portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אלא שמואל כרבי שמעון סבירא ליה, דאמר. חמש חטאות מתות. והא רועה לרבי שמעון לית ליה כלל. שמואל נמי חדא קאמר. כל שבחטאת מתה בפסח קרב שלמים. ומאי קא משמע לן? לאפוקי מדרבי יוחנן, דאמר. אין הפסח קרב שלמים אלא שנמצא אחר שחיטה, אבל קודם שחיטה לא. אלמא. שחיטה קבע. קא משמע לן. חצות קבע.
חיובי מאי ניהו? יציאות, יציאות תרתי הויין. שתים דהוצאה ושתים דהכנסה. והא יציאות קתני. אמר רב אשי. תנא הכנסה נמי הוצאה קרי לה. ממאי? מדתנן. המוציא מרשות לרשות חייב. מי לא עסקינן דקא מעייל מרשות הרבים לרשות היחיד, וקא קרי לה הוצאה? וטעמא מאי?
מתני׳ רבי יהודה אומר. ראש השנה שהיה ירא שמא תתעבר, מערב אדם שני עירובין, ואומר. עירובי בראשון למזרח, ובשני למערב. בראשון למערב, ובשני למזרח. עירובי בראשון, ובשני כבני עירי. עירובי בשני, ובראשון כבני עירי. ולא הודו לו חכמים. ועוד אמר רבי יהודה. מתנה אדם על הכלכלה ביום טוב ראשון, ואוכלה בשני.
אמר ליה אביי. הא וכן לענין טומאה קתני. אלא אמר אביי, הכי קאמר. וכן לענין צירוף טומאה בפסח, ובשאר ימות השנה איכא פלוגתא. היכי דמי, כגון דאיכא פחות מכביצה אוכלין, ונגעו בהאי בצק. בפסח, דאיסורו חשוב מצטרף. בשאר ימות השנה, דבקפידא תליא מילתא, אם מקפיד עליו מצטרף, אם רוצה בקיומו הרי הוא כעריבה.

אם מקפיד עליו חוצץ, אם רוצה בקיומו הרי הוא כעריבה. מתני׳ בצק החרש, אם יש כיוצא בו שהחמיץ הרי זה אסור. גמ׳ אם אין שם כיוצא בו מהו? אמר רבי אבהו אמר רבי שמעון בן לקיש. כדי שילך אדם ממגדל נוניא לטבריא מיל. ונימא מיל. הא קא משמע לן דשיעורא דמיל כממגדל נוניא ועד טבריא.

הואיל ואי בעי למיכל מצי אכיל משום הכי ישחוט. אלא לדידך, דאמרת לא אמרינן הואיל, אמאי ישחוט? אמר ליה. משום הפסד ממונו. ומשום הפסד ממונו שרינן איסורא דאורייתא?. אמר ליה, אין. משום הפסד ממונו גמר
תהוי חיצונה כבית שער הפנימית, ותתחייב במזוזה. משום דלא קביע. תנו רבנן. גנב‎ך. סוכת גוים, סוכת נשים, סוכת בהמה, סוכת כותים סוכה מכל מקום כשרה, ובלבד שתהא מסוככת כהלכתה. מאי כהלכתה? אמר רב חסדא. והוא שעשאה לצל סוכה.
ונותנו למי שהוא ממרס בו על הרובד הרביעי שבהיכל, כדי שלא יקרוש. נטל מחתה ועלה לראש המזבח, ופנה גחלים אילך ואילך, וחותה מן המעוכלות הפנימיות, וירד והניחה על הרובד הרביעי שבעזרה. בכל יום היה חותה בשל כסף ומערה בתוך של זהב, והיום חותה בשל זהב ובה היה מכניס. בכל יום חותה בשל ארבעת קבין ומערה לתוך שלשת קבין,
תהא שביתתנו תותי דיקלא דסביל אחוה. ואמרי לה. תותי דיקלא דפריק מריה מכרגא. ידע ליה מר? אמר ליה. לא ידענא ליה. אמר ליה. סמוך עלי, דתניא, רבי יוסי אומר. אם היו שנים, אחד מכיר ואחד שאינו מכיר זה שאינו מכיר מוסר שביתתו למכיר, זה שמכיר אומר. תהא שביתתנו במקום פלוני. ולא היא,
מה אילה רחמה צר וחביבה על בעלה כל שעה ושעה כשעה ראשונה, אף אסתר היתה חביבה על אחשורוש כל שעה ושעה כשעה ראשונה. אמר רבי אסי. למה נמשלה אסתר לשחר לומר לך. מה שחר סוף כל הלילה, אף אסתר סוף כל הנסים. והא איכא חנוכה. ניתנה לכתוב קא אמרינן. הניחא למאן דאמר אסתר ניתנה לכתוב.
הפוחת לא יפחות משלש, והמוסיף לא יוסיף על שבע. אמר ליה. והא מר לא תלתא אמר ולא שבע אמר. אמר ליה. איברא בין יום השביעי לששת ימי המעשה, מעין חתימה היא, ואמר רב יהודה אמר שמואל. המבדיל צריך שיאמר מעין חתימה סמוך לחתימתו.
כי הדר, אמר ליה אבוה. מאי חזית? אמר ליה. עולם הפוך ראיתי, עליונים למטה, ותחתונים למעלה. אמר לו. בני, עולם ברור ראית. ואנן היכי התם? כי היכי דאיתו אנן הכא, הכי איתינן התם. ושמעתי שהיו אומרים. אשרי מי שבא לכאן ותלמודו בידו.
מאי משתצמח משתצמח לזרעים. התבואה והזיתים משיביאו שליש. מנא הני מילי? אמר רב אסי אמר רבי יוחנן, ומטו בה משמיה דרבי יוסי הגלילי,

לא סלקא דעתך, דכתיב. וחג האסיף בצאת השנה, מאי אסיף? אילימא. חג הבא בזמן אסיפה הכתיב. באספך. אלא מאי אסיף קציר. וקים להו לרבנן דכל תבואה שנקצרה בחג, בידוע שהביאה שליש לפני ראש השנה, וקא קרי לה בצאת השנה. אמר ליה רבי ירמיה לרבי זירא. וקים להו לרבנן בין שליש לפחות משליש? אמר ליה.
כהן גדול ביום הכפורים אין מזין עליו אלא שלישי ושביעי. מאי לאו בהא קא מיפלגי, רבי מאיר סבר. טומאה דחויה היא בציבור. ורבי יוסי סבר. טומאה היתר היא בציבור. ותסברא? אי סבר רבי יוסי היתר היא בציבור הזאה כלל למה לי? אלא דכולי עלמא הני תנאי סברי טומאה דחויה היא בציבור.

כמאן אזלא הא דתנו רבנן. אין בין כהן השורף את הפרה לכהן גדול ביום הכפורים אלא שזה פרישתו לקדושה ואחיו הכהנים נוגעין בו, וזה פרישתו לטהרה ואין אחיו הכהנים נוגעין בו. כמאן או רבי מאיר או רבי יוסי. דאי רבי חנינא סגן הכהנים הא איכא נמי הא. מתקיף לה רבי יוסי ברבי חנינא.

הכא נמי שבעה לבר מרביעי. אמר רבא. הלכך כהן גדול ביום הכפורים, דלא בדידן תליא מילתא, אלא בקביעא דירחא תליא מילתא בתלתא בתשרי בעי לאפרושי, וכל אימת דמתרמי תלתא בתשרי מפרשינן ליה. אבל כהן השורף את הפרה, דבדידן תליא מילתא מפרשינן ליה ברביעי בשבת, כי היכי דניתרמי רביעי שלו בשבת.
בטפי מהכי לא מיתבא דעתיה. מתקיף לה רבא. (בכותבת) בכדי אכילת פרס, חצי פרס בכדי אכילת פרס?. אמר ליה רב פפא. הנח לטומאת גוויה דלאו דאורייתא היא. ומי אמר רב פפא הכי? והכתיב. ולא תטמאו בהם ונטמתם בם, ואמר רב פפא. מכאן שטומאת גוויה דאורייתא. מדרבנן, וקרא אסמכתא בעלמא. כל האוכלין.

אמר ריש לקיש. ציר שעל גבי ירק מצטרף לככותבת ביום הכפורים. פשיטא. מהו
מאי שנא חטין בשעורים דלא קאמר להו דהוה ליה מין בשאינו מינו, ומין בשאינו מינו בטיל. חטין בחטין נמי, נהי דלרבי יהודה לא בטיל, לרבנן מבטל בטיל. אמר ליה רב ספרא. משה. שפיר קאמרת?. ולא שמיע להו הא דאמר רבי חייא קטוספאה משמיה דרב. הבורר צרורות מגרנו של חברו חייב לשלם לו דמי חטים.

אלמא. כילא חסריה. הכא נמי כילא חסריה. אמר ליה אביי. ולא שני ליה למר בין ממון שיש לו תובעין לממון שאין לו תובעין? אמר ליה. וליטעמיך, הא דאמר רב חסדא. נבלה בטלה בשחוטה, לפי שאי אפשר לשחוטה שתעשה נבלה. שחוטה אינה בטלה בנבלה, לפי שאפשר לנבלה שתעשה שחוטה.

אביי אמר. גזרה שמא תעשה עיסה בשותפות. רבא אמר. תבלין לטעמא עבידי, וטעמא לא בטיל. ורב אשי אמר. משום דהוי ליה דבר שיש לו מתירין, וכל דבר שיש לו מתירין אפילו באלף לא בטיל. רבי יהודה פוטר במים. מים אין, מלח לא? והא תניא, רבי יהודה אומר.
הדרן עלך מי שהיה טמא וסליקא לה פסח שני מתני׳ ערב פסחים סמוך למנחה לא יאכל אדם עד שתחשך. אפילו עני שבישראל לא יאכל עד שיסב, ולא יפחתו לו מארבע כוסות של יין ואפילו מן התמחוי. גמ׳ מאי איריא ערבי פסחים? אפילו ערבי שבתות וימים טובים נמי.
תיובתא דרבי אחא. תיובתא. מאי תלמודא? אמר אביי, אמר קרא. ובראשי חדשיכם הוקשו כל חדשים כולם זה לזה.

אביי אמר. שני ידחה. רבא אמר. שביעי ידחה. תניא כותיה דרבא. אם חל שבת להיות באחד מהן, ימוטו ידחה. אתקין אמימר בנהרדעא, דמדלגי דלוגי. מתני׳ יום טוב הראשון של חג היו שם שלשה עשר פרים, אילים שנים ושעיר אחד. נשתיירו שם ארבעה עשר כבשים לשמונה משמרות.
הניחא למאן דאמר לא הוי היקש. אלא למאן דאמר הוי היקש, מאי איכא למימר? מקומות הוא דגמרי מהדדי. אי בעית אימא. חוץ מבפנים בחדא זימנא גמר. תנא. כשהוא מזה, אינו מזה על הפרוכת, אלא כנגד הפרוכת. אמר רבי אלעזר ברבי יוסי. אני ראיתיה ברומי,

והיו עליה כמה טיפי דמים של פר ושעיר של יום הכפורים. ודילמא דפר העלם דבר של צבור ושעירי עבודה זרה הוו. דחזא דעבידי כסדרן. ותנן נמי גבי פר העלם דבר של צבור כי האי גוונא. כשהוא מזה, לא היו נוגעין בפרוכת, ואם נגעו נגעו. אמר רבי אלעזר ברבי יוסי. אני ראיתיה ברומי, והיו עליה כמה טיפי דמים של פר העלם דבר של צבור,

למימר. נותן שבע למטה לשם פר ולשם שעיר, וחוזר ונותן אחת למעלה לשם שעיר. אמר ליה רבא. עד השתא קרו לן טפשאי, והשתא טפשאי דטפשאי, דקא מגמרינן להו ולא גמירי. והא קא יהיב מטה דשעיר מקמי מעלה דשעיר, והתורה אמרה. תן למעלה, ואחר כך למטה. אלא אמר רבא.

נותן שבע למטה לשם פר, וחוזר ונותן אחת למעלה ושבע למטה לשם שעיר. נתערבו לו כוסות בכוסות נותן, וחוזר ונותן, וחוזר ונותן, שלשה פעמים. מקצת דמים נתערבו לו, ומקצת דמים לא נתערבו לו, פשיטא. כי יהיב מודאין יהיב. מיהו, הנך. שירים הוו, וליסוד אזלי, או דילמא. דחויין הוו, ואזלי לאמה?

שכולן נשפכין ליסוד תלמוד לומר. ואת כל דמה ישפוך. ולרבי אליעזר ברבי שמעון, הא כתיב. ואת דמו ישפוך? אמר רב אשי. למעוטי שירים שבצואר בהמה.
רבי
אבל בחד אחר מודו ליה. אמר רבי זירא. שמע מינה בועל נדה אינו כנדה, וטובל ביום. דאי אמרת בועל נדה כנדה, אימת טביל בליליא. למחר היכי עביד עבודה? והא בעי הערב השמש. אלא לאו שמע מינה בועל נדה אינו כנדה. רב שימי מנהרדעא אמר. אפילו תימא בועל נדה כנדה,

דמפרשינן ליה שעה אחת סמוך לשקיעת החמה. מיתיבי. כל חייבי טבילות טבילתן ביום, נדה ויולדת טבילתן בלילה. נדה אין, בועל נדה לא. נדה וכל דאתי מרבוייא. מיתיבי. בעל קרי כמגע שרץ, בועל נדה כטמא מת. מאי לאו לטבילה? לא, לטומאתן. טומאתן?. בהדיא כתיב בהו. האי טומאת שבעה כתיב ביה,

אמר רב תחליפא אבוה דרב הונא (בר תחליפא) משמיה דרבא. זאת אומרת. טומאת המת הותרה היא בציבור. רבינא אמר. אפילו תימא טומאת המת דחויה היא בצבור. טומאת המת לא שכיחא, טומאת ביתו שכיחא. איתמר, טומאת המת, רב נחמן אמר. הותרה היא בציבור, ורב ששת אמר. דחויה היא בציבור.
תניא נמי הכי. חבית שנשברה בגת העליונה, ותחתיה מאה חולין טמאין מודה רבי אליעזר לרבי יהושע שאם יכול להציל ממנה רביעית בטהרה יציל, ואם לאו תרד ותטמא ואל יטמאנה ביד. האי מודה רבי אליעזר לרבי יהושע, מודה רבי יהושע לרבי אליעזר מיבעי ליה. אמר רבא. איפוך. רב הונא בריה דרב יהושע אמר, לעולם לא תיפוך.

כל שעה שמותר לאכול מותר למכור. רבי יהודה בן בתירא אומר. כותח וכל מיני כותח אסור למכור שלשים יום קודם לפסח. ומותר בהנאה. פשיטא. לא צריכא שחרכו קודם זמנו. וקא משמע לן כדרבא, דאמר רבא. חרכו קודם זמנו מותר בהנאה אפילו לאחר זמנו. עבר זמנו אסור בהנאתו.

בהדי דקא שריף ליה ליתהני מיניה, קא משמע לן. אמר חזקיה. מנין לחמץ בפסח שאסור בהנאה? שנאמר לא יאכל חמץ לא יהא בו היתר אכילה. טעמא דכתב רחמנא לא יאכל חמץ, הא לא כתב לא יאכל, הוה אמינא. איסור אכילה משמע, איסור הנאה לא משמע. ופליגא דרבי אבהו. דאמר רבי אבהו.

אי סלקא דעתך כדאמר רבי מאיר, ליכתוב רחמנא. לגר אשר בשעריך תתננה ואכלה ומכר. או למה לי? שמע מינה לדברים ככתבן. ורבי מאיר? או להקדים נתינה דגר למכירה דגוי. ורבי יהודה? הא לא צריך קרא. כיון דגר אתה מצווה להחיותו, וגוי אי אתה מצווה להחיותו, לא צריך קרא, סברא הוא.
וברגלים מאשמורה הראשונה, ואי סלקא דעתך מחצות דאורייתא היא, היכי מקדמינן (והיכי מאחרינן)? אלא אמר רבי יוחנן. ממשמע שנאמר. כל הלילה, איני יודע שהוא עד הבקר? ומה תלמוד לומר עד הבקר תן בקר לבקרו של לילה. הלכך, בכל יום תורמין את המזבח בקריאת הגבר או סמוך לו,
מתני׳ מטלטלין נר חדש אבל לא ישן.

הניח עליה מעות אסור לטלטלה, לא הניח עליה מעות מותר לטלטלה. לא יחדה למעות, יש עליה מעות אסור לטלטלה, אין עליה מעות מותר לטלטלה. והוא שלא היו עליה בין השמשות. אמר עולא, מתיב רבי אליעזר.
ורבי סבר לה כרבי יוסי, ודרבי זירא ודרבינא ליתא משום הכי קטנה בעשר וגדולה באחת עשרה, משום דרבי סבר לה כרבי יוסי. אלא אי אמרת. נראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי, ודרבי זירא ודרבינא איתא, ורבי לא סבר לה כרבי יוסי גדולה באחת עשרה למה לי? ממה נפשך. אי למשרייה לגדולה קאתי בעשר ושני טפחים סגיא.

לרבין הכי איבעי ליה למימר. אצבע ושליש מכאן, ואצבע ושליש מכאן, ואצבע ושליש ריוח באמצע. ואלא מאי פליגינן? לדידי, הכי איבעי לי למימר. אצבע ושני שלישים מכאן, ואצבע ושני שלישים מכאן, ואצבעיים ושני שלישים ריוח באמצע. אלא אי איכא למימר דפלגינן בפרוץ כעומד פלגינן.
נעץ ארבעה קונדיסין בארץ וסיכך על גבן, רבי יעקב מכשיר וחכמים פוסלין. והא ארץ, דכאמצע הגג דמי, וקא מכשיר רבי יעקב. תיובתא דרב הונא, תיובתא. ועוד. באמצע הוא דפליגי, אבל על שפת הגג דברי הכל כשרה. לימא תיהוי תיובתיה דרב הונא בתרתי. אמר לך רב הונא. פליגי באמצע הגג, והוא הדין על שפת הגג. והאי דקמיפלגי באמצע הגג,
למיתה דחדא חיישינן. למיתה דתרתי לא חיישינן. ורבנן? אי איכא למיחש אפילו למיתה דתרין חיישינן. ורבנן, נימרו אינהו לנפשייהו. אמרי לך רבנן. כהן גדול זריז הוא. אי זריז הוא, למה מתקינין כהן אחר? כיון דעבדינן ליה צרה, כל שכן דמזדרז טפי. ומי סגי ליה בתקנתא? ביתו אמר רחמנא, והך לאו ביתו היא. דמקדש לה.

והא כמה דלא כניס לה לאו ביתו היא. דכניס לה. אם כן, הוה ליה שני בתים, ורחמנא אמר. וכפר בעדו ובעד ביתו, ולא בעד שני בתים. דהדר מגרש לה. אי מגרש לה, הדרא קושיין לדוכתא. לא צריכא, דמגרש לה על תנאי. דאמר לה. הרי זה גיטיך על מנת שתמותי. ודילמא לא מייתא, והוה ליה שני בתים.

אי לא מיתה מיגרשא לה. ואי מיתה הא קיימא הך. ודילמא היא לא מיתה, והוה ליה גיטא דהאי גיטא, ומייתא חברתה, וקם ליה בלא בית. אלא, דאמר לה. על מנת שתמות אחת מכם. מיתה הא קיימא הך, מיתה הך הא קיימא הא. ודילמא לא מייתא ולא חדא מינייהו, והוה ליה שני בתים? ועוד. כי האי גוונא מי הוי גיטא? והאמר רבא.

תנו רבנן. כהן גדול מקריב אונן, ואינו אוכל. רבי יהודה אומר. כל היום. מאי כל היום? אמר רבא. לא נצרכה אלא להביאו מתוך ביתו. אמר ליה אביי. השתא לרבי יהודה אפוקי מפקינן ליה, דתניא. היה עומד ומקריב על גבי המזבח ושמע שמת לו מת, מניח עבודתו ויוצא, דברי רבי יהודה. רבי יוסי אומר. יגמור. ואת אמרת מייתינן ליה מתוך
אין שוחטין הפסח על היחיד. ונוקמיה בפסח שני. מי דחי טומאה?

ומאי שנא חגיגה דקרי לה קרבן ציבור? אי משום דאתי בכנופיא פסח נמי אתי בכנופיא? איכא פסח שני דלא אתי בכנופיא. אמר
רבי יהודה אומר. של צמר ושל שער אין חוצצין מפני שהמים באין בהן. אמר רב הונא. וכולן, בראשי הבנות שנינו. מתקיף לה רב יוסף. למעוטי מאי? אילימא למעוטי דצואר, ודמאי. אילימא למעוטי דצמר השתא רך על גבי קשה חוצץ, רך על גבי רך מיבעיא?

אמר רבי אבהו. מסתברא כמאן דאמר כיפה של צמר תנן. ותניא נמי הכי. יוצאה אשה בכבול ובאיסטמא לחצר, רבי שמעון בן אלעזר אומר. אף בכבול לרשות הרבים. כלל אמר רבי שמעון בן אלעזר. כל שהוא למטה מן השבכה יוצאין בו, כל שהוא למעלה מן השבכה אין יוצאין בו. מאי איסטמא? אמר רבי אבהו. ביזיוני. מאי ביזיוני?
רבי אלעזר אמר. אפילו שאר הנשים, דכתיב. ותמת שם מרים ותקבר שם סמוך למיתה קבורה. ואמר רבי אלעזר.

אמר רבי אמי. למה נסמכה מיתת מרים לפרשת פרה אדומה? לומר לך. מה פרה אדומה מכפרת אף מיתתן של צדיקים מכפרת. אמר רבי אלעזר. למה נסמכה מיתת אהרן לבגדי כהונה? מה בגדי כהונה מכפרין אף מיתתן של צדיקים מכפרת. תנו רבנן. מת פתאום זו היא מיתה חטופה, חלה יום אחד ומת זו היא מיתה דחופה.

רבי חנניא בן גמליאל אומר. זו היא מיתת מגפה, שנאמר. בן אדם הנני לוקח ממך את מחמד עיניך במגפה, וכתיב. ואדבר אל העם בבקר ותמת אשתי בערב. שני ימים ומת זו היא מיתה דחויה. שלשה גערה. ארבעה נזיפה. חמשה זו היא מיתת כל אדם. אמר רבי חנין, מאי קרא. הן קרבו ימיך למות.

הן חד, קרבו תרי, ימיך תרי, הא חמשה. הן חד, שכן בלשון יוני קורין לאחת הן. מת בחמשים שנה זו היא מיתת כרת. חמשים ושתים שנה זו היא מיתתו של שמואל הרמתי. ששים זו היא מיתה בידי שמים. אמר מר זוטרא. מאי קרא דכתיב. תבא בכלח אלי קבר,
מפני קבר התהום. ומביאין נשים עוברות ויולדות שם ומגדלות בניהם שם לפרה. ומביאין שוורים ועל גביהן דלתות,

תניא כוותיה דרבא. רבי יהודה אומר. לא היו מביאין דלתות כל עיקר, מפני שדעתו של תינוק גסה עליו, שמא יוציא ראשו או אחד מאבריו ויטמא בקבר התהום. אלא מביאין שוורים המצרים שכריסותיהן רחבות, והתינוקות יושבין על גביהן, וכוסות של אבן בידיהן. הגיעו לשילוח ירדו ומלאום,

וחד אמר. מפני שמעמידה בדבר המקבל טומאה. מאי בינייהו? כגון שנעץ שפודין של ברזל וסיכך עליהם. למאן דאמר לפי שאין לה קבע הרי יש לה קבע. ומאן דאמר מפני שמעמידה בדבר המקבל טומאה הרי מעמידה בדבר המקבל טומאה. אמר אביי. לא שנו אלא סמך. אבל סיכך על גב המטה כשרה. מאי טעמא? למאן דאמר לפי שאין לה קבע הרי יש לה קבע.
רבינא אמר. זה חלוק משלפניו, וזה חלוק משלפני פניו. (אמר רב פפא). הכא כתיב פר, התם כתיב פרים. רב נחמן בר יצחק אמר, הכא כתיב. ביום, התם כתיב. וביום. רב אשי אמר, הכא כתיב. כמשפט, התם כתיב. כמשפטם. לימא מסייע ליה. הפרים האילים והכבשים, מעכבין זה את זה. ורבי יהודה אומר. פרים אין מעכבין זה את זה, שהרי מתמעטין והולכין.

ברכה בפני עצמו. מתני׳
לא מפני שהוכשר לעבודה, אלא מפני שלא יראה מזבח פגום.

אלא ברא שית. תניא, רבי יוסי אומר. שיתין מחוללין ויורדין עד תהום, שנאמר. אשירה נא לידידי שירת דודי לכרמו כרם היה לידידי בקרן בן שמן. ויעזקהו ויסקלהו ויטעהו שורק ויבן מגדל בתוכו וגם יקב חצב בו. ויטעהו שורק זה בית המקדש, ויבן מגדל בתוכו זה מזבח, וגם יקב חצב בו אלו השיתין.

תניא, אמר רבי אלעזר בר צדוק. לול קטן היה בין כבש למזבח במערבו של כבש, ואחת לשבעים שנה פרחי כהונה יורדין לשם, ומלקטין משם יין קרוש שדומה לעיגולי דבילה, ובאין ושורפין אותו בקדושה, שנאמר. בקדש הסך נסך שכר לה׳ כשם שניסוכו בקדושה, כך שריפתו בקדושה. מאי משמע? אמר רבינא.

בקדש הסך נסך, וכתיב התם. ושרפת את הנותר באש לא יאכל כי קדש הוא. כמאן אזלא הא (דתניא). נסכים, בתחילה מועלין בהן. ירדו לשיתין אין מועלין בהן. לימא רבי אלעזר בר צדוק היא, דאי רבנן, הא נחתו להו לתהום. אפילו תימא רבנן, בדאיקלט. ואיכא דאמרי. לימא רבנן היא, ולא רבי אלעזר בר צדוק? דאי רבי אלעזר, אכתי בקדושתייהו קיימי. אפילו תימא רבי אלעזר,

שנאמר. זרעו לכם לצדקה וקצרו לפי חסד. אם אדם זורע ספק אוכל ספק אינו אוכל, אדם קוצר ודאי אוכל. ואמר רבי אלעזר. אין צדקה משתלמת אלא לפי חסד שבה, שנאמר. זרעו לכם לצדקה וקצרו לפי חסד. תנו רבנן. בשלשה דברים גדולה גמילות חסדים יותר מן הצדקה. צדקה בממונו. גמילות חסדים בין בגופו, בין בממונו. צדקה לעניים.
אי הכי, לולב נמי. לולב בר ששית הנכנס לשביעית הוא. אי הכי אתרוג נמי בת ששית הנכנסת לשביעית היא. אתרוג, בתר לקיטה אזלינן. והא בין רבן גמליאל ובין רבי אליעזר, לענין שביעית אתרוג בתר חנטה אזלינן. דתנן. אתרוג שוה לאילן בשלשה דרכים, ולירק בדרך אחד. שוה לאילן בשלשה דרכים לערלה ולרבעי ולשביעית. ולירק בדרך אחד שבשעת לקיטתו עישורו,
כי פליגי בבהמה קשורה. למאן דאמר גזרה שמא תמות חיישינן. ולמאן דאמר גזרה שמא תברח לא חיישינן. ומאן דאמר גזרה שמא תברח, ניחוש שמא תמות? מיתה לא שכיחא. והאיכא רווחא דביני ביני? דעביד ליה בהוצא ודפנא. ודלמא רבעה? דמתיחה באשלי מלעיל. ולמאן דאמר גזרה שמא תמות נמי, הא מתיחה באשלי מלעיל. זמנין דמוקים בפחות משלשה סמוך לסכך,

עשרה מעשר ראשון, תשעה מעשר שני, ומיחל ושותה מיד, דברי רבי מאיר. רבי יהודה ורבי יוסי ורבי שמעון אוסרין. איפוך. רבי מאיר חייש למיתה, ורבי יהודה לא חייש למיתה, דתניא. עשאה לבהמה דופן לסוכה רבי מאיר פוסל,
שאני התם, דאמר קרא. לכם לאכלה. לכם דומיא דלאכלה מי שהנאתו וביעורו שוה. יצאו עצים, שהנאתן אחר ביעורן. והאיכא עצים דמשחן, דהנאתן וביעורן שוה. אמר רבא. סתם עצים, להסקה הן עומדין. ועצים להסקה, תנאי היא, דתניא. אין מוסרין פירות שביעית לא למשרה ולא לכבוסה. רבי יוסי אומר. מוסרין.

מיבעי ליה לכדתניא. כי יובל היא קדש. מה קדש תופס את דמיו אף שביעית תופסת את דמיה. תניא כוותיה דרבי אלעזר, ותניא כוותיה דרבי יוחנן. תניא כוותיה דרבי אלעזר. שביעית תופסת את דמיה, שנאמר. כי יובל היא קדש תהיה לכם, מה קדש תופס את דמיו ואסור, אף שביעית תופסת את דמיה ואסורה. אי, מה קדש תופס דמיו ויוצא לחולין,
הא למה לי קרא, דבר שאין מתכוין הוא, ודבר שאין מתכוין מותר. אמר אביי. לא נצרכא אלא לרבי יהודה, דאמר דבר שאין מתכוין אסור. רבא אמר. אפילו תימא רבי שמעון, מודה רבי שמעון בפסיק רישיה ולא ימות. ואביי לית ליה האי סברא? והא אביי ורבא דאמרי תרוייהו. מודה רבי שמעון בפסיק רישיה ולא ימות. בתר דשמעה מרבא סברה. איכא דמתני להא דאביי ורבא אהא.

רבא אמר, אמר קרא. הוא לבדו יעשה לכם, הוא ולא מכשירין. לבדו ולא מילה שלא בזמנה, דאתיא מקל וחומר. רב אשי אמר. שבתון עשה הוא, והוה ליה יום טוב עשה ולא תעשה, ואין עשה דוחה את לא תעשה ועשה. כלל אמר רבי עקיבא וכו׳. אמר רב יהודה אמר רב. הלכה כרבי עקיבא. ותנן נמי גבי פסח כי האי גוונא. כלל אמר רבי עקיבא.

ואי אשמעינן גבי פסח, משום דלא נכרתו עליה שלש עשרה בריתות. אבל מילה דנכרתו עליה שלש עשרה בריתות אימא לידחו שבת, צריכא. מתני׳ עושין כל צרכי מילה [בשבת]. מוהלין ופורעין ומוצצין ונותנין עליה איספלנית וכמון. אם לא שחק מערב שבת לועס בשיניו ונותן.

מה הוא חנון ורחום אף אתה היה חנון ורחום. אלא אמר רב אשי. הא מני רבי יוסי היא, דתנן. בין שנראה בעליל, ובין שלא נראה בעליל מחללין עליו את השבת. רבי יוסי אומר. נראה בעליל אין מחללין עליו את השבת. ממאי? דילמא עד כאן לא קאמר רבי יוסי התם, דלא ניתנה שבת לידחות,
והיינו טעמא דשופר, והיינו טעמא דמגילה. אי הכי יום ראשון נמי.

אתה אומר ימים ואפילו לילות, או אינו אלא ימים ולא לילות? ודין הוא. נאמר כאן ימים, ונאמר בלולב ימים, מה להלן ימים ולא לילות, אף כאן ימים ולא לילות. או כלך לדרך זו. נאמר כאן ימים ונאמר במלואים ימים. מה להלן ימים ואפילו לילות, אף כאן ימים ואפילו לילות. נראה למי דומה. דנין דבר שמצותו כל היום מדבר שמצותו כל היום,

ואל יוכיח דבר שמצותו שעה אחת. או כלך לדרך זו. דנין דבר שמצותו לדורות מדבר שמצותו לדורות, ואל יוכיחו מלואים שאין נוהגין לדורות. תלמוד לומר. תשבו תשבו לגזרה שוה. נאמר כאן תשבו, ונאמר במלואים תשבו. מה להלן ימים ואפילו לילות, אף כאן ימים ואפילו לילות. ערבה שבעה. כיצד?

אינהו, דידעי בקיבועא דירחא לידחי. כי אתא בר הדיא, אמר. לא איקלע. כי אתא רבין וכל נחותי, אמרי. איקלע ולא דחי. ואלא קשיא? אמר רב יוסף. מאן לימא לן דערבה בנטילה? דלמא בזקיפה. איתיביה אביי. לולב וערבה ששה ושבעה. מאי לאו, כלולב. מה לולב בנטילה אף ערבה בנטילה. מידי איריא? הא כדאיתיה והא כדאיתיה. איתיביה אביי. בכל יום מקיפין את המזבח פעם אחת,
בשלמא לרבי משכחת לה בשנה מעוברת. דתניא. שנה תמימה, רבי אומר. מונה שלש מאות וששים וחמשה יום כמנין ימות החמה, וחכמים אומרים. מונה שנים עשר חדש מיום ליום, ואם נתעברה שנה נתעברה לו. משכחת לה לרבי דאקדשה בתר חג המצות, דכי מטא שילהי אדר בתראה שנה מליא, רגלים לא מלו. אלא לרבנן, היכי משכחת לה?

כדתני רב שמעיה. עצרת פעמים חמשה, פעמים ששה, פעמים שבעה. הא כיצד? שניהן מלאין חמשה, שניהן חסרין שבעה, אחד מלא ואחד חסר ששה. ומאן תנא דפליג עליה דרב שמעיה אחרים היא. דתניא, אחרים אומרים. אין בין עצרת לעצרת, אין בין ראש השנה לראש השנה, אלא ארבעה ימים בלבד. ואם היתה שנה מעוברת חמשה.
והשתא מייתי לה בגזירה שוה? הכי קאמר. אי לאו גזירה שוה, הוה מייתינא לה בהיקישא. השתא דאתיא בגזירה שוה היקישא לא צריך. והאי תנא מייתי לה בגזירה שוה ממדבר, דתניא. ותקעתם תרועה תקיעה בפני עצמה ותרועה בפני עצמה. אתה אומר תקיעה בפני עצמה ותרועה בפני עצמה,

או אינו אלא תקיעה ותרועה אחת היא כשהוא אומר. ובהקהיל את הקהל תתקעו ולא תריעו, הוי אומר. תקיעה בפני עצמה ותרועה בפני עצמה. ומנין שפשוטה לפניה תלמוד לומר. ותקעתם תרועה. ומנין שפשוטה לאחריה תלמוד לומר. תרועה יתקעו. רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקא אומר. אינו צריך, הרי הוא אומר. ותקעתם תרועה שנית, שאין תלמוד לומר שנית,

ומה תלמוד לומר שנית זה בנה אב, שכל מקום שנאמר תרועה תהא תקיעה שניה לה. אין לי אלא במדבר, בראש השנה מנין? תלמוד לומר. תרועה תרועה לגזירה שוה. ושלש תרועות נאמרו בראש השנה. שבתון זכרון תרועה, יום תרועה, והעברת שופר תרועה, ושתי תקיעות לכל אחת ואחת. מצינו למדין. שלש תרועות ושש תקיעות נאמרו בראש השנה,

מיבעי. ביום ולא בלילה. ואידך, ביום ולא בלילה מנא ליה? נפקא ליה מביום הכפורים. אי ביום הכפורים יליף, נגמור נמי מיניה לפשוטה לפניה ופשוטה לאחריה. והעברת תעבירו לא משמע להו. אלא מאי דרשי בהו? והעברת כדרב מתנא. דאמר רב מתנא. והעברת דרך העברתו, תעבירו דקאמר רחמנא נעבריה ביד.

ואידך? דרב מתנא מדשני בדיבוריה. תעבירו ביד לא מצית אמרת, דגמר עברה עברה ממשה. כתיב הכא. והעברת שופר תרועה, וכתיב התם. ויצו משה ויעבירו קול במחנה, מה להלן בקול אף כאן בקול. ולהאי תנא דמייתי לה ממדבר, אי מה להלן חצוצרות, אף כאן חצוצרות? תלמוד לומר. תקעו בחדש שופר בכסה ליום חגנו,

אי זהו חג שהחדש מתכסה בו? הוי אומר זה ראש השנה, וקאמר רחמנא. שופר. אתקין רבי אבהו בקסרי. תקיעה, שלשה שברים, תרועה, תקיעה. מה נפשך? אי ילולי יליל לעביד תקיעה תרועה ותקיעה, ואי גנוחי גנח לעביד תקיעה שלשה שברים ותקיעה. מספקא ליה אי גנוחי גנח אי ילולי יליל.

תקיעה מזה ותרועה מזה יצא. ואפילו בסירוגין, ואפילו כל היום כולו. ומי אמר רבי יוחנן הכי? והאמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יהוצדק. בהלל ובמגילה, אם שהה כדי לגמור את כולה חוזר לראש. לא קשיא. הא דידיה, הא דרביה. ודידיה לא? והא רבי אבהו הוה שקיל ואזיל בתריה דרבי יוחנן והוה קרי קריאת שמע,
אמר רבא. האי דוחקא דהוי בכלה מנייהו הוי. הני ברכי דשלהי מנייהו. הני מאני דרבנן דבלו מחופיא דידהו. הני כרעי דמנקפן מנייהו. האי מאן דבעי למידע להו לייתי קיטמא נהילא, ונהדר אפורייה, ובצפרא חזי כי כרעי דתרנגולא. האי מאן דבעי למחזינהו,

ליתי שלייתא דשונרתא אוכמתא בת אוכמתא בוכרתא בת בוכרתא, וליקליה בנורא, ולשחקיה, ולימלי עיניה מניה, וחזי להו. ולשדייה בגובתא דפרזלא, ולחתמיה בגושפנקא דפרזלא, דילמא גנבי מניה, ולחתום פומיה, כי היכי דלא ליתזק. רב ביבי בר אביי עבד הכי, חזא ואתזק,

מנין שהקדוש ברוך הוא מצוי בבית הכנסת שנאמר. אלהים נצב בעדת אל. ומנין לעשרה שמתפללין ששכינה עמהם שנאמר. אלהים נצב בעדת אל. ומנין לשלשה שיושבין בדין ששכינה עמהם, שנאמר. בקרב אלהים ישפט.
גמ׳ אמר רבי אמי. בדליקה התירו לומר כל המכבה אינו מפסיד. נימא מסייע ליה. גוי שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה מפני שאין שביתתו עליהן. כבה הוא דלא אמרינן ליה, הא כל המכבה אינו מפסיד אמרינן ליה. אימא סיפא, אל תכבה לא אמרינן ליה, וכל המכבה אינו מפסיד נמי לא אמרינן ליה. אלא מהא ליכא למשמע מינה.

ועל צואה של קטן, ועל עקרב שלא תישך. אמר רבי יהודה. מעשה בא לפני רבן יוחנן בן זכאי בערב, ואמר. חוששני לו מחטאת. גמ׳ רב יהודה ורב ירמיה בר אבא ורב חנן בר רבא איקלעו לבי אבין דמן נשיקיא. לרב יהודה ורב ירמיה בר אבא אייתו להו פורייתא, לרב חנן בר רבא לא אייתו ליה.

אשכחיה מתני ליה לבריה. ועל צואה של קטן מפני קטן. אמר ליה. אבין שטיא מתני שטותא לבניה, והלא היא עצמה מוכנת לכלבים. וכי תימא דלא חזיא ליה מאתמול והתניא. נהרות המושכין ומעיינות הנובעין הרי הן כרגלי כל אדם. ואלא היכי אתנייה? אימא. על צואה של תרנגולים מפני קטן.

אמר עולא ואיתימא רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. בנישופין בו. אמר רבי אבא בר כהנא. פעם אחת נפל אחד בבית המדרש, ועמד ניותי אחד והרגו. אמר רבי. פגע בו כיוצא בו. איבעיא להו. פגע בו כיוצא בו דשפיר עבד, או לא? תא שמע,

אבא בר מרתא דהוא אבא בר מניומי הוו מסקי ביה דבי ריש גלותא זוזי. אייתיוה, קא מצערי ליה. הוה שדי רוקא. אמר להו ריש גלותא. אייתו מאנא סחיפו עלויה, אמר להו. לא צריכיתו, הכי אמר רבי יהודה. רוק דורסו לפי תומו. אמר להו. צורבא מרבנן הוא, שבקוה. אמר רבי אבא בר כהנא אמר רבי חנינא.

פמוטות של בית רבי מותר לטלטלן בשבת, אמר ליה רבי