portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
ואף על גב דאמר רב ספרא. תרי כמאה ומאה כתרי, הני מילי לענין עדות, אבל לענין אומדנא בתר דעות אזלינן. והני מילי לענין אומדנא דממונא, אבל הכא ספק נפשות הוא. והא מדקתני סיפא. ואם אין שם בקיאין מאכילין אותו על פי עצמו, מכלל דרישא דאמר צריך. חסורי מיחסרא והכי קתני. במה דברים אמורים דאמר לא צריך אני,

מניין היו יודעין שהאירו עיניו משיבחין בין טוב לרע. אמר אביי. ובטעמא. תנו רבנן. מי שאחזו בולמוס מאכילין אותו הקל הקל, טבל ונבילה מאכילין אותו נבילה. טבל ושביעית שביעית. טבל ותרומה תנאי היא. דתניא. מאכילין אותו טבל ואין מאכילין אותו תרומה. בן תימא אומר. תרומה ולא טבל. אמר רבה. היכא דאפשר בחולין,

ראו נא כי אורו עיני כי טעמתי מעט דבש הזה. ומאי. אף על פי שאין ראיה לדבר. דהתם לאו בולמוס אחזיה. אמר אביי. לא שנו, אלא לאחר אכילה, אבל קודם אכילה מגרר גריר, דכתיב. וימצאו איש מצרי בשדה ויקחו אותו אל דוד ויתנו לו לחם ויאכל וישקוהו מים. ויתנו לו פלח דבילה ושני צמוקים ויאכל ותשב רוחו אליו

לא היו דברים מעולם. אמר להו רבי מאיר. אמאי לא דייקיתו בשמא? אמרו ליה. אמאי לא אמרת לן מר? אמר להו. אימר דאמרי אנא חששא, אחזוקי מי אמרי? משכוהו ועיילוהו לחנותא, חזו טלפחי אשפמיה, אזלו ויהבו סימנא לדביתהו ושקלוה לכיסייהו ואייתו. אזל איהו וקטליה לאיתתיה. היינו (דתנן). מים ראשונים האכילו בשר חזיר.
שלשה דברים עשה משה מדעתו, והסכים הקדוש ברוך הוא עמו. הוסיף יום אחד מדעתו, ופירש מן האשה, ושבר את הלוחות. הוסיף יום אחד מדעתו, מאי דרש?

בתחילה פירש מתן שכרה, דכתיב. וישב משה דברים שמשיבין דעתו של אדם, ולבסוף פירש עונשה, דכתיב. ויגד משה דברים שקשין לאדם כגידין. תא שמע. ששי ששי בחודש, ששי בשבת, קשיא לרבנן. הא נמי רבי יוסי היא. ששי למאי? רבא אמר.

אמרי לך רבנן. אייר דההיא שתא עבורי עברוה. תא שמע דלא עברוה ניסן שבו יצאו ישראל ממצרים. בארבעה עשר שחטו פסחיהם, בחמשה עשר יצאו, ולערב לקו בכורות. לערב סלקא דעתך?. אלא אימא. מבערב לקו בכורות. ואותו היום חמישי בשבת היה. השלים ניסן ואירע אייר להיות בשבת.

ראשון למעשה בראשית. ראשון לנשיאים. ראשון לכהונה. ראשון לעבודה. ראשון לירידת האש. ראשון לאכילת קדשים. ראשון לשכון שכינה. ראשון לברך את ישראל. ראשון לאיסור הבמות. ראשון לחדשים. ומדריש ירחא דניסן דהא שתא חד בשבא דאשתקד בארבעה.

דתניא, אחרים אומרים. אין בין עצרת לעצרת ואין בין ראש השנה לראש השנה אלא ארבעה ימים בלבד, ואם היתה שנה מעוברת חמשה. הוה ליה ריש ירחא דאייר מעלי שבתא, וריש ירחא דסיון שבתא, קשיא בין לרבי יוסי בין לרבנן. לרבי יוסי שבעה חסרין
במועדו ואפילו בטומאה.

חד בעולה, וחד בשלמים. וצריכא, דאי כתב רחמנא בעולה, הוה אמינא. עולה היא דחמירא, שכן כליל, אבל שלמים דלא חמירי, אימא לא. ואי כתב רחמנא שלמים, הוה אמינא. אדרבה, דאית בהו שתי אכילות. אבל עולה דלית בה שתי אכילות, אימא לא, קא משמע לן. ורבי אליעזר נמי, הכתיב והבשר תאכל.

שמע מינה. דם אף על פי שאין בשר, ושמע מינה. שאין הבשר מותר באכילה עד שיזרק הדם. ורבי יהושע, אין הבשר מותר באכילה עד שיזרק הדם קל וחומר הוא, ומה אימורין דכי ליתנהו לא מעכבי, כי איתנהו מעכבי, דם, דכי ליתיה מעכב, כי איתיה לא כל שכן דמעכב. ורבי אליעזר?

ודברי רבי יהושע בזבחים, שהיה אומר. אם אין דם אין בשר, אם אין בשר אין דם. דברי רבי אליעזר במנחות, שהיה אומר. קומץ אף על פי שאין שירים, דברי רבי יהושע במנחות, שהיה אומר. אם אין קומץ אין שירים, אם אין שירים אין קומץ. אלא, קסבר רבי יהושע. הציץ מרצה על העולין ועל האכילות. אי הכי, אמאי כמדת רבי יהושע פסולה?

אאבוד ושרוף. אלא נטמא, למאן קתני? לרבי אליעזר פשיטא, השתא יש לומר אבוד ושרוף דליתנהו, מכשיר רבי אליעזר, נטמא דאיתיה מיבעיא? אלא פשיטא לרבי יהושע, וקתני פסולה. ועוד, תניא רבי יהושע אומר. כל זבחים שבתורה, בין שנטמא בשר וחלב קיים,

ובין שנטמא חלב ובשר קיים זורק את הדם. אבל נטמאו תרווייהו לא. אלמא קסבר רבי יהושע אין הציץ מרצה על העולין ולא על האכילות. אלא. לעולם רבי יהושע היא מתניתין, ולא קשיא. כאן לכתחלה, כאן דיעבד. כי אמר רבי יהושע לכתחלה, דיעבד לא.

אלא, לא קשיא. כאן ביחיד, כאן בציבור.
שרפרף להדום רגליו, שנאמר. השמים כסאי והארץ הדום רגלי. כי אתא רב דימי, אמר. שמונה עשרה קללות קילל ישעיה את ישראל, ולא נתקררה דעתו עד שאמר להם המקרא הזה. ירהבו הנער בזקן והנקלה בנכבד. שמונה עשרה קללות, מאי נינהו? דכתיב.

כי הנה האדון ה׳ צבאות מסיר מירושלם ומיהודה משען ומשענה כל משען לחם וכל משען מים גבור ואיש מלחמה שופט ונביא וקוסם וזקן. שר חמשים ונשוא פנים ויועץ וחכם חרשים ונבון לחש. ונתתי נערים שריהם ותעלולים ימשלו בם וגו׳. משען אלו בעלי מקרא.

ואיש מלחמה זה שיודע לישא וליתן במלחמתה של תורה. שופט זה דיין שדן דין אמת לאמיתו. נביא כמשמעו. קוסם זה מלך, שנאמר. קסם על שפתי מלך. זקן זה שראוי לישיבה. שר חמשים אל תקרי שר חמשים, אלא שר חומשין. זה שיודע לישא וליתן בחמשה חומשי תורה. דבר אחר. שר חמשים כדרבי אבהו.

דבר. לחש זה שראוי למסור לו דברי תורה שניתנה בלחש. ונתתי נערים שריהם. מאי ונתתי נערים שריהם? אמר רבי אלעזר. אלו בני אדם שמנוערין מן המצות. ותעלולים ימשלו בם אמר רב פפא בר יעקב. תעלי בני תעלי. ולא נתקררה דעתו, עד שאמר להם. ירהבו הנער בזקן והנקלה בנכבד אלו בני אדם שמנוערין מן המצות,

ירהבו במי שממולא במצות כרמון. והנקלה בנכבד יבא מי שחמורות דומות עליו כקלות, וירהבו במי שקלות דומות עליו כחמורות. אמר רב קטינא. אפילו בשעת כשלונה של ירושלים לא פסקו מהם בעלי אמנה, שנאמר. כי יתפש איש באחיו בית אביו שמלה לך קצין תהיה לנו. דברים שבני אדם מתכסין כשמלה, ישנן תחת ידך.

לא אהיה חובש לא הייתי מחובשי בית המדרש. ובביתי אין לחם ואין שמלה שאין בידי לא מקרא ולא משנה ולא גמרא. ודלמא שאני התם, דאי אמר להו גמירנא אמרי ליה. אימא לן. הוה ליה למימר גמר ושכח. מאי לא אהיה חובש לא אהיה חובש כלל. איני?. והאמר רבא.

לא חרבה ירושלים עד שפסקו ממנה בעלי אמנה, שנאמר. שוטטו בחוצות ירושלם וראו נא ודעו ובקשו ברחובותיה אם תמצאו איש אם יש עושה משפט מבקש אמונה ואסלח לה. לא קשיא. הא בדברי תורה, הא במשא ומתן. בדברי תורה הוו, במשא ומתן לא הוו.

מיד ירד רבן יוחנן בן זכאי מעל החמור, ונתעטף, וישב על האבן תחת הזית. אמר לו. רבי, מפני מה ירדת מעל החמור? אמר. אפשר אתה דורש במעשה מרכבה, ושכינה עמנו, ומלאכי השרת מלוין אותנו, ואני ארכב על החמור?. מיד פתח רבי אלעזר בן ערך במעשה המרכבה ודרש. וירדה אש מן השמים, וסיבבה

נתקשרו שמים בעבים ונראה כמין קשת בענן, והיו מלאכי השרת מתקבצין ובאין לשמוע, כבני אדם שמתקבצין ובאין לראות במזמוטי חתן וכלה. הלך רבי יוסי הכהן וסיפר דברים לפני רבן יוחנן בן זכאי, ואמר. אשריכם ואשרי יולדתכם, אשרי עיני שכך ראו. ואף אני ואתם, בחלומי מסובין היינו על הר סיני,
אם כן לכתוב רחמנא בשבת ובלכת מאי בשבתך ובלכתך? בשבת דידך ובלכת דידך הוא דמחייבת, הא דמצוה פטירת. אי הכי אפילו כונס את האלמנה נמי? האי טריד, והאי לא טריד. אי משום טרדא, אפילו טבעה ספינתו בים נמי. וכי תימא. הכי נמי, אלמה אמר רבי אבא בר זבדא אמר רב. אבל חייב בכל המצות האמורות בתורה,

חוץ מן התפילין, שהרי נאמר בהם פאר, שנאמר. פארך חבוש עליך?. התם טריד טרדא דמצוה, הכא טריד טרדא דרשות. ובית שמאי? ההוא מבעי להו פרט לשלוחי מצוה. ובית הלל אמרי. ממילא שמע מינה דאפילו בדרך נמי קרי. תנו רבנן, בית הלל אומרים. עומדין וקורין, יושבין וקורין, ומטין וקורין, הולכין בדרך וקורין, עושין במלאכתן וקורין.

ומעשה ברבי ישמעאל ורבי אלעזר בן עזריה, שהיו מסובין במקום אחד, והיה רבי ישמעאל מוטה, ורבי אלעזר בן עזריה זקוף. כיון שהגיע זמן קריאת שמע, הטה רבי אלעזר וזקף רבי ישמעאל. אמר לו רבי אלעזר בן עזריה לרבי ישמעאל. ישמעאל אחי, אמשול לך משל למה הדבר דומה משל לאחד שאומרים לו זקנך מגודל. אמר להם. יהיה כנגד המשחיתים. אף כך אתה, כל זמן שאני זקוף אתה מוטה,

עכשיו כשאני הטתי אתה זקפת. אמר לו. אני עשיתי כדברי בית הלל, ואתה עשית כדברי בית שמאי. ולא עוד אלא שמא יראו התלמידים ויקבעו הלכה לדורות. מאי ולא עוד? וכי תימא. בית הלל נמי אית להו מטין, הני מילי דמטה ואתא מעיקרא. אבל הכא,

רב נחמן בר יצחק אמר. עשה כדברי בית שמאי חייב מיתה. דתנן, אמר רבי טרפון. אני הייתי בא בדרך והטתי לקרות כדברי בית שמאי וסכנתי בעצמי מפני הלסטים, אמרו לו. כדאי היית לחוב בעצמך, שעברת על דברי בית הלל. מתני׳ בשחר מברך שתים לפניה ואחת לאחריה. ובערב מברך שתים לפניה ושתים לאחריה. אחת ארוכה ואחת קצרה.

מקום שאמרו להאריך אינו רשאי לקצר, לקצר אינו רשאי להאריך. לחתום אינו רשאי שלא לחתום, שלא לחתום אינו רשאי לחתום. גמ׳ מאי מברך? אמר רבי יעקב אמר רבי אושעיא. יוצר אור ובורא חשך. לימא. יוצר אור ובורא נוגה. כדכתיב קאמרינן. אלא מעתה עשה שלום ובורא רע,
דתניא, רבי יהושע אומר. שוקלין מנה כנגד מנה ביום טוב. אמר רב יוסף. הלכה כרבי יהושע, הואיל ותנן בבכורות כותיה. דתנן. פסולי המוקדשין הנאתן להקדש, ושוקלין מנה כנגד מנה בבכור. אמר ליה אביי. ודלמא לא היא, עד כאן לא קאמר רבי יהושע הכא, אלא דליכא בזיון קדשים,

אבל התם דאיכא בזיון קדשים לא. אי נמי, עד כאן לא קאמרי רבנן התם אלא משום דלא מחזי כעובדין דחול, אבל הכא דמחזי כעובדין דחול לא. למימרא דקפדי אהדדי? והא הנהו שב בניתא דאתו לבי רבי, ואשתכח חמש מנייהו בי רבי חייא, ולא קפיד רבי שמעון ברבי.

אמר רב פפא, שדי גברא בינייהו. אי רבי חייא ורבי ישמעאל ברבי יוסי, אי רבי שמעון ברבי ובר קפרא. מתני׳ אין משחיזין את הסכין ביום טוב, אבל משיאה על גבי חברתה. גמ׳ אמר רב הונא. לא שנו אלא במשחזת של אבן, אבל במשחזת של עץ מותר. אמר רב יהודה אמר שמואל.

הא דאמרת של אבן אסור, לא אמרן אלא לחדדה, אבל להעביר שמנוניתה מותר. מכלל דבשל עץ אפילו לחדדה, נמי מותר. איכא דמתני לה אסיפא. בשל עץ מותר, אמר רב יהודה אמר שמואל. הא דאמרת בשל עץ מותר, לא אמרן אלא להעביר שמנוניתה, אבל לחדדה אסור.

אין בין יום טוב לשבת אלא אוכל נפש בלבד. רבי יהודה מתיר אף מכשירי אוכל נפש. מאי טעמא דתנא קמא אמר קרא. הוא לבדו יעשה לכם. הוא ולא מכשיריו. ורבי יהודה, אמר קרא. לכם, לכם לכל צרכיכם. ותנא קמא, הא כתיב לכם? אמר לך. ההוא, לכם ולא לגוים. ואידך נמי, הא כתיב הוא, אמר לך.

שומטו ומניחו בקרן זוית. אמר רב חייא בר אשי אמר רב הונא. והוא שיש עליו כזית בשר. רבינא אמר. אף על פי שאין עליו בשר מותר לטלטלו, מידי דהוה אקוץ ברשות הרבים. אמר רב חיננא בריה דרב איקא. שפוד, שפחות, וגומות רב מלכיו.
אלא אמר רב פפא, מהכא. והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל באש ישרף, שאין תלמוד לומר לא יאכל, מה תלמוד לומר לא יאכל? אם אינו ענין לגופו, דהא נפקא ליה מקל וחומר ממעשר הקל. ומה מעשר הקל, אמרה תורה לא בערתי ממנו בטמא בשר קדש חמור לא כל שכן?. וכי תימא אין מזהירין מן הדין.

הנותר בשריפה, ואין כל איסורין שבתורה בשריפה. אמר ליה רבינא לרב אשי. ואימא, לעבור עליו בשני לאוין. לאו מי אמר אביי. אכל פוטיתא לוקה ארבע. נמלה לוקה חמש. צירעה לוקה שש. אמר ליה. כל היכא דאיכא למדרש דרשינן, ולא מוקמינן בלאוי יתירי.

והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל דרישיה למה לי? לרבות עצים ולבונה. והבשר כל טהור יאכל בשר דסיפיה למה לי? לרבות אימורין. אימורין מהתם נפקא, דתניא. והנפש אשר תאכל בשר מזבח השלמים אשר לה׳ לרבות את האימורין. התם טומאת הגוף בכרת, הכא טומאת בשר בלאו.

לפי שכל איסורין שבתורה אין לוקין עליהם אלא דרך הנאתן. אמר רבי זירא, אף אנן נמי תנינא. אין סופגין את הארבעים משום ערלה, אלא על היוצא מן הזיתים ומן הענבים בלבד. ואילו מתותים תאנים ורמונים לא. מאי טעמא לאו משום דלא קאכיל להו דרך הנאתן?. אמר ליה אביי. בשלמא אי אשמעינן פרי גופא דלא קאכיל ליה דרך הנאתו שפיר,

אלא הכא, משום דזיעה בעלמא הוא. אמר אביי. הכל מודים בכלאי הכרם שלוקין עליהן אפילו שלא כדרך הנאתן, מאי טעמא משום דלא כתיב בהו אכילה. מיתיבי, איסי בן יהודה אומר. מנין לבשר בחלב שהוא אסור? נאמר כאן כי עם קדוש אתה, ונאמר להלן ואנשי קדש תהיון לי. מה להלן אסור, אף כאן אסור.

ואין לי אלא באכילה, בהנאה מנין? אמרת, קל וחומר. ומה ערלה שלא נעבדה בה עבירה, אסורה בהנאה. בשר בחלב שנעבדה בו עבירה, אינו דין שיהא אסור בהנאה? מה לערלה שכן לא היתה לה שעת הכושר תאמר בבשר בחלב שהיתה לו שעת הכושר. חמץ בפסח יוכיח שהיה לו שעת הכושר, ואסור בהנאה.

מה לחמץ בפסח שכן ענוש כרת, תאמר בבשר בחלב שאינו ענוש כרת. כלאי הכרם יוכיחו, שאין ענוש כרת ואסור בהנאה.
מיתיבי. נכרי ונכרית, עבודה זרה ומשמשיה הן ולא היסטן. רבי עקיבא אומר. הן והיסטן. בשלמא לרבי אלעזר ניחא, אלא לרבה קשיא. אמר לך רבה. וליטעמיך נכרי ונכרית נמי, הן ולא היסטן?. והתניא.

דבר אל בני ישראל וגו׳ בני ישראל מטמאין בזיבה ואין גוים מטמאין בזיבה, אבל גזרו עליהן שיהו כזבין לכל דבריהן. אלא רבה מתרץ לטעמיה. נכרי ונכרית הן והיסטן ואבן מסמא שלהן. עבודה זרה היא והיסטה, אבל לא אבן מסמא שלה. רבי עקיבא אומר. עבודה זרה היא והסיטה ואבן מסמא שלה.

ורבי אלעזר מתרץ לטעמיה. נכרי ונכרית הן והיסטן ואבן מסמא שלהן. עבודה זרה היא ולא היסטה. ורבי עקיבא אומר. עבודה זרה היא והסיטה. מתקיף לה רב אשי. מאי הן? אלא אמר רב אשי, הכי קאמר. גוי וגויה, בין הן שהסיטו את אחרים ובין אחרים שהסיטו אותן טמאים.

היכא דהדיוט יכול להחזירה לא תיבעי לך, דכמאן דמחברא דמי. כי תיבעי לך היכא דאין הדיוט יכול להחזירה, מאי? כיון דאין הדיוט יכול להחזירה כמאן דמתברא דמי, או דילמא הא לא מחסרה. ואיכא דבעי לה להך גיסא. היכא דאין הדיוט יכול להחזירה לא תיבעי לך, דכמאן דמתברא דמי,

כי תבעי לך היכא דהדיוט יכול להחזירה, מאי? כיון דהדיוט יכול להחזירה כמאן דמחברא דמי, או דילמא השתא מיהת הא משלפא ושדיא, תיקו. בעי רב אחדבוי בר אמי. עבודה זרה פחותה מכזית, מהו? מתקיף לה רב יוסף. למאי? אילימא לענין איסורא, לא יהא אלא זבוב בעל עקרון. דתניא.

וישימו להם בעל ברית לאלהים, זה זבוב בעל עקרון. מלמד שכל אחד ואחד עשה דמות יראתו ומניחה בתוך כיסו, כיון שזוכרה מוציאה מתוך כיסו ומחבקה ומנשקה. אלא לענין טומאה מאי? כיון דאיתקש לשרץ. מה שרץ בכעדשה, אף עבודה זרה נמי בכעדשה. או דילמא, הא איתקש למת. מה מת בכזית, אף עבודה זרה בכזית.

למאי הלכתא אקשה רחמנא לשרץ לטמויי בכעדשה, לנדה לטמויי באבן מסמא, אקשה רחמנא למת לטמויי באהל. טומאת עבודה זרה דרבנן היא, וקולא וחומרא לקולא מקשינן, לחומרא לא מקשינן. מתני׳ מנין לספינה שהיא טהורה שנאמר. דרך אניה בלב ים. גמ׳ פשיטא, אניה בלב ים היא.

מפני מה אמרו ספינת הירדן טמאה מפני שטוענים אותה ביבשה, ומורידין אותה למים. אמר רב יהודה אמר רב. לעולם אל ימנע אדם את עצמו מבית המדרש ואפילו שעה אחת, שהרי כמה שנים נשנית משנה זו בבית המדרש ולא נתגלה טעמה עד שבא רבי חנינא בן עקביא ופירשה.
אמר רבי אסי, דרש רבי שילא איש כפר תמרתא. ומה כתב שלמטה שלזכותן של ישראל אינו נמחק, כתב שלמעלה לא כל שכן. לא נעשה עמו דבר. אמר רבא.

שדרה אסתר ואסרתינהו לכולהו בי בני ולכולהו אומני. עייליה איהו לבי בני ואסחיה, ואזל ואייתי זוזא מביתיה וקא שקיל ביה מזייה. בהדי דקא שקיל ליה אינגיד ואיתנח. אמר ליה. אמאי קא מיתנחת? אמר ליה. גברא דהוה חשיב ליה למלכא מכולהו רברבנוהי, השתא לישוייה בלנאי וספר? אמר ליה. רשע, ולאו ספר של כפר קרצום היית? תנא.

ובא מלאך וסטר ידה כלפי המן. והמלך קם בחמתו וגו׳ והמלך שב מגנת הביתן. מקיש שיבה לקימה. מה קימה בחימה, אף שיבה בחימה. דאזל ואשכח למלאכי השרת דאידמו ליה כגברי, וקא עקרי לאילני דבוסתני, ואמר להו. מאי עובדייכו? אמרו ליה. דפקדינן המן.

בכה על שני מקדשים שעתידין להיות בחלקו של בנימין ועתידין ליחרב. ובנימין בכה על צואריו בכה על משכן שילה, שעתיד להיות בחלקו של יוסף ועתיד ליחרב. והנה עיניכם רואות ועיני אחי בנימין. אמר רבי אלעזר, אמר להם. כשם שאין בלבי על בנימין אחי, שלא היה במכירתי, כך אין בלבי עליכם. כי פי המדבר אליכם.

אמר רבי יוחנן. ויו דויזתא צריך למימתחה בזקיפא כמורדיא דלברות. מאי טעמא כולהו בחד זקיפא אזדקיפו. אמר רבי חנינא בר פפא, דרש רבי שילא איש כפר תמרתא. כל השירות כולן נכתבות אריח על גבי לבינה ולבינה על גבי אריח חוץ משירה זו ומלכי כנען, שאריח על גבי אריח ולבינה על גבי לבינה. מאי טעמא שלא תהא תקומה למפלתן.

ויאמר המלך לאסתר המלכה בשושן הבירה הרגו היהודים. אמר רבי אבהו. מלמד שבא מלאך וסטרו על פיו. ובבאה לפני המלך אמר עם הספר. אמר אמרה מיבעי ליה. אמר רבי יוחנן, אמרה לו. יאמר בפה מה שכתוב בספר. דברי שלום ואמת. אמר רבי תנחום, ואמרי לה אמר רבי אסי.

מלמד שצריכה שרטוט כאמיתה של תורה. ומאמר אסתר קיים. מאמר אסתר אין, דברי הצומות לא?. אמר רבי יוחנן. דברי הצומות ... ומאמר אסתר קיים (את ימי) הפורים האלה. כי מרדכי היהודי משנה למלך אחשורוש וגדול ליהודים ורצוי לרוב אחיו. לרוב אחיו, ולא לכל אחיו. מלמד שפירשו ממנו מקצת סנהדרין.

אמר רב יוסף. גדול תלמוד תורה יותר מהצלת נפשות, דמעיקרא חשיב ליה למרדכי בתר ארבעה, ולבסוף בתר חמשה. מעיקרא כתיב. אשר באו עם זרובבל ישוע נחמיה שריה רעליה מרדכי בלשן, ולבסוף כתיב. הבאים עם זרובבל ישוע נחמיה עזריה רעמיה נחמני מרדכי בלשן. אמר רב ואיתימא רב שמואל בר מרתא.
כלל אמר רבי עקיבא. כל מלאכה שאפשר לעשותה מערב שבת אינה דוחה את השבת,

נוהגין היו בשעת הסכנה שהיו מביאין מכוסה על פי עדים. איבעיא להו, עדים דקאמר. איהו וחד, או דילמא. הוא ותרי. תא שמע. ובסכנה מכסהו על פי עדים. אי אמרת בשלמא הוא ותרי שפיר, אלא אי אמרת הוא וחד, מאי עדים? שראוים להעיד במקום אחר. ועוד אמר רבי אליעזר,

אמר רבי יצחק. עיר אחת היתה בארץ ישראל שהיו עושין כרבי אליעזר והיו מתים בזמנן. ולא עוד, אלא שפעם אחת גזרה מלכות הרשעה גזרה על ישראל על המילה, ועל אותה העיר לא גזרה.
לא נטלטל עור אגב בשר?. מי דמי? התם נעשה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר, הכא כולו נעשה בסיס לדבר האסור. אלא הכי קאמרי ליה. אם מביאין תיק שיש בתוכו מעות מעלמא להציל בו ספר תורה, לא נטלטל עור אגב בשר?. והיא גופה מנלן? אילימא דמדהיכא דאית ביה לא שדי להו, איתויי נמי מייתינן מי דמי?.

הני מילי לאוכלין ומשקין, אבל לספר תורה בחד לחי סגי. מתני׳ מצילין מזון שלש סעודות. הראוי לאדם לאדם, הראוי לבהמה לבהמה. כיצד? נפלה דליקה בלילי שבת מצילין מזון שלש סעודות. בשחרית מצילין מזון שתי סעודות. במנחה מזון סעודה אחת. רבי יוסי אומר.

לעולם מצילין מזון שלש סעודות. גמ׳ מכדי בהיתרא קטרח, נציל טפי? אמר רבא. מתוך שאדם בהול על ממונו, אי שרית ליה אתי לכבויי. אמר ליה אביי, אלא הא דתניא. נשברה לו חבית בראש גגו מביא כלי ומניח תחתיה, ובלבד שלא יביא כלי אחר ויקלוט, כלי אחר ויצרף. התם, מאי גזירה איכא?

ועד כאן לא קאמר רבי יהושע התם, משום דאיכא צער בעלי חיים, אבל הכא דליכא צער בעלי חיים לא. תנו רבנן. הציל פת נקיה אין מציל פת הדראה, פת הדראה מציל פת נקיה. ומצילין מיום הכפורים לשבת, אבל לא משבת ליום הכפורים. ואין צריך לומר משבת ליום טוב, ולא משבת לשבת הבאה. תנו רבנן.

שכח פת בתנור וקידש עליו היום מצילין מזון שלש סעודות, ואומר לאחרים. בואו והצילו לכם. וכשהוא רודה, לא ירדה במרדה, אלא בסכין. איני?. והא תנא דבי רבי ישמעאל. לא תעשה כל מלאכה, יצא תקיעת שופר ורדיית הפת שהיא חכמה ואינה מלאכה? כמה דאפשר לשנויי משנינן. אמר רב חסדא.

לעולם ישכים אדם להוצאת שבת, שנאמר. והיה ביום הששי והכינו את אשר יביאו, לאלתר. אמר רבי אבא. בשבת חייב אדם לבצוע על שתי ככרות, דכתיב. לחם משנה. אמר רב אשי. חזינא ליה לרב כהנא דנקט תרתי ובצע חדא. אמר. לקטו כתיב. רבי זירא הוה בצע אכולה שירותיה. אמר ליה רבינא לרב אשי.

רבי אמי ורבי אסי כי מיקלע להו ריפתא דעירובא שרו עילויה, אמרי. הואיל ואיתעביד בה חדא מצוה ליתעביד בה מצוה אחרינא. כיצד? נפלה דליקה כו׳. תנו רבנן. כמה סעודות חייב אדם לאכול בשבת שלש. רבי חידקא אומר. ארבע. אמר רבי יוחנן, ושניהם מקרא אחד דרשו.

ויאמר משה אכלוהו היום כי שבת היום לה׳ היום לא תמצאהו בשדה.

רבי חידקא סבר. הני תלתא היום לבר מאורתא, ורבנן סברי. סברי. בהדי
כל העולם כולו ניזון בשביל חנינא בני, וחנינא בני דיו בקב חרובים מערב שבת לערב שבת.

רבי חייא בר לולייני שמעינהו להנך ענני דקאמרי. ניתו ונישדי מיא בעמון ומואב. אמר לפניו. רבונו של עולם. כשנתת תורה לעמך ישראל חזרת על כל אומות העולם ולא קיבלוה, ועכשיו אתה נותן להם מטר? שדו הכא. שדיוה אדוכתיהו. דרש רבי חייא בר לולייני, מאי דכתיב. צדיק כתמר יפרח כארז בלבנון ישגה, אם נאמר תמר למה נאמר ארז,

אילו נאמר ארז ולא נאמר תמר, הייתי אומר. מה ארז אין עושה פירות אף צדיק חס ושלום אין עושה פירות לכך נאמר תמר ונאמר ארז. וארז גזעו מחליף? והתניא. הלוקח אילן מחבירו לקוץ, מגביהו מן הקרקע טפח וקוצץ. בסדן השקמה שני טפחים. בבתולת השקמה שלשה טפחים. בקנים ובגפנים מן הפקק ולמעלה.

כשמנסכין את המים בחג, תהום אומר לחבירו. אבע מימיך, קול שני ריעים אני שומע. שנאמר. תהום אל תהום קורא לקול צנוריך וגו׳. אמר רבה. לדידי חזי לי האי רידיא, דמי לעיגלא ופריטא שפוותיה וקיימא בין תהומא תתאה לתהומא עילאה. לתהומא עילאה אמר ליה. חשור מימיך. לתהומא תתאה אמר ליה. אבע מימיך, שנאמר. הנצנים נראו בארץ
אימיה דאביי עבדא ליה, ולא אכל. דביתהו דזעירא עבדא ליה לרב חייא בר אשי, ולא אכל. אמרה ליה. לרבך עבדי ליה ואכל, ואת לא אכלת? אמר רבא בר שבא. הוה קאימנא קמיה דרבינא ובחשי ליה בשופתא דתומא ואכל. אמר מר זוטרא. לית הלכתא ככל הני שמעתתא, אלא כי הא דאתמר.

חרדל שלשו מערב שבת, למחר ממחו בין ביד בין בכלי ונותן לתוכו דבש. ולא יטרוף, אלא מערב. שחליים ששחקן מערב שבת, למחר נותן לתוכן שמן וחומץ, וממשיך לתוכן אמיתא. ולא יטרוף אלא מערב. שום שריסקו מערב שבת, למחר נותן לתוכו פול וגריסין, ולא ישחוק אלא מערב, וממשיך את אמיתא לתוכן. מאי אמיתא? נינייא.

אמר אביי. שמע מינה האי נינייא מעליא לתחלי. ועושין אנומלין בשבת. תנו רבנן. עושין אנומלין בשבת, ואין עושין אלונטית. ואיזו היא אנומלין ואיזו היא אלונטית? אנומלין יין ודבש ופלפלין. אלונטית יין ישן ומים צלולין ואפרסמון, דעבדי לבי מסותא למיקר. אמר רב יוסף. זימנא חדא עלית בתר מר עוקבא לבי באני. כי נפקי,

אבל הכא כיון דאישתי חמשא ומעלי שבתא, אי לא שתי בשבת מיסתכן. מיסתמיך ואזיל רב אחא בר יוסף אכתפיה דרב נחמן בר יצחק בר אחתיה. אמר ליה. כי מטינן לבי רב ספרא עיילינן. כי מטו עייליה. בעא מיניה. מהו לכסכוסי כיתניתא בשבתא? לרכוכי כיתניתא קא מיכוין ושפיר דמי, או דילמא לאולודי חיורא קמיכוין ואסיר?

אמר ליה. לרכוכי קא מיכוין ושפיר דמי. כי נפק אתא, אמר ליה. מאי בעא מר מיניה? אמר ליה בעי מיניה. מהו לכסכוסי כיתניתא בשבתא, ואמר לי. שפיר דמי. ותבעי ליה למר סודרא? סודרא לא קא מיבעיא לי, דבעי מרב הונא ופשט לי. ותיפשיט ליה למר מסודרא? אמר ליה. התם מיחזי כי אולודי חיורא,

הכא לא מיחזי כאולודי חיורא. אמר רב חסדא. האי כיתניתא משלפא לדידה מקניא שרי, קניא מינה אסיר. אמר רבא. ואם כלי קיואי הוא מותר. אמר רב חסדא. האי כישתא דירקא, אי חזיא למאכל בהמה שרי לטלטולה, ואי לא אסיר. אמר רב חייא בר אשי אמר רב. האי תליא, דבשרא שרי לטלטולה, דכוורי אסיר. אמר רב קטינא.

העומד באמצע המטה, כאילו עומד בכריסה של אשה. ולאו מילתא היא. ואמר רב חסדא. בר בי רב דזבין ירקא ליזבין אריכא, כישא כי כישא, ואורכא ממילא. ואמר רב חסדא. בר בי רב דזבין קניא ליזבין אריכא, טונא כי טונא, ואורכא ממילא. ואמר רב חסדא. בר בי רב [דלא נפישא ליה ריפתא] לא ליכול ירקא, משום דגריר.

ואמר רב חסדא. אנא לא בעניותי אכלי ירקא, ולא בעתירותי אכלי ירקא. בעניותי משום דגריר. בעתירותי דאמינא. היכא דעייל ירקא, ליעול בשרא וכוורי. ואמר רב חסדא. בר בי רב דלא נפישא ליה ריפתא לא ליבצע בצועי. ואמר רב חסדא.

ולא תיפנון היכא דמפנו גברייכו. וכי קא קארי איניש אבבא לא תימרון מנו, אלא מני. נקיט מרגניתא בחדא ידיה וכורא בחדא ידיה. מרגניתא אחוי להו, וכורא לא אחוי להו עד דמיצטערן, והדר אחוי להו. אין שולין את הכרשינין. מתניתין דלא
איזהו מעוות שאינו יכול להתקן? זה הבא על הערוה והוליד ממנה ממזר. אם תאמר בגונב וגוזל יכול הוא להחזירו, ויתקן. רבי שמעון בן יוחי אומר. אין קורין מעוות אלא למי שהיה מתוקן בתחילה ונתעוות, ואי זה? זה תלמיד חכם הפורש מן התורה. גמ׳ מנהני מילי? אמר רבי יוחנן משום רבי ישמעאל. נאמר עצרת בשביעי של פסח,

אף על גב דלא חזי בראשון חזי בשני. ומי אמר רבי יוחנן הכי? והאמר חזקיה. נטמא ביום מביא, בלילה אינו מביא. ורבי יוחנן אמר. אף בלילה נמי מביא. אמר רבי ירמיה. שאני טומאה, דיש לה תשלומין בפסח שני. מתקיף לה רב פפא. הניחא למאן דאמר פסח שני תשלומין דראשון הוא.

אלא למאן דאמר שני רגל בפני עצמו הוא, מאי איכא למימר? אלא אמר רב פפא. קסבר רבי יוחנן לילה אינו מחוסר זמן. ומי אמר רבי יוחנן הכי? והאמר רבי יוחנן. ראה אחת בלילה ושתים ביום מביא. שתים בלילה ואחת ביום אינו מביא. ואי סלקא דעתך קסבר רבי יוחנן לילה אינו מחוסר זמן,

אפילו שתים בלילה ואחת ביום מביא. כי קאמר רבי יוחנן, לדברי האומר לילה מחוסר זמן, לדברי האומר פשיטא. שתים ביום ואחת בלילה אצטריכא ליה. סלקא דעתך אמינא כאתקפתא דרב שישא בריה דרב אידי, קא משמע לן כדרב יוסף. עבר הרגל ולא חג אינו חייב באחריותו, ועל זה נאמר. מעות לא יוכל לתקון וחסרון לא יוכל להימנות.

האי להימנות, להמלאות מיבעי ליה. אלא, זה (שמנוהו) שנמנו חביריו לדבר מצוה, והוא לא נמנה עמהן. תניא נמי הכי. מעות לא יוכל לתקון זה שביטל קריאת שמע של שחרית, או קריאת שמע של ערבית, או שביטל תפלה של שחרית או תפלה של ערבית. וחסרון לא יוכל להימנות זה שנמנו חביריו לדבר מצוה והוא לא נמנה עמהן.

אין אומר בקרו גמל בקרו חזיר, אלא בקרו טלה. ואי זה זה תלמיד חכם שפירש מן התורה. רבי יהודה בן לקיש אמר. כל תלמיד חכם שפירש מן התורה, עליו הכתוב אומר. כצפור נודדת מן קנה כן איש נודד ממקומו, ואומר. מה מצאו אבותיכם בי עול כי רחקו מעלי. לא קשיא. כאן באחותו פנויה, כאן באשת איש. ואי בעית אימא. הא והא באשת איש, ולא קשיא.

כאן באונס, כאן ברצון. ואיבעית אימא הא והא באונס, ולא קשיא. כאן באשת כהן, כאן באשת ישראל. וליוצא ולבא אין שלום, אמר רב. כיון שיוצא אדם מדבר הלכה לדבר מקרא שוב אין לו שלום. ושמואל אמר. זה הפורש מתלמוד למשנה. ורבי יוחנן אמר. אפילו מתלמוד לתלמוד. מתני׳
רב אמר. אישתבש כהני, ושמואל אמר. לא אישתבש כהני. רב אמר. אישתבש כהני רביעי בקדש בעא מינייהו, ואמרו ליה טהור. ושמואל אמר. לא אישתבש כהני חמישי בקדש בעא מינייהו, ואמרו ליה. טהור.

גופא. רב תני משקי בית מטבחיא, ולוי תנא משקי בי מדבחיא. ללוי, הניחא אי סבירא ליה כשמואל, דאמר. דכן מלטמא טומאת אחרים אבל טומאת עצמן יש להן משכחת לה דנגעי כולהו בראשון. אלא אי סבר ליה כרב, דאמר. דכן ממש היכי משכחת לה? על כרחך כשמואל סבירא ליה.

לא, למעוטי נטמאו בחוץ והכניסן בפנים. והא במקומן קאמר. הכי קאמר. לא אמרו דכן אלא שנטמאו במקומן. תניא כוותיה דרב. הדם והמים משקי בית מטבחיא שנטמאו בין בכלים בין בקרקע טהורין. (רבן) שמעון אומר. בכלים טמאין, בקרקע טהורין. אמר רב פפא.

נטמא תוכו נטמא גבו, נטמא גבו נטמא תוכו. ואי סלקא דעתך טומאת משקין לטמא כלים דאורייתא, מה לי נטמא מחמת משקין, מה לי נטמא מחמת שרץ? אמר רב יהודה אמר שמואל. חזר בו רבי יהודה. רבינא אמר. לעולם לא הדר, הא במשקין הבאין מחמת ידים. הא במשקין הבאין מחמת שרץ. אי הכי,

אדתני במה דברים אמורים שנטמאו מחמת משקין, ליפלוג וליתני בדידה. במה דברים אמורים במשקין הבאין מחמת ידים. אבל במשקין הבאין מחמת שרץ, נטמא תוכו נטמא גבו, נטמא גבו נטמא תוכו. אלא מחוורתא כדשנין