portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
ולדורות מנא לן דלא מעכבא? דתניא. וסמך ונרצה. וכי סמיכה מכפרת? והלא אין כפרה אלא בדם, שנאמר. כי הדם הוא בנפש יכפר. ומה תלמוד לומר וסמך ונרצה? שאם עשאה לסמיכה שירי מצוה מעלה עליו הכתוב כאילו לא כפר, וכפר. רב נחמן בר יצחק אמר. תנופה איכא בינייהו.

ואיבעית אימא דאמר קרא. ובגדי הקדש אשר לאהרן יהיו לבניו אחריו למשחה בהם ולמלא בם את ידם, איתקש משיחה לריבוי. מה ריבוי שבעה, אף משיחה שבעה. מאי טעמא דמאן דאמר כל הכתוב בהן מעכב? אמר רבי יצחק בר ביסנא, אמר קרא. ועשית לאהרן ולבניו ככה.

כי כן צויתי באנינות יאכלוה. כאשר צויתי בשעת מעשה אמר להם. כאשר צוה ה׳ ולא מאלי אני אומר. אמר רבי יוסי בר חנינא. מכנסים אין כתובין בפרשה, כשהוא אומר וזה הדבר אשר תעשה להם לקדש אתם לכהן להביא המכנסים ועשירית האיפה. בשלמא מכנסים כתיבי בענינא דבגדים, אלא עשירית האיפה מנא לן?

מניין שאף מקרא פרשה מעכב, תלמוד לומר. ויאמר משה אל העדה זה הדבר אשר צוה ה׳ אפילו דיבור מעכב. כיצד הלבישן? כיצד הלבישן?. מאי דהוה הוה. אלא. כיצד מלבישן לעתיד לבוא? לעתיד לבוא נמי, לכשיבואו אהרן ובניו ומשה עמהם. אלא. כיצד הלבישן למיסבר קראי. פליגי בה בני רבי חייא ורבי יוחנן.
הרי מזון, והרי מים. ומלוין אותו מסוכה לסוכה, חוץ מאחרון שבהן, שאינו מגיע עמו לצוק, אלא עומד מרחוק ורואה את מעשיו. מה היה עושה? חולק לשון של זהורית חציו קשור בסלע, וחציו קשור בין שני קרניו. ודחפו לאחוריו, והוא מתגלגל ויורד. ולא היה מגיע לחצי ההר עד שנעשה אברים אברים.

בא וישב לו תחת סוכה אחרונה עד שתחשך. ומאימתי מטמא בגדים משיצא חוץ לחומת ירושלים, רבי שמעון אומר. משעת דחייתו לצוק. גמ׳ תנו רבנן. עשר סוכות, ושנים עשר מילין היו, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. תשע סוכות, ועשרה מילין. רבי יוסי אומר. חמש סוכות, ועשרה מילין היו. וכולן על ידי עירוב. אמר רבי יוסי.

כמאן אזלא הא דתניא. חוץ מאחרון שבהן שלא הגיע עמו לצוק אלא עומד מרחוק ורואה את מעשיו, כמאן כרבי מאיר. על כל סוכה וסוכה אומרים לו. הרי מזון והרי מים. תנא. מעולם לא הוצרך אדם לכך, אלא שאינו דומה מי שיש לו פת בסלו, למי שאין לו פת בסלו. מה היה עושה חולק לשון של זהורית.

חד אמר. מותרין, וחד אמר. אסורין. מאן דאמר מותרין, דכתיב. במדבר. ומאן דאמר אסורין, דכתיב. גזירה. ומאן דאמר אסורין, האי מדבר מאי עביד ליה? מיבעי ליה לכדתניא. המדברה, המדברה, במדבר לרבות נוב וגבעון, שילה, ובית עולמים. ואידך, האי גזירה מאי עביד ליה?

תנו רבנן. עזאזל שיהא עז וקשה. יכול בישוב, תלמוד לומר. במדבר, ומנין שבצוק? תלמוד לומר. גזירה. תניא אידך. עזאזל קשה שבהרים, וכן הוא אומר. ואת אילי הארץ לקח. תנא דבי רבי ישמעאל. עזאזל שמכפר על מעשה עוזא ועזאל. תנו רבנן,

אני ה׳ חקקתיו, ואין לך רשות להרהר בהן. אימתי מטמא בגדים. תנו רבנן. המשלח מטמא בגדים, ואין השולח את המשלח מטמא בגדים. יכול משיצא חוץ לחומת עזרה תלמוד לומר. המשלח. אי המשלח, יכול עד שיגיע לצוק תלמוד לומר. והמשלח. הא כיצד.

קלען במקלעות והוציאן לבית השריפה. ומאימתי מטמאין בגדים משיצאו חוץ לחומת העזרה. רבי שמעון אומר. משיצית האור ברובן. גמ׳ והקטירן סלקא דעתך? אלא אימא. להקטירן על גבי מזבח. קלען במקלעות. אמר רבי
ומאי אבל לא את האוצר שלא יגמור כולו, דילמא אתי לאשוויי גומות. אבל אתחולי מתחיל. ומני רבי שמעון היא, דלית ליה מוקצה. תנו רבנן. אין מתחילין באוצר תחילה,

אבל עושה בו שביל כדי שיכנס ויצא. עושה בו שביל?. והא אמרת אין מתחילין. הכי קאמר. עושה בו שביל ברגליו בכניסתו וביציאתו. תנו רבנן. תבואה צבורה, בזמן שהתחיל בה מערב שבת מותר להסתפק ממנה בשבת, ואם לאו אסור להסתפק ממנה בשבת, דברי רבי שמעון. רבי אחא מתיר. כלפי לייא.

או דילמא גברא גברא מפני לנפשיה? תא שמע, דאמר רבה אמר רבי חייא. פעם אחת הלך רבי למקום אחד, וראה מקום דחוק לתלמידים, ויצא לשדה ומצא שדה מלאה עומרים, ועימר רבי כל השדה כולה. ורב יוסף אמר רבי הושעיא. פעם אחת הלך רבי חייא למקום אחד וראה מקום דחוק לתלמידים,

ויצא לשדה ומצא שדה מלאה עומרים, ועימר רבי חייא כל השדה כולה. שמע מינה. הכל לפי האורחין. ועדיין תבעי לך. חד גברא מפני לכולהו, או דילמא כל גברא וגברא מפני לנפשיה? תא שמע. ועימר רבי. ולטעמיך, רבי בדנפשיה עימר?. אלא צוה ועימר, ולעולם כל חד וחד מפני לנפשיה. מפני האורחין וכו׳. אמר רבי יוחנן.

גדולה הכנסת אורחין כהשכמת בית המדרש, דקתני. מפני האורחין ומפני בטול בית המדרש. ורב דימי מנהרדעא אמר. יותר מהשכמת בית המדרש, דקתני מפני האורחין, והדר ומפני בטול בית המדרש. אמר רב יהודה אמר רב. גדולה הכנסת אורחין מהקבלת פני שכינה, דכתיב. ויאמר ה׳ אם נא מצאתי חן בעיניך אל נא תעבר וגו׳.

אמרתי. שמא פרקמטיא בזול נזדמנה לך, ולקחת בהן. ובשעה שאמרת לי תן לי בהמה, ואמרתי אין לי בהמה, במה חשדתני? אמרתי. שמא מושכרת ביד אחרים. בשעה שאמרת לי תן לי קרקע, ואמרתי לך אין לי קרקע, במה חשדתני? אמרתי. שמא מוחכרת ביד אחרים היא. ובשעה שאמרתי לך אין לי פירות במה חשדתני? אמרתי. שמא אינן מעושרות.

ובשעה שאמרתי לך אין לי כרים וכסתות במה חשדתני? אמרתי. שמא הקדיש כל נכסיו לשמים. אמר לו. העבודה. כך היה. הדרתי כל נכסי בשביל הורקנוס בני שלא עסק בתורה. וכשבאתי אצל חבירי בדרום התירו לי כל נדרי. ואתה, כשם שדנתני לזכות, המקום ידין אותך לזכות. תנו רבנן. מעשה בחסיד אחד שפדה ריבה אחת בת ישראל,

ולמלון השכיבה תחת מרגלותיו. למחר ירד וטבל ושנה לתלמידיו. ואמר להן. בשעה שהשכבתיה תחת מרגלותי, במה חשדתוני? אמרנו. שמא יש בנו תלמיד שאינו בדוק לרבי. בשעה שירדתי וטבלתי, במה חשדתוני? אמרנו. שמא מפני טורח הדרך אירע קרי לרבי. אמר להם. העבודה. כך היה. ואתם, כשם שדנתוני לכף זכות, המקום ידין אתכם לכף זכות.

תנו רבנן. פעם אחת הוצרך דבר אחד לתלמידי חכמים אצל מטרוניתא אחת שכל גדולי רומי מצויין אצלה. אמרו. מי ילך? אמר להם רבי יהושע. אני אלך. הלך רבי יהושע ותלמידיו. כיון שהגיע לפתח ביתה, חלץ תפיליו ברחוק ארבע אמות, ונכנס ונעל הדלת בפניהן. אחר שיצא, ירד וטבל ושנה לתלמידיו. ואמר להן. בשעה שחלצתי תפילין, במה חשדתוני?

אמרנו. כסבור רבי, לא יכנסו דברי קדושה במקום טומאה. בשעה שנעלתי, במה חשדתוני? אמרנו. שמא דבר מלכות יש בינו לבינה. בשעה שירדתי וטבלתי במה חשדתוני, אמרנו. שמא ניתזה צינורא מפיה על בגדיו של רבי. אמר להם. העבודה. כך היה. ואתם, כשם שדנתוני לזכות, המקום ידין אתכם לזכות. מפנין תרומה טהורה וכו׳. פשיטא.

וכי הא דאמר רבי אבהו אמר ריש לקיש. מעשר ראשון שהקדימו בשבולין פטור מתרומה גדולה, שנאמר. והרמותם ממנו תרומת ה׳ מעשר מן המעשר. מעשר מן המעשר
לא שנו אלא שאין רבים צריכין להם, אבל רבים צריכין להם אפילו חפירה מותר.

וכי רבים צריכין להם מי שרי? והתניא. חוטטין בורות שיחין ומערות של יחיד, ואין צריך לומר של רבים, ואין חופרין בורות שיחין ומערות של רבים, ואין צריך לומר של יחיד. מאי לאו, בשרבים צריכין להם?. לא, בשאין רבים צריכין להם. דכוותה גבי יחיד, שאין יחיד צריך להם, חטיטה מי שרי? והתניא.

בורות שיחין ומערות של יחיד כונסין מים לתוכן וחוטטין אותן, אבל לא שפין את סדקיהן, ולא חוטטין לתוכן, ולא סדין אותן בסיד. ושל רבים חופרין אותן, וסדין אותן בסיד. אלא קשיא הך קמייתא. תריץ הכי. חוטטין בורות של יחיד בשיחיד צריך להם,

ואין צריך לומר בשל רבים כשרבים צריכין להם, דאפילו חפירה מותר. ואין חופרין בורות שיחין ומערות של רבים בשאין רבים צריכין להם, ואין צריך לומר של יחיד, דכי אין יחיד צריך להם אפילו חטיטה נמי אסור. אמר רב אשי. מתניתין נמי דיקא, דקתני. עושין כל צורכי רבים, כל לאתויי מאי לאו לאתויי חפירה? לא, לאתויי הא דתניא.

ומתקנין את הדרכים ואת הרחובות ואת המקואות. ועושין כל צורכי רבים לאתויי מאי לאו לאתויי חפירה? שמע מינה. מצינין את הקברות. אמר רבי שמעון בן פזי. רמז לציון קברות מן התורה מנין, תלמוד לומר. וראה עצם אדם ובנה אצלו ציון. אמר ליה רבינא לרב אשי. הא מקמי דליתי יחזקאל, מאן אמר?

אם כן, ליכתוב. וטמא יקרא, מאי וטמא טמא שמעת מינה תרתי. אביי אמר, מהכא. ולפני עור לא תתן מכשול. רב פפא אמר. ואמר סלו סלו פנו דרך. רב חיננא אמר. הרימו מכשול מדרך עמי. רבי יהושע בריה דרב אידי אמר. והודעת להם את הדרך אשר ילכו בה. מר זוטרא אמר. והזרתם את בני ישראל מטומאתם.

ואלו הן הספיקות. סככות ופרעות ובית הפרס. ואין מעמידין ציון במקום טומאה, שלא להפסיד את הטהרות. ואין מרחיקין ציון ממקום טומאה,
וחכמים אומרים. אינן אלא לגנאי, שנאמר.

אמר להן. לפי שאינן צריכין, שנאמר. לא ישא גוי אל גוי חרב. ותהוי לנוי בעלמא. אמר אביי. מידי דהוה אשרגא בטיהרא. ופליגא דשמואל. דאמר שמואל. אין בין העולם הזה לימות המשיח אלא שיעבוד גליות בלבד, שנאמר. כי לא יחדל אביון מקרב הארץ. מסייע ליה לרבי חייא בר אבא.

וכי מאחר דתכשיטין הן לו, מפני מה הן בטלין לימות המשיח? אמר להן. אף לימות המשיח אינן בטלין. היינו דשמואל, ופליגא דרבי חייא בר אבא. אמר ליה אביי לרב דימי, ואמרי לה לרב אויא, ואמרי לה רב יוסף לרב דימי, ואמרי לה לרב אויא, ואמרי לה אביי לרב יוסף. מאי טעמא דרבי אליעזר דאמר תכשיטין הן לו דכתיב.

חגור חרבך על ירך גבור הודך והדרך. אמר ליה רב כהנא למר בריה דרב הונא. האי בדברי תורה כתיב. אמר ליה. אין מקרא יוצא מידי פשוטו. אמר רב כהנא. כד הוינא בר תמני סרי שנין והוה גמירנא ליה לכוליה תלמודא, ולא הוה ידענא דאין מקרא יוצא מידי פשוטו עד השתא.

שני תלמידי חכמים הנוחין זה לזה בהלכה הקדוש ברוך הוא מקשיב להן, שנאמר. אז נדברו יראי ה׳ וגו׳ אין דבור אלא נחת, שנאמר. ידבר עמים תחתינו. מאי ולחושבי שמו?

שנאמר. באשר דבר מלך שלטון ומי יאמר לו מה תעשה, וסמיך ליה. שומר מצוה לא ידע דבר רע. אמר רבי אבא אמר רבי שמעון בן לקיש. שני תלמידי חכמים המקשיבים זה לזה בהלכה הקדוש ברוך הוא שומע לקולן, שנאמר. היושבת בגנים חברים מקשיבים לקולך השמיעני. ואם אין עושין כן גורמין לשכינה שמסתלקת מישראל, שנאמר. ברח דודי ודמה וגו׳.

ואמרי לה אמר רב אסי אמר ריש לקיש, ואמרי לה אמר רבי אבא אמר רבי שמעון בן לקיש. כל המגדל כלב רע בתוך ביתו מונע חסד מתוך ביתו, שנאמר. למס מרעהו חסד שכן בלשון יונית קורין לכלב למס. רב נחמן בר יצחק אמר. אף פורק ממנו יראת שמים, שנאמר ויראת שדי יעזוב.

ההיא איתתא דעיילא לההוא ביתא למיפא. נבח בה כלבא, איתעקר ולדה. אמר לה מרי דביתא לא תידחלי, דשקילי ניביה ושקילין טופריה. אמרה ליה. שקילא טיבותיך ושדיא אחיזרי, כבר נד ולד.

הכא מאי מעשה קעביד? הכא נמי קא עביד מעשה, דאמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. משפחה אחת היתה בירושלים שהיו פסיעותיהן גסות והיו בתולותיהן נושרות, עשו להן כבלים והטילו שלשלת ביניהן, שלא יהיו פסיעותיהן גסות ולא היו בתולותיהן נושרות. איתער בהו רבי ירמיה, אמר להו. יישר, וכן אמר רבי יוחנן.

אמר ליה. גמר כלי כלי מהתם.
תנו רבנן. גוי שנכנס לחצירו של ישראל ובציקו בידו אין זקוק לבער. הפקידו אצלו זקוק לבער. יחד לו בית אין זקוק לבער, שנאמר לא ימצא. מאי קאמר? אמר רב פפא. ארישא קאי, והכי קאמר. הפקידו אצלו זקוק לבער, שנאמר לא ימצא. רב אשי אמר. לעולם אסיפא קאי, והכי קאמר.

דאפקיה רחמנא בלשון לא ימצא מי שמצוי בידך, יצא זה שאינו מצוי בידך. אמר רב יהודה אמר רב. המוצא חמץ בביתו ביום טוב כופה עליו את הכלי. אמר רבא. אם של הקדש הוא אינו צריך. מאי טעמא מיבדל בדילי מיניה. ואמר רב יהודה אמר רב.

לא אמרן אלא שדעתו לחזור, אבל אין דעתו לחזור אין זקוק לבער. אמר ליה רבא. ואי דעתו לחזור, אפילו מראש השנה נמי. אלא אמר רבא. הא דאמרת קודם שלשים יום אין זקוק לבער, לא אמרן אלא שאין דעתו לחזור, אבל דעתו לחזור אפילו מראש השנה זקוק לבער. ואזדא רבא לטעמיה. דאמר רבא.

מאי טעמא דרבן שמעון בן גמליאל? שהרי משה עומד בראש החדש, ומזהיר על הפסח, שנאמר. החדש הזה לכם ראש חדשים, וכתיב. דברו אל כל עדת ישראל לאמר בעשר לחדש הזה ויקחו להם איש שה לבית אבות וגו׳. ממאי דבריש ירחא קאי? דילמא בארבעה בירחא או בחמשה בירחא קאי? אלא אמר רבה בר שימי משמיה דרבינא, מהכא.
ואי סלקא דעתך כבריתא, כבריתא מי איתא בשביעית?. והתנן. זה הכלל, כל שיש לו עיקר יש לו שביעית, ושאין לו עיקר אין לו שביעית. אלא מאי בורית אהלא. והתניא. בורית ואהלא. אלא תרי גווני אהלא.

מקק ספרים ומקק מטפחותיהם כל שהוא, שמצניעין אותן לגונזן. רבי יהודה אומר. אף המוציא משמשי עבודה זרה כל שהוא, שנאמר. ולא ידבק בידך מאומה מן החרם. גמ׳ פלפלת כל שהוא למאי חזיא? לריח הפה. עיטרן כל שהוא למאי חזי? לצילחתא. מיני בשמים כל שהן. תנו רבנן.

לא יפחות מכלייא עורב. וכמה? אמר רב יוסף. אמה על אמה. נחשת, לא יפחות ממעה כסף. תניא רבי אליעזר אומר. לא יפחות מצינורא קטנה של נחשת. למאי חזיא? אמר אביי. שמחטטין בה את הפתילות ומקנחין הנרות. מקק ספרים ומקק מטפחת.

ופה דתאני, והה דרימוני כולהו סכנתא. ההוא תלמידא דהוה יתיב קמיה דרבי יוחנן, הוה קאכיל תאיני. אמר ליה. רבי, קוצין יש בתאנים? אמר . קטליה פה לדין. מתני׳ המוציא קופת הרוכלין, אף על פי שיש בה מינין הרבה אינו חייב אלא חטאת אחת. זרעוני גינה פחות מכגרוגרת. רבי יהודה בן בתירה אומר.

זבל וחול הדק כדי לזבל קלח של כרוב, דברי רבי עקיבא. וחכמים אומרים. כדי לזבל כרישא. אמר רב פפא. הא דזריע, הא דלא זריע לפי שאין אדם טורח להוציא נימא אחת לזריעה. זרע קישואין. תנו רבנן. המוציא גרעינין, אם לנטיעה שתים, אם לאכילה כמלא פי חזיר, וכמה מלא פי חזיר אחת.

אמר רב. פליא ביארי. אמר אביי. ומשתכחא בדיקלא דחד נבארא ועבדי לה לחוכמא. אכיל ליה לפלגא דימיניה, ופלגא דשמאליה רמי לה בגובתא דנחשא וחתים לה בשיתין גושפנקי, ותלי לה באיברא דשמאלא. וסימניך. לב חכם לימינו ולב כסיל לשמאלו, וחכים כמה דבעי, וגמר כמה דבעי, ואכיל ליה לאידך פלגא,

הדרן עלך אמר רבי עקיבאמתני׳ המצניע לזרע ולדוגמא ולרפואה והוציאו בשבת חייב בכל שהוא. וכל אדם אין חייב עליו אלא כשיעורו. חזר והכניסו אינו חייב אלא כשיעורו. גמ׳ למה ליה למיתני המצניע?
והמנודה שהתירו לו חכמים, וכן מי שנשאל לחכם והותר, והנזיר והמצורע מטומאתו לטהרתו.

אבדה לו אבידה ערב הרגל, כיון דאניס מותר, או דלמא כיון דלא מוכחא מילתא לא? אמר אביי, יאמרו. כל הסריקין אסורין, סריקי בייתוס מותרין?. ולטעמיך, הא דאמר רבי אסי אמר רבי יוחנן. כל מי שאין לו אלא חלוק אחד מותר לכבסו בחולו של מועד,

רב אשי מתני, בעי רבי זירא. אומן שאבדה לו אבידה ערב הרגל, מהו? כיון דאומן הוא מוכחא מילתא, או דלמא כיון דלא מוכחא מילתא כי הנך לא? תיקו. ממדינת הים. מתניתין דלא כרבי יהודה, דתניא, רבי יהודה אומר. הבא ממדינת הים לא יגלח, מפני שיצא שלא ברשות. אמר רבא.

לשוט דברי הכל אסור, למזונות דברי הכל מותר, לא נחלקו אלא להרויחא. מר מדמי ליה כלשוט, ומר מדמי ליה כלמזונות. מיתיבי, אמר רבי. נראין דברי רבי יהודה כשיצא שלא ברשות, ודברי חכמים כשיצא ברשות. מאי שלא ברשות? אילימא לשוט והאמרת דברי הכל אסור.

שאפילו חכמים לא נחלקו עליו אלא להרויחא, אבל לשוט מודו ליה. ונראין דברי רבנן לרבי יהודה כשיצא ברשות, ומאי ניהו למזונות, שאפילו רבי יהודה לא נחלק עליהם אלא להרויחא, אבל למזונות מודה להו. אמר שמואל. קטן הנולד במועד מותר לגלח במועד, שאין לך בית האסורין גדול מזה. במועד אין, מעיקרא לא.

אי אמרת קטן אסור, נמצאת אבילות נוהגת בקטן. ותניא. מקרעין לקטן מפני עגמת נפש. אמר רב אשי. מי קתני הא אסורין? דלמא יש מהן אסור ויש מהן מותר. אבל אינו נוהג אבילותו ברגל, שנאמר. ושמחת בחגך. אי אבילות דמעיקרא הוא אתי עשה דרבים ודחי עשה דיחיד.

ואי אבילות דהשתא הוא לא אתי עשה דיחיד ודחי עשה דרבים. מנודה, מהו שינהוג נידויו ברגל? אמר רב יוסף, תא שמע. דנין דיני נפשות ודיני מכות ודיני ממונות, ואי לא ציית דינא משמתינן ליה. ואי סלקא דעתך אינו נוהג נידויו ברגל, משומת ואתי מעיקרא, אתי רגל דחי ליה השתא משמתינן ליה אנן?.
בנות עניים טופלות אותן בסיד, בנות עשירים טופלות אותן בסולת, בנות מלכים בשמן המור, שנאמר. ששה חדשים בשמן המור. מאי שמן המור? רב הונא בר ירמיה אומר. סטכת. רב ירמיה בר אבא אמר. שמן זית שלא הביא שליש. תניא רבי יהודה אומר. אנפיקנין שמן זית שלא הביא שליש, ולמה סכין אותו?

שיאור ישרף דרבי מאיר לרבי מאיר, דרבי יהודה לרבי יהודה. ונותנו לפני כלבו דרבי מאיר לרבי יהודה. והאוכלו בארבעים אתאן לרבי מאיר. שמעינן ליה לרבי מאיר נוקשה בעיניה בלאו. וכל שכן חמץ דגן גמור על ידי תערובת. רב נחמן אמר. רבי אליעזר היא, דתניא. על חמץ דגן גמור ענוש כרת,

וכל שכן נוקשה בעיניה. ורב נחמן, מאי טעמא לא אמר כרב יהודה? אמר לך. דילמא עד כאן לא קאמר רבי מאיר התם אלא נוקשה בעיניה, אבל חמץ דגן גמור על ידי תערובת לא. ורב יהודה מאי טעמא לא אמר כרב נחמן? אמר לך. עד כאן לא קאמר רבי אליעזר התם אלא חמץ דגן גמור על ידי תערובת. אבל נוקשה בעיניה לא אמר.

אי הכי, כרת נמי לחייב, דהא כתיב. כי כל אכל מחמצת ונכרתה. ההוא מיבעי ליה לכדתניא, (מחמצת) אין לי אלא שנתחמץ מאליו, מחמת דבר אחר מניין? תלמוד לומר. כל ... מחמצת ונכרתה. אי הכי, דלאו נמי להכי הוא דאתא. אלא. טעמא דרבי אליעזר מכל. התם נמי, הכתיב כל? ההוא מיבעי ליה לרבות את הנשים.
לכותל בפחות משלשה טפחים צריך שיהא אורכה ארבע אמות, ורוחבה אחד עשר ומשהו. היתה זקופה צריך שיהא גובהה עשרה טפחים, ורוחבה ששה טפחים ושני משהויין. אמר רב הונא בריה דרב יהושע. היתה עומדת בקרן זוית צריך שיהא גובהה עשרה טפחים, ורוחבה שני טפחים ושני משהויין.

אלא אם כן עשו לה מחיצה עשרה טפחים ביציאה ובכניסה. רבי יהודה אומר. כותל שעל גבה תידון משום מחיצה. אמר רבי יהודה. מעשה באמת המים שהיתה באה מאבל לצפורי, והיו ממלאין הימנה בשבת על פי הזקנים. אמרו לו. משם ראייה?. מפני שלא היתה עמוקה עשרה טפחים ורוחבה ארבעה. תניא אידך.

אמת המים העוברת בין החלונות, פחות משלשה משלשל דלי וממלא. שלשה אין משלשל דלי וממלא. רבן שמעון בן גמליאל אומר. פחות מארבעה משלשל דלי וממלא, ארבעה אין משלשל דלי וממלא. במאי עסקינן? אילימא. באמת המים גופה, ואלא הא דכי אתא רב דימי אמר רבי יוחנן. אין כרמלית פחותה מארבעה לימא כתנאי אמרה לשמעתיה?

ובלבד שלא יחליפו. התם רשויות דאורייתא, הכא רשויות דרבנן. והא רבי יוחנן ברשויות דרבנן נמי אמר, (דתניא). כותל שבין שתי חצירות, גבוה עשרה טפחים ורוחב ארבעה מערבין שנים, ואין מערבין אחד. היו בראשו פירות אלו עולין מכאן ואוכלין, ואלו עולין מכאן ואוכלין.

דכי אתא רב דימי אמר רבי יוחנן. מקום שאין בו ארבעה על ארבעה מותר לבני רשות הרבים ולבני רשות היחיד לכתף עליו, ובלבד שלא יחליפו. ההיא זעירי אמרה. ולזעירי קשיא הא. זעירי מוקים לה באמת המים גופה. ורב דימי תנאי היא. ותיהוי כי חורי כרמלית. אביי בר אבין ורב חנינא בר אבין דאמרי תרוייהו.

לא התיר רבי חנניא בן עקביא אלא בימה של טבריא, הואיל ויש לה אוגנים, ועיירות וקרפיפות מקיפות אותה, אבל בשאר מימות לא. תנו רבנן. שלשה דברים התיר רבי חנניא בן עקביא לאנשי טבריא. ממלאין מים מגזוזטרא בשבת, וטומנין בעצה, ומסתפגין באלונטית. ממלאין מים מגזוזטרא בשבת. הא דאמרן.

מסתפג אדם באלונטית, ומניחה בחלון. ולא ימסרנה לאוליירין מפני שחשודין על אותו דבר. רבי שמעון
אמר להו רב יהודה. נפוצו ליה באפיה, אנן לא קפדינן מידי. אביי הוה קאי קמיה דרב יוסף. אמר ליה. הב לי כומתאי. [חזא דאיכא] טלא עליה, הוה קמחסם למיתבה ליה. אמר ליה. נפוץ שדי, אנן לא קפדינן מידי. אמר רב יצחק בר יוסף אמר רבי יוחנן. היוצא בטלית מקופלת מונחת לו על כתיפו בשבת חייב חטאת. תניא נמי הכי.

סוחרי כסות היוצאים בטליתות מקופלות ומונחות על כתיפן בשבת חייבין חטאת. ולא סוחרי כסות בלבד אמרו, אלא כל אדם. אלא שדרכן של מוכרין לצאת כך. וחנוני היוצא במעות הצרורין לו בסדינו חייב חטאת. ולא חנוני בלבד אמרו, אלא כל אדם. אלא שדרכו של חנוני לצאת כך. והרטנין יוצאין בסודרין שעל כתיפן. ולא רטנין בלבד אמרו, אלא כל אדם.

אלא שדרכן של רטנין לצאת בכך. אמר רבי יהודה. מעשה בהורקנוס בנו של רבי אליעזר בן הורקנוס שיצא בסודר שעל כתיפו בשבת, אלא שנימא כרוכה לו באצבעו, וכשבא הדבר לפני חכמים, אמרו. אפילו אין נימא כרוכה לו באצבעו. דרש רב נחמן בר רב חסדא משמיה דרב חסדא. הלכה אף על פי שאין נימא כרוכה לו באצבעותיו.

כי אתא רבין אמר. לא יהושע בן זירוז הוה אלא יהושע בן כפוסאי היה, חתנו של רבי עקיבא, אמר. בזו לא חייב רבי עקיבא חטאת? אמר לו. דקדק רבי עקיבא עד כאן? שלשל רבי טליתו. כי אתא רב שמואל בר רב יהודה אמר. נשאל איתמר. מתני׳ הרוחץ במי מערה ובמי טבריא ונסתפג אפילו בעשר אלונטיאות לא יביאם בידו.

אבל עשרה בני אדם מסתפגין באלונטית אחת, פניהם ידיהם ורגליהם, ומביאין אותן בידן. סכין וממשמשין, אבל לא מתעמלין. ולא מתגררין. אין יורדין לקורדימא, ואין עושין אפיקטויזין, ואין מעצבין את הקטן, ואין מחזירין את השבר, מי שנפרקה ידו ורגלו לא יטרפם בצונן, אבל רוחץ הוא כדרכו, ואם נתרפא נתרפא.

גמ׳ קתני מי מערה דומיא דמי טבריא. מה מי טבריא חמין אף מי מערה חמין. הרוחץ.

דיעבד אין, לכתחילה לא. מכלל דלהשתטף כל גופו אפילו לכתחילה שפיר דמי. מני? רבי שמעון היא. דתניא. לא ישתטף אדם בין בחמין בין בצונן, דברי רבי מאיר. רבי שמעון מתיר. רבי יהודה אומר. בחמין אסור, בצונן מותר. ונסתפג אפילו בעשר אלונטיות.
שכהן גדול מקריב חלק בראש, ונוטל חלק בראש. גמ׳ מאן תנא? אמר רב חסדא, דלא כרבי עקיבא. דאי רבי עקיבא, הא אמר. טהור שנפלה עליו הזאה טמאתו, היכי עביד עבודה. דתניא. והזה הטהור על הטמא. על הטמא טהור, ועל הטהור טמא, דברי רבי עקיבא. וחכמים אומרים. אין הדברים הללו אמורין אלא בדברים המקבלים טומאה. מאי היא כדתנן.

ורבי עקיבא? היינו דקאמר שלמה אמרתי אחכמה והיא רחוקה ממני. ורבנן? ההוא למזה ולמזין עליו טהור, ונוגע בהן טמא. ומזה טהור? והכתיב. ומזה מי הנדה יכבס בגדיו. מאי מזה נוגע. והכתיב מזה, והא כתיב נוגע? ועוד. מזה בעי כיבוס בגדים, נוגע לא בעי כבוס בגדים.

אלא. מאי מזה נושא. ונכתוב רחמנא נושא, מאי טעמא כתיב מזה? הא קא משמע לן דבעינן שיעור הזאה. הניחא למאן דאמר. הזאה צריכה שיעור. אלא למאן דאמר. הזאה אין צריכה שיעור, מאי איכא למימר. אפילו למאן דאמר הזאה אין צריכא שיעור, הני מילי אגבא דגברא, אבל במנא צריכה שיעור. דתנן.

מי שזכה בדישון מזבח הפנימי, ומי שזכה במנורה, ומי שזכה בקטורת. אמר רב הונא. מאן תנא תמיד, רבי שמעון איש המצפה הוא. והא איפכא שמעינן ליה, דתנן. בא לו לקרן מזרחית צפונית נותן מזרחה צפונה, מערבית דרומית נותן מערבה דרומה.

מי מדשן מזבח הפנימי, ומי מדשן את המנורה, ומי מעלה אברים לכבש. פייס השלישי חדשים לקטורת בואו והפיסו. אמר אביי, לא קשיא. כאן בהטבת שתי נרות, כאן בהטבת חמש נרות. למימרא דבקטורת מפסיק להו? והא אביי מסדר מערכה משמיה דגמרא, בדם התמיד מפסיק להו. אמרי, לא קשיא. ההיא לאבא שאול, הא לרבנן.
מנין לדם קדשים שאינו מכשיר שנאמר. לא תאכלנו על הארץ תשפכנו כמים, דם שנשפך כמים מכשיר, ושאינו נשפך כמים אינו מכשיר.

ואלא דאיתכשר במשקי בית מטבחיא. והא אמר רבי יוסי ברבי חנינא. משקי בית מטבחיא לא דיין שהן דכן, אלא שאין מכשירין. ואלא דאיתכשר בחיבת הקודש. אימור דמהניא ליה חיבת הקודש לאיפסולי גופיה, למימנא ביה ראשון ושני נמי?. תיפשוט דבעי ריש לקיש. צריד של מנחות מונין בו ראשון ושני או לא.

אמר רב יהודה אמר שמואל. כגון שהיתה פרה של זבחי שלמים, והעבירה בנהר ושחטה, ועדיין משקה טופח עליה. נמצאת בפרש הכל טהור. וניהדר פרש וניטמיה לבשר. אמר רב אדא בר אהבה. בפרש עבה. רב אשי אמר. אפילו תימא בפרש רכה, משום דהוי משקה סרוח. תני תנא קמיה דרב ששת.

שרץ שנמצא בתנור הפת שבתוכו שניה, מפני שהתנור תחלה. אמר ליה רב אדא בר אהבה לרבא. וניחזי להאי תנור כמאן דמלי טומאה דמי, ותיהוי האי פת ראשונה. אמר ליה. לא סלקא דעתך, דתניא.

כשהעידו רבותינו על מה העידו? אם על הבשר שנטמא בולד הטומאה ששורפין אותו עם הבשר שנטמא באב הטומאה זה טמא וזה טמא. אם על השמן שנפסל בטבול יום, שמדליקין אותו בנר שנטמא בטמא מת זה פסול וזה טמא. אף אנו מודים בתרומה שנטמאת בולד הטומאה ששורפין אותה עם התרומה שנטמאת באב הטומאה, אבל היאך נשרוף אפילו תלויה עם הטמאה,

שמא יבא אליהו ויטהרם. ומשני. הא רבי שמעון, ואליבא דרבי יהושע. הא רבי יוסי, ואליבא דרבי יהושע. דתניא. ארבעה עשר שחל להיות בשבת, מבערין את הכל מלפני השבת, ושורפין תרומות טמאות תלויות וטהורות, דברי רבי מאיר. רבי יוסי אומר. טהורה בפני עצמה, ותלויה בפני עצמה, וטמאה בפני עצמה. אמר רבי שמעון.

לא נחלקו רבי אליעזר ורבי יהושע על הטהורה ועל הטמאה שאין שורפין, על התלויה ועל הטהורה ששורפין. על מה נחלקו על התלויה ועל הטמאה, שרבי אליעזר אומר. תישרף זו בעצמה וזו בעצמה. ורבי יהושע אומר. שתיהן כאחת. והא מתניתין רבי יוסי היא. הכי קאמר רבי יוסי לרבי מאיר. אפילו רבי שמעון ואליבא דרבי יהושע, דמיקל, כי מיקל בתלויה וטמאה,

אבל בטהורה וטמאה לא. רבי יוסי ברבי חנינא רמי תרומה אפיסחא, ומשני. מי אמר רבי יהושע שתיהן כאחת? ורמינהו. חבית של תרומה שנולד בה ספק טומאה, רבי אליעזר אומר. אם היתה מונחת במקום התורפה יניחנה במקום המוצנע, ואם היתה מגולה יכסנה.

ורמינהו. חבית של תרומה שנשברה בגת העליונה ותחתיה חולין טמאין מודה רבי אליעזר (לרבי) יהושע שאם יכול להציל ממנה רביעית בטהרה יציל, ואם לאו רבי אליעזר אומר. תרד ותטמא, ואל יטמאנה ביד. רבי יהושע אומר. יטמאנה ביד. ומשני. שאני התם דאיכא הפסד חולין. מתקיף לה רבא. מתניתין נמי איכא הפסד עצים.

אמר ליה אביי. להפסד מרובה חששו, להפסד מועט לא חששו. ומנא תימרא דלהפסד מרובה חששו, ולהפסד מועט לא חששו, דתניא. חבית של שמן תרומה שנשברה בגת העליונה, ובתחתונה חולין טמאין מודה רבי אליעזר לרבי יהושע שאם יכול להציל ממנה רביעית בטהרה יציל, ואם לאו תרד ותטמא ואל יטמאנה ביד.

מאי שנא שמן, דראוי להדליק? יין נמי ראוי לזילוף. וכי תימא זילוף לאו מילתא היא, והאמר שמואל משום רבי חייא. שותין מלוג בסלע, ומזלפין מלוג בשתים. בחדש. והא ראוי לישנו. אתי ביה לידי תקלה. שמן נמי, אתי ביה לידי תקלה. דרמי ליה בכלי מאוס. יין נמי, רמי ליה בכלי מאוס.

לזילוף קא בעי ליה, בכלי מאוס רמי ליה?.
באכלכם מלחם הארץ. מה להלן משלכם ולא משל מעשר, אף כאן משלכם ולא משל מעשר. לימא מסייע ליה. עיסה של מעשר שני פטורה מן החלה, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים. חייבת בחלה. לימא מסייע ליה? היא היא. אלא. מדבהא פליגי בהא נמי פליגי, או דלמא. שאני עיסה, דאמר קרא עריסותיכם עריסותיכם תרי זימני. של תרומה טמאה פסולה.

למאן דאמר לפי שאין בה דין ממון הרי יש בה דין ממון. ושל דמאי. מאי טעמייהו דבית הלל כיון דאי בעי מפקר להו לנכסיה והוי עני וחזי ליה, השתא נמי לכם קרינא ביה. דתנן. מאכילין את העניים דמאי ואת אכסניא דמאי. ובית שמאי, עני לא אכיל דמאי, דתנן. (אין) מאכילין העניים דמאי ואת האכסנאים דמאי, ואמר רב הונא. תנא, בית שמאי אומרים. אין מאכילין את העניים ואת האכסנאים דמאי,

ובית הלל אומרים. מאכילין את העניים דמאי ואת האכסנאים דמאי. של מעשר שני שבירושלים. למאן דאמר מפני שמכשירה הרי מכשירה, למאן דאמר מפני שמפסידה הרי מפסידה. ואם נטל כשרה. למאן דאמר מפני שאין בה היתר אכילה דברי הכל. למאן דאמר לפי שאין בה דין ממון הא מני רבנן היא. עלתה חזזית. אמר רב חסדא. דבר זה רבינו הגדול אמרו, המקום יהיה בעזרו.

אבל בשנים ושלשה מקומות הוה ליה כמנומר, ופסול. אמר רבא. ועל חוטמו ואפילו במשהו נמי פסול. נטלה פטמתו. תנא רבי יצחק בן אלעזר. נטלה בוכנתו. נקלף. אמר רבא. האי אתרוגא דאגליד כאהינא סומקא כשרה. והא אנן תנן. נקלף פסול. לא
הוי אומר זה תמיד של שחר. ורבנן. מאי אחד מיוחד שבעדרו. ורבי. מומבחר נדריך נפקא. ורבנן. חד בחובה וחד בנדבה, וצריכי. אם היה כהן גדול זקן או איסטניס וכו׳. תניא, אמר רבי יהודה. עששיות של ברזל היו מחמין מערב יום הכפורים ומטילין לתוך צונן, כדי שתפיג צינתן.

והלא מצרף. אמר רב ביבי. שלא הגיע לצירוף. אביי אמר. אפילו תימא שהגיע לצירוף דבר שאין מתכוין מותר. ומי אמר אביי הכי? והתניא. בשר ערלתו, אפילו במקום שיש שם בהרת יקוץ, דברי רבי יאשיה. והוינן בה. קרא למה לי? ואמר אביי. לרבי יהודה, דאמר. דבר שאין מתכוין אסור.

הני מילי, בכל התורה כולה, אבל הכא צירוף דרבנן הוא. מתני׳ הביאוהו לבית הפרוה, ובקדש היתה. פרסו סדין של בוץ בינו לבין העם, קדש ידיו ורגליו ופשט. רבי מאיר אומר. פשט, קדש ידיו ורגליו. ירד וטבל, עלה ונסתפג. הביאו לו בגדי לבן, לבש וקדש ידיו ורגליו. בשחר היה לובש פלוסין של שנים עשר מנה.

בין הערבים הנדויין של שמונה מאות זוז, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים. בשחר היה לובש של שמונה עשר מנה, ובין הערבים של שנים עשר מנה, הכל שלשים מנה. אלו משל ציבור, ואם רצה להוסיף מוסיף משלו. גמ׳