, שמושיבין ישיבה על פתחו. ולאו מילתא היא, דילמא אתי לאיגרויי ביה שטן. וכן שמעתי הימנו. אנשי חצר ששכח אחד ולא עירב ביתו אסור.

לרבנן. המבטל רשות חצירו רשות ביתו לא ביטל. פשיטא. אמר רחבה. אנא ורב הונא בר חיננא תרגימנא. לא נצרכא אלא לחמשה ששרוין בחצר אחד ושכח אחד מהן ולא עירב. לדברי רבי אליעזר. כשהוא מבטל רשותו, אין צריך לבטל לכל אחד ואחד. לרבנן. כשהוא מבטל רשותו, צריך לבטל לכל אחד ואחד.

כמאן אזלא הא דתניא. חמשה ששרוין בחצר אחד ושכח אחד מהן ולא עירב, כשהוא מבטל רשותו, אין צריך לבטל רשות לכל אחד ואחד. כמאן? כרבי אליעזר. רב כהנא מתני הכי. רב טביומי מתני הכי. כמאן אזלא הא דתניא. חמשה ששרוים בחצר אחד ושכח אחד מהן ולא עירב, כשהוא מבטל רשותו אינו צריך לבטל רשות לכל אחד ואחד, כמאן?

וכי קאמר לא מבטילנא לאו כל כמיניה, אף על גב דאמר דיירנא לאו כלום קאמר. ולרבנן, אי אמר. מבטילנא. מאי טעמא דרבנן? משום דקסברי. המבטל רשות חצירו רשות ביתו לא ביטל, והאי אמר מבטילנא. או דילמא, טעמא דרבנן משום דלא עביד איניש דמסלק נפשיה לגמרי מבית וחצר, והוי כי אורח לגבייהו. והאי כי אמר מבטילנא לאו כל כמיניה קאמר.
והתם קרי לה תמרה, אלא למאן דאמר בושלי כמרא, ניתני אידי ואידי נובלות תמרה, או אידי ואידי נובלות סתמא. קשיא.

היו לפניו מינין הרבה וכו׳. אמר עולא. מחלוקת בשברכותיהן שוות, דרבי יהודה סבר מין שבעה עדיף, ורבנן סברי מין חביב עדיף. אבל בשאין ברכותיהן שוות דברי הכל מברך על זה, וחוזר ומברך על זה. מיתיבי. היו לפניו צנון וזית מברך על הצנון ופוטר את הזית.

הכא במאי עסקינן כשהצנון עקר. אי הכי, אימא סיפא. רבי יהודה אומר מברך על הזית, שהזית ממין שבעה. לית ליה לרבי יהודה, הא דתנן. כל שהוא עיקר ועמו טפלה מברך על העיקר ופוטר את הטפלה? וכי תימא. הכי נמי דלית ליה, והתניא. רבי יהודה אומר. אם מחמת צנון בא הזית מברך על הצנון ופוטר את הזית.

לעולם בצנון עיקר עסקינן, וכי פליגי רבי יהודה ורבנן במילתא אחריתי פליגי, וחסורי מחסרא, והכי קתני. היו לפניו צנון וזית מברך על הצנון ופוטר את הזית. במה דברים אמורים כשהצנון עיקר, אבל אין הצנון עיקר דברי הכל מברך על זה וחוזר ומברך על זה.

היה לבוש כליו, וסנדליו ברגליו, וטבעותיו באצבעותיו הוא טמא מיד, והן טהורין עד שישהא בכדי אכילת פרס. פת חטין ולא פת שעורין, מיסב ואוכלן בלפתן. שערה, דתנן. עצם כשעורה מטמא במגע ובמשא, ואינו מטמא באהל. גפן, כדי רביעית יין לנזיר.

תאנה, כגרוגרת להוצאת שבת. רמון, כדתנן. כל כלי בעלי בתים שיעורן כרמונים. ארץ זית שמן, אמר רבי יוסי ברבי חנינא. ארץ שכל שיעוריה כזיתים. כל שיעוריה סלקא דעתך?. והא איכא הנך דאמרן. אלא ארץ שרוב שיעוריה כזיתים.

לאחר הסעודה טעונים ברכה בין לפניהם בין לאחריהם. שאלו את בן זומא. מפני מה אמרו דברים הבאים מחמת הסעודה בתוך הסעודה אינם טעונים ברכה לא לפניהם ולא לאחריהם? אמר להם. הואיל ופת פוטרתן. אי הכי, יין נמי נפטריה פת. שאני יין דגורם ברכה לעצמו.
דתניא, רבי יהושע אומר. כל הזבחים שבתורה שנשתייר מהן כזית בשר או כזית חלב זורק את הדם.

נטמא מיעוט הקהל הטהורין עושין את הראשון, והטמאין עושין את השני. גמ׳ תנו רבנן. הרי שהיו ישראל טמאין וכהנים וכלי שרת טהורין, או שהיו ישראל טהורין וכהנים וכלי שרת טמאין, ואפילו ישראל וכהנים טהורין וכלי שרת טמאין יעשו בטומאה, שאין קרבן ציבור חלוק. אמר רב חסדא.

כל היכא דלא קרינן ביה והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל, לא קרינן ביה והבשר כל טהור יאכל בשר. כל היכא דקרינן ביה והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל, קרינן ביה והבשר כל טהור יאכל בשר. איתמר. הרי שהיו ישראל מחצה טהורין ומחצה טמאין. רב אמר. מחצה על מחצה כרוב.

הרי שהיו ישראל מחצה טהורין ומחצה טמאין, טהורין עושין את הראשון וטמאין עושין את השני. ותניא כלישנא בתרא דרב כהנא. הרי שהיו ישראל מחצה טהורין ומחצה טמאין, טהורין עושין את הראשון, וטמאין אינן עושין לא את הראשון ולא את השני. לרב וללישנא בתרא דרב כהנא,

ומיעוטא לא עבדי בראשון. ובשני לא עבדי דל נשים מינייהו והוו להו פלגא ופלגא, ופלגא לא עבדי בשני. ולרב כהנא דאמר. פלגא נמי עבדי בשני, הכי מתריץ לה. כגון שהיו ישראל מחצה טהורין ומחצה טמאין, ונשים משלימות לטהורין. וקסבר. נשים בראשון חובה ובשני רשות.

בראשון לא עבדי דהוו להו פלגא ופלגא, ופלגא בראשון לא עבדי, בשני נמי לא עבדי דל נשים מינייהו מן הטהורין הוו להו טמאין רובא, ורובא לא עבדי בשני. ולרב כהנא, הא דתניא. הרי שהיו ישראל מחצה טהורין ומחצה טמאין, הללו עושין לעצמן והללו עושין לעצמן, היכי מתריץ לה?

איכא למאן דאמר. מחצה על מחצה
ומשום גזירה ימות?. ועוד, חטאת שעברה שנתה לרעיה אזלא. דאמר ריש לקיש. חטאת שעברה שנתה, רואין אותה כאילו היא עומדת בבית הקברות ורועה. אלא אמר רבא. גזירה משום תקלה.

אי תקלה דגיזה ועבודה, אפילו כל רעיות נמי. לעולם תקלה דהקרבה, והנך דלאו בני הקרבה נינהו לא טריד בהו, הך דבת הקרבה היא טריד בה. ותקלה עצמה תנאי היא. דתניא חדא. פסח שלא קרב בראשון יקרב בשני, בשני יקרב לשנה הבאה. ותניא אידך. לא יקרב. מאי לאו, בתקלה פליגי?

אלא לאו שמע מינה בתקלה פליגי, שמע מינה. מתני׳ בא לו אצל שעיר המשתלח, וסומך שתי ידיו עליו ומתודה. וכך היה אומר. אנא השם. חטאו, עוו, פשעו לפניך עמך בית ישראל. אנא השם. כפר נא לחטאים ולעונות ולפשעים שחטאו ושעוו ושפשעו לפניך עמך בית ישראל,

דאי כרבי יהודה, הא אמר. יש להם כפרה בשעיר המשתלח. אביי אמר. אפילו תימא רבי יהודה, אטו כהנים לאו בכלל עמך ישראל נינהו? מסרו למי שמוליכו. תנו רבנן. איש להכשיר את הזר, עתי שיהא מזומן. עתי ואפילו בשבת, עתי ואפילו בטומאה.

ואין עירוב והוצאה ליום הכפורים. עתי ואפילו בטומאה. למאי הלכתא? אמר רב ששת. לומר שאם נטמא משלחו נכנס טמא לעזרה, ומשלחו. שאלו את רבי אליעזר. חלה, מהו שירכיבהו על כתפו? אמר להם. יכול הוא להרכיב אני ואתם. חלה משלחו, מהו שישלחנו ביד אחר? אמר להם. אהא בשלום אני ואתם.

דחפו ולא מת, מהו שירד אחריו וימיתנו? אמר להם. כן יאבדו כל אויביך ה׳. וחכמים אומרים. חלה מרכיבו על כתפו, חלה משלחו ישלחנו ביד אחר. דחפו ולא מת ירד אחריו וימיתנו. שאלו את רבי אליעזר. פלוני, מהו לעולם הבא? אמר להם לא שאלתוני אלא על פלוני. מהו להציל רועה כבשה מן הארי?

תנוח דעתך, שהנחת את דעתי. טול וצא. תנא. מה שהי צפירא
ואזניו סרוחות, וזנבו מונח על ירכותיו, ומהלך בצידי דרכים.

אנא עבדי לכולהו ולא איתסאי, עד דאמר לי ההוא טייעא. אייתי קשייתא דזיתא דלא מלו תילתא, וקלינהו בנורא אמרא חדתא, ואדביק בככי דריה. עבדי הכי ואיתסאי. ממאי הוה? מחמימי חמימי דחיטי, ומשיורי כסא דהרסנא. ומאי סימניה כד רמי מידי בככיה ואתא דמא מבי דרי.

לימא מסייע ליה. מי שאחזו ירקון מאכילין אותו בשר חמור, מי שנשכו כלב שוטה מאכילין אותו מחצר כבד שלו, והחושש בפיו מטילין לו סם בשבת, דברי רבי מתיא בן חרש. וחכמים אומרים. באילו אין בהם משום רפואה. באלו למעוטי מאי? מאי לאו, למעוטי סם? לא, למעוטי. מקיזין דם לסרונכי. הכי נמי מסתברא. דתניא.

ולא ספק שבת זו, אלא אפילו ספק שבת אחרת. ואין עושין דברים הללו, לא על ידי גוים, ולא על ידי כותיים, אלא על ידי גדולי ישראל. ואין אומרין יעשו דברים הללו, לא על פי נשים, ולא על פי כותיים, אבל מצטרפין לדעת אחרת. תנו רבנן. מפקחין פקוח נפש בשבת, והזריז הרי זה משובח, ואין צריך ליטול רשות מבית דין. הא כיצד?

ואין צריך ליטול רשות מבית דין. ואף על גב דקא ממכיך מכוכי. וצריכא. דאי אשמעינן ים משום דאדהכי והכי אזל ליה, אבל בור, דקא יתיב אימא לא, צריכא. ואי אשמעינן בור משום דקא מיבעית, אבל ננעלה דלת, אפשר דיתיב בהאי גיסא ומשביש ליה באמגוזי. צריכא. מכבין ומפסיקין. למה לי? דאפילו לחצר אחרת.
ואם איתא, דלמא מהן בקדושיו לא יאמין הוה? ההוא מבעט ברבותיו הוה. רבי יוחנן כי מטי להאי קרא, בכי. וקרבתי אליכם למשפט והייתי עד ממהר במכשפים ובמנאפים ובנשבעים לשקר ובעושקי שכר שכיר. עבד שרבו מקרבו לדונו, וממהר להעידו תקנה יש לו?. אמר רבי יוחנן בן זכאי.

כי את כל מעשה האלהים יביא במשפט על כל נעלם. עבד שרבו שוקל לו שגגות כזדונות, תקנה יש לו?. מאי על כל נעלם? אמר רב. זה ההורג כינה בפני חברו ונמאס בה. ושמואל אמר. זה הרק בפני חבירו ונמאס. מאי אם טוב ואם רע? אמרי דבי רבי ינאי. זה הנותן צדקה לעני בפרהסיא.

אמר להו. מי ידעיתו כמה משדרנא בצנעא בי שבור מלכא? אפילו הכי, יהבו ביה רבנן עינייהו. אדהכי שדור דבי שבור מלכא וגרבוהו. אמר. היינו דתניא, אמר רבן שמעון בן גמליאל. כל מקום שנתנו חכמים עיניהם או מיתה או עוני. ואנכי הסתר אסתיר פני ביום ההוא,

אמר ליה קיסר לרבי יהושע. מאי אחוי לך? עמא דאהדרינהו מריה לאפיה מיניה, ואנא מחוינא ליה ידו נטויה עלינו. אמרו ליה לההוא מינא. מאי אחויית ליה? עמא דאהדרינהו מריה מיניה. ומאי אחוי לך? לא ידענא. אמרו. גברא דלא ידע מאי מחוו ליה, במחוג יחוי קמי מלכא?. אפקוהו וקטלוהו. כי קא ניחא נפשיה דרבי יהושע בן חנניה,

אמר להם. אבדה עצה מבנים נסרחה חכמתם. כיון שאבדה עצה מבנים נסרחה חכמתן של אומות העולם. ואי בעית אימא מהכא. ויאמר נסעה ונלכה ואלכה לנגדך. רבי אילא הוה סליק בדרגא דבי רבה בר שילא. שמעיה לינוקא דהוה קא קרי. כי הנה יוצר הרים ובורא רוח ומגיד לאדם מה שיחו.

אמר. עבד שרבו מגיד לו מה שיחו תקנה יש לו?. מאי מה שיחו? אמר רב. אפילו שיחה יתירה שבין איש לאשתו מגידים לו לאדם בשעת מיתה. איני? והא רב כהנא הוה גני תותי פורייה דרב, ושמעיה דסח וצחק ועשה צרכיו. אמר. דמי פומיה דרב כמאן דלא טעים ליה תבשילא. אמר ליה. כהנא, פוק. לאו אורח ארעא. לא קשיא.

והאמר רב פפא. אין עציבות לפני הקדוש ברוך הוא, שנאמר. הוד והדר לפניו עוז וחדוה במקומו. לא קשיא. הא בבתי גואי, הא בבתי בראי. ובבתי בראי לא? והא כתיב. ויקרא אדני ה׳ צבאות ביום ההוא לבכי ולמספד ולקרחה ולחגור שק. שאני חרבן בית המקדש, דאפילו מלאכי שלום בכו,

שנאמר. הן אראלם צעקו חוצה מלאכי שלום מר יבכיון. ודמע תדמע ותרד עיני דמעה כי נשבה עדר ה׳, אמר רבי אלעזר. שלש דמעות הללו למה? אחת על מקדש ראשון, ואחת על מקדש שני, ואחת על ישראל שגלו ממקומן. ואיכא דאמרי. אחת על ביטול תורה.

בשלמא למאן דאמר על ישראל שגלו, היינו דכתיב. כי נשבה עדר ה׳, אלא למאן דאמר על ביטול תורה מאי כי נשבה עדר ה׳? כיון שגלו ישראל ממקומן אין לך ביטול תורה גדול מזה. תנו רבנן, שלשה הקדוש ברוך הוא בוכה עליהן בכל יום. על שאפשר לעסוק בתורה ואינו עוסק, ועל שאי אפשר לעסוק בתורה ועוסק, ועל פרנס המתגאה על הצבור.

רב אידי אבוה דרבי יעקב בר אידי הוה רגיל דהוה אזיל תלתא ירחי באורחא וחד יומא בבי רב, והוו קרו ליה רבנן בר בי רב דחד יומא. חלש דעתיה, קרי אנפשיה. שחוק לרעהו אהיה וגו׳. אמר ליה רבי יוחנן. במטותא מינך, לא תעניש להו רבנן. נפק רבי יוחנן לבי מדרשא ודרש.

ואותי יום יום ידרשון ודעת דרכי יחפצון. וכי ביום דורשין אותו ובלילה אין דורשין אותו?. אלא לומר לך. כל העוסק בתורה אפילו יום אחד בשנה מעלה עליו הכתוב כאילו עסק כל השנה כולה. וכן במדת פורענות, דכתיב. במספר הימים אשר תרתם את הארץ. וכי ארבעים שנה חטאו? והלא ארבעים יום חטאו. אלא לומר לך.
חוץ לארבע אמות, דאי מייתי ליה אתי לידי חיוב חטאת לא שרו ליה רבנן. אי הכי, תוך ארבע אמות נמי נגזר דילמא מעייל מרשות הרבים לרשות היחיד. וכי תימא כיון דמפסקת כרמלית לית לן בה, והאמר רבא. המעביר חפץ מתחלת ארבע לסוף ארבע, והעבירו דרך עליו חייב. הכא במאי עסקינן,

באיסקופה ארוכה, אדהכי והכי מידכר. ואיבעית אימא. לעולם באסקופה שאינה ארוכה, וסתם כתבי הקדש עיוני מעיין בהו ומנח להו. וליחוש דילמא מעיין בהו ברשות הרבים ועייל להו בהדיא לרשות היחיד. הא מני בן עזאי היא, דאמר. מהלך כעומד דמי. ודילמא זריק להו מזרק, דאמר רבי

אמר ליה. שבקת רבנן ועבדת כרבי מאיר?. הוא סבר. מדסיפא רבי מאיר, רישא נמי רבי מאיר. ולא היא. סיפא רבי מאיר, ורישא רבנן.

ובלבד
בגדי לבן שנכנס בהן לפני ולפנים אינו דין שטעון טבילה. איכא למפרך. מה לבגדי זהב שכן כפרתן מרובה. אלא, נפקא ליה מדרבי. אמר רבי. מנין לחמש טבילות ועשרה קידושין שטובל כהן גדול ומקדש בו ביום, תלמוד לומר. כתנת בד קודש ילבש, הא למדת שכל המשנה מעבודה לעבודה שטעון טבילה. אשכחן מבגדי זהב לבגדי לבן,

וליכתביה רחמנא בלשון קידוש. הא קא משמע לן דטבילה כקידוש, מה קידוש במקום קדוש, אף טבילה במקום קדוש. ורבי יהודה, קידוש מנא ליה? נפקא ליה מדרבי אלעזר ברבי שמעון. אמר רב חסדא. הא דרבי מפקא מדרבי מאיר, ומפקא מדרבנן. מפקא מדרבנן, דאילו רבנן אמרי. כשהוא לבוש מקדש, ואיהו אמר. כשהוא פושט מקדש.

דאם כן, לרבי הוו להו חמיסר קידושין. הביאו לו את התמיד קרצו וכו׳. מאי קרצו? אמר עולא. לישנא דקטלא הוא. אמר רב נחמן בר יצחק, מאי קרא. עגלה יפהפיה מצרים קרץ מצפון בא בא. מאי משמע? כדמתרגם רב יוסף. מלכו יאיא הות מצרים עממין קטולין מציפונא ייתון עלה. קרצו בכמה?

רוב אחד בעוף ורוב שנים בבהמה. וכי מאחר דאפילו פסולא מדרבנן ליכא, למה לי למרק. מצוה
אבל זב שראה בשביעי שלו סותר את שלפניו. ואמר ליה רבי יוחנן. לא יסתור אלא יומו. ממה נפשך. אי קסבר למפרע הוא מטמא אפילו כולהו נסתור. אי קסבר מכאן ולהבא הוא מטמא יומו נמי לא נסתור. אלא אימא. לא יסתור ולא יומו. ואמר ליה. רבי יוסי קאי כוותך.

והא רבי יוסי אומר. מטמאין משכב ומושב למפרע. אלא לאו, שמע מינה. מטמא למפרע מדרבנן. שמע מינה. ולרבי יוסי, השתא דאמר מכאן ולהבא הוא מטמא למת בלבד, למעוטי מאי? נפשוט מינה, דבכהן והותרה לו טומאת התהום.

אמרי. לעולם בבעלים ובפסח, וקסבר. אין שוחטין וזורקין על טמאי שרץ, ואיצטריך למעוטי. אלא לרבי יוסי, זבה גמורה היכי משכחת לה? בשופעת. אי בעית אימא. כגון שראתה כל שני בין השמשות. בעי רב יוסף. כהן המרצה בתמיד, הותרה לו טומאת התהום או לא?

בתמיד לא גמירי. או דילמא יליף תמיד מפסח. אמר רבה, קל וחומר. ומה במקום שלא הותרה לו טומאה ידועה הותרה לו טומאת התהום, מקום שהותרה לו טומאה ידועה אינו דין שהותרה לו טומאת התהום. אמרי. ומי דיינינן קל וחומר מהלכה? והתניא, אמר לו רבי אליעזר. עקיבא,

עצם כשעורה הלכה, רביעית דם קל וחומר, ואין דנין קל וחומר מהלכה. אלא אמר רבא. יליף מועדו מועדו מפסח. וטומאת התהום גופא היכא כתיבא? אמר רבי אלעזר, אמר קרא. וכי ימות מת עליו במחוורת עליו. אשכחן נזיר. עושה פסח מנלן? אמר רבי יוחנן, אמר קרא.

בדרך רחוקה לכם במחוורת לכם. רבי שמעון בן לקיש אמר. כדרך. מה דרך בגלוי, אף טומאה נמי בגלוי. מיתיבי. אי זהו טומאת התהום? כל שלא הכיר בה אחד בסוף העולם. הכיר בה אחד בסוף העולם אין זה טומאת התהום. לרבי אלעזר, דאמר. במחוורת עליו עד דידע הוא.

לרבי יוחנן, דאמר. לכם, במחוורת לכם עד דידעי בה תרין. לרבי שמעון בן לקיש, דאמר. כדרך עד דידעי כולי עלמא. אלא, טומאת התהום הלכתא גמירי לה, וקרא אסמכתא בעלמא. אמר מר בר רב אשי. לא שנו אלא שנודע לו לאחר זריקה, דכי אזדריק דם שפיר איזדריק,