portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אלא למאן דאמר שני בתים זה לפנים מזה, מאי מכפלה? שכפולה בזוגות. ממרא קרית ארבע, אמר רבי יצחק, קרית הארבע זוגות. אדם וחוה, אברהם ושרה, יצחק ורבקה, יעקב ולאה. ויהי בימי אמרפל, רב ושמואל, חד אמר. נמרוד שמו. ולמה נקרא שמו אמרפל?

בני גליל שלא הקפידו על לשונם, לא נתקיימה תורתם בידם. מידי בקפידא תליא מילתא? אלא. בני יהודה דדייקי לישנא, ומתנחי להו סימנא, נתקיימה תורתן בידן. בני גליל דלא דייקי לישנא, ולא מתנחי להו סימנא, לא נתקיימה תורתן בידם. בני יהודה גמרו מחד רבה, נתקיימה תורתן בידם. בני גליל דלא גמרי מחד רבה,

ואמר רבי יוחנן. מניין שמחל לו הקדוש ברוך הוא על אותו עון שנאמר. מחר אתה ובניך עמי. עמי במחיצתי. אמר רבי אבא. אי איכא דמשאיל להו לבני יהודה דדייקי לשני מאברין תנן או מעברין תנן, אכוזו תנן או עכוזו תנן, ידעי. שאילינהו ואמרי ליה.

דכד שדרו לך עילויה לא מטי כרעיך אארעא. אמהתא דבי רבי כי הוה משתעיא בלשון חכמה, אמרה הכי. עלת נקפת בכד, ידאון נישריא לקיניהון. וכד הוה בעי דליתבון, הוה אמרה להו. יעדי בתר חברתה מינה, ותתקפי עלת בכד, כאילפא דאזלא בימא.

רבי יוסי בר אסיין כי הוה משתעי בלשון חכמה, אמר. עשו לי שור במשפט בטור מסכן. וכד הוה שאיל באושפיזא, אמר הכי. גבר פום דין חי, מה זו טובה יש? רבי אבהו כי הוה משתעי בלשון חכמה, הוה אמר הכי. אתריגו לפחמין, ארקיעו לזהבין, ועשו לי שני מגידי בעלטה. איכא דאמרי. ויעשו לי בהן שני מגידי בעלטה.

הצפיננו היכן רבי אלעאי צפון. אמר להן. עלץ בנערה אהרונית אחרונית עירנית והנעירתו. אמרי לה אשה. ואמרי לה מסכתא. אמרי ליה לרבי אלעאי. הצפיננו היכן רבי אבהו צפון. אמר להן. נתייעץ במכתיר והנגיב למפיבשת. אמר רבי יהושע בן חנניה. מימי לא נצחני אדם חוץ מאשה תינוק ותינוקת.

אמרה לי. רבי, שמא לא הנחת פאה בראשונים? ולא כך אמרו חכמים. אין משיירין פאה באלפס, אבל משיירין פאה בקערה. תינוקת מאי היא? פעם אחת הייתי מהלך בדרך, והיתה דרך עוברת בשדה, והייתי מהלך בה. אמרה לי תינוקת אחת. רבי, לא שדה היא זו? אמרתי לה. לא, דרך כבושה היא. אמרה לי. ליסטים כמותך כבשוה. תינוק מאי היא?

אמר לי. זו קצרה וארוכה, וזו ארוכה וקצרה. והלכתי בקצרה וארוכה, כיון שהגעתי לעיר מצאתי שמקיפין אותה גנות ופרדיסין. חזרתי לאחורי. אמרתי לו. בני, הלא אמרת לי קצרה? אמר לי. ולא אמרתי לך ארוכה? נשקתיו על ראשו, ואמרתי לו.

אשריכם ישראל שכולכם חכמים גדולים אתם, מגדולכם ועד קטנכם. רבי יוסי הגלילי הוה קא אזיל באורחא, אשכחה לברוריה אמר לה. באיזו דרך נלך ללוד? אמרה ליה. גלילי שוטה, לא כך אמרו חכמים. אל תרבה שיחה עם
אלא דחזי למזגא עלויה, אבל התם לא. אלא, אי קשיא הא קשיא. בית שמאי אומרים. אין מסלקין את התריסין ביום טוב, ובית הלל מתירין אף להחזיר. אלמא, גבי שמחת יום טוב בית שמאי לחומרא ובית הלל לקולא, ורמינהי. השוחט חיה ועוף ביום טוב וכו׳. בשלמא בית שמאי אבית שמאי לא קשיא. התם דאיכא דקר נעוץ, הכא ליכא דקר נעוץ.

מחלוקת בבריכה ראשונה, דבית שמאי סברי. גזרינן דלמא אתי לאמלוכי. ובית הלל סברי. לא גזרינן. אבל בבריכה שניה דברי הכל בעומד ואומר זה וזה אני נוטל סגיא. ובית הלל למה ליה למימר זה וזה אני נוטל? לימא. מכאן אני נוטל למחר?

וקמטלטל מידי דלא חזי ליה. אי נמי זימנין דמשתכחי כלהו כחושים ושביק להו, ואתי לאמנועי משמחת יום טוב. מתני׳ זמן שחורים ומצא לבנים, לבנים ומצא שחורים, שנים ומצא שלשה אסורים. שלשה ומצא שנים מותרים. בתוך הקן ומצא לפני הקן אסורין, ואם אין שם אלא הם הרי אלו מותרים.

שחורים ולבנים, והשכים ומצא שחורים במקום לבנים ולבנים במקום שחורים. מהו דתימא. הני אינהו נינהו ואתהפוכי אתהפוך, קא משמע לן. הנך אזדו לעלמא, והני אחריני נינהו. לימא מסייע ליה לרבי חנינא. דאמר רבי חנינא. רוב וקרוב הלך אחר הרוב. כדאמר אביי בדף, הכא נמי בדף.

הניח מנה ומצא מאתים חולין ומעשר שני מעורבין זה בזה, דברי רבי. וחכמים אומרים. הכל חולין. הניח מאתים ומצא מנה, מנה מונח ומנה מוטל, דברי רבי. וחכמים אומרים. הכל חולין. אפילו תימא רבנן, הא אתמר עלה. רבי יוחנן ורבי אלעזר דאמרי תרוייהו. שאני גוזלות, הואיל ועשויין לדדות.

ולמה לי לשנויי עלה שאני גוזלות הואיל ועשויין לדדות? והא אתמר עלה דההיא, דרבי יוחנן ורבי אלעזר, חד אמר. בשני כיסין מחלוקת, אבל בכיס אחד דברי הכל חולין. וחד אמר. בכיס אחד מחלוקת, אבל בשני כיסין דברי הכל מנה מונח ומנה מוטל. בשלמא למאן דאמר בשני כיסין מחלוקת,

היינו דאיצטריך לשנויי הכא שאני גוזלות הואיל ועשויין לדדות. אלא למאן דאמר בכיס אחד מחלוקת, אבל בשני כיסין דברי הכל מנה מונח ומנה מוטל השתא למה לי לשנויי עלה? הא אמרת בשני כיסין לא פליגי. אמר רב אשי. הכא בגוזלות מקושרים וכיסים מקושרים עסקינן. גוזלות
בערבי פסחים נשחט בשבע ומחצה, וקרב בשמונה ומחצה בין בחול בין בשבת. חל ערב פסח להיות בערב שבת, נשחט בשש ומחצה, וקרב בשבע ומחצה, והפסח אחריו. גמ׳ מנא הני מילי?

אלא אמר רבא. מצותו דתמיד משינטו צללי ערב. מאי טעמא? דאמר קרא. בין הערבים, מעידנא דמתחיל שמשא למערב. הלכך, בשאר ימות השנה דאיכא נדרים ונדבות, דרחמנא אמר. עליה חלבי השלמים, ואמר מר (עליה חלבי השלמים). עליה השלם כל הקרבנות כולם מאחרינן ליה תרתי שעי, ועבדינן ליה בשמונה ומחצה. בערבי פסחים, דאיכא פסח אחריו,

ומתניתין דקתני בין בחול בין בשבת רבי ישמעאל היא. במאי קא מיפלגי? במוספין קודמין לבזיכין קמיפלגי. רבי ישמעאל סבר. מוספין קודמין לבזיכין. עבד להו למוספין בשש, ובזיכין בשבע, ועביד ליה לתמיד בשבע ומחצה. רבי עקיבא סבר. בזיכין קודמין למוספין. בזיכין בחמש, ומוספין בשש, ועביד ליה לתמיד בשש ומחצה.

מתקיף לה רבא. מידי רבי עקיבא כסידרו בערב הפסח שחל להיות בערב שבת קתני?. כסידרו בערב הפסח סתמא קתני. אלא אמר רבא, הכי קאמר. כסידרו בחול דעלמא כך סידרו בשבת בערב הפסח, דברי רבי ישמעאל. רבי עקיבא אומר. כסידרו בערב הפסח. ומתניתין דקתני בין בחול בין בשבת, רבי עקיבא היא.

ומתניתין דקתני בין בחול בין בשבת דברי הכל היא. במאי קמיפלגי? בגזרת נדבות ונדרים קמיפלגי. רבי ישמעאל סבר. גזרינן שבת אטו חול, ורבי עקיבא סבר. לא גזרינן. אי לא גזרינן, ניעבדיה בשש ומחצה. קסבר. מוספין קודמין לבזיכין. מוספין בשש, ובזיכין בשבע,

ועביד ליה לתמיד בשבע ומחצה. מיתיבי. תמיד, כל השנה כולה קרב כהלכתו. נשחט בשמונה ומחצה, וקרב בתשע ומחצה. ובערב הפסח, נשחט בשבע ומחצה, וקרב בשמונה ומחצה. חל להיות בשבת כחל להיות בשני בשבת, דברי רבי ישמעאל. רבי עקיבא אומר. כסידרו בערב הפסח.

אמר לך אביי. לא תימא כסידרו כל השנה, אלא אימא. כסידרו כל השנים כולן, דברי רבי ישמעאל. רבי עקיבא אומר. כסידרו ערב הפסח שחל להיות בערב שבת. תנו רבנן. מנין שלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר, תלמוד לומר. וערך עליה העולה. מאי תלמודא? אמר רבא. העולה עולה ראשונה.

ומנין שאין דבר קרב אחר תמיד של בין הערבים, תלמוד לומר. והקטיר עליה חלבי השלמים. מאי תלמודא? אמר אביי. עליה שלמים, ולא על חבירתה שלמים. מתקיף לה רבא. אימא שלמים הוא דלא
רבי שמעון אומר. אף לכרוב. נימא תלתא תנאי הוו? לא, תרי תנאי הוו, ותנא קמא דרבי שמעון היינו רבי יוסי, ותנא קמא דרבי יוסי היינו רבי שמעון. ומאי אף אקמייתא. תנו רבנן. בן בוהיין נתן פיאה לירק, ובא אביו ומצאן לעניים שהיו טעונין ירק ועומדין על פתח הגינה.

שהן אמה על אמה כעובי דינר זהב, ולרגל היו מקפלין אותן ומניחין אותן על גב מעלה בהר הבית, כדי שיהו עולי רגלים רואין שמלאכתם נאה ואין בה דלם. תנא, אבא שאול אומר. קורות של שקמה היו ביריחו, והיו בעלי זרועות נוטלין אותן בזרוע, עמדו בעלים והקדישום לשמים.

עליהם ועל כיוצא בהם אמר אבא שאול בן בטנית משום אבא יוסף בן חנין. אוי לי מבית בייתוס אוי לי מאלתן, אוי לי מבית חנין אוי לי מלחישתן, אוי לי מבית קתרוס אוי לי מקולמוסן, אוי לי מבית ישמעאל בן פיאכי אוי לי מאגרופן. שהם כהנים גדולים, ובניהן גיזברין, וחתניהם אמרכלין, ועבדיהן חובטין את העם במקלות.

תנו רבנן. ארבע צווחות צוחה עזרה. ראשונה. צאו מכאן בני עלי שטימאו היכל ה׳. ועוד צווחה. צא מיכן יששכר איש כפר ברקאי שמכבד את עצמו ומחלל קדשי שמים. דהוה כריך ידיה בשיראי ועביד עבודה. ועוד צווחה העזרה. שאו שערים ראשיכם ויכנס ישמעאל בן פיאכי תלמידו של פנחס, וישמש בכהונה גדולה.

ועוד צווחה העזרה. שאו שערים ראשיכם ויכנס יוחנן בן נרבאי תלמידו של פנקאי וימלא כריסו מקדשי שמים. אמרו עליו על יוחנן בן נרבאי שהיה אוכל שלש מאות עגלים, ושותה שלש מאות גרבי יין, ואוכל ארבעים סאה גוזלות בקינוח סעודה. אמרו. כל ימיו של יוחנן בן נרבאי לא נמצא נותר במקדש. מאי סלקא ביה ביששכר איש כפר ברקאי?

כבשים קודמים לעזים בכל מקום, יכול מפני שמובחרין במינן תלמוד לומר. אם כבש יביא קרבנו, מלמד ששניהן שקולין כאחד. רבינא אמר. אפילו מקרא נמי לא קרא, דכתיב. אם כבש, אם עז, אי בעי כבש לייתיה, אי בעי עז לייתיה. הדרן עלך מקום שנהגו
רבא אמר. כולה קרא יתירא הוא, דאם כן לכתוב רחמנא ובהראות, מאי וביום? שמע מינה. יש יום שאתה רואה בו, ויש יום שאי אתה רואה בו. ואביי, ההוא מיבעי ליה ביום ולא בלילה. ורבא, ביום ולא בלילה מנא ליה? נפקא ליה מלכל מראה עיני הכהן. ואביי, ההוא מיבעי ליה למעוטי סומא באחת מעיניו.

ורבא נמי מיבעי ליה להכי? אין, הכי נמי. ואלא ביום ולא בלילה מנא ליה? נפקא ליה מכנגע נראה לי בבית. לי ולא לאורי. ואביי, אי מהתם הוה אמינא. הני מילי טומאה דלאו דגופיה, אבל טומאה דגופיה אפילו לאורו נמי,

ולא יספידנו קודם לרגל שלשים יום. גמ׳ ורמינהו. המלקט עצמות אביו ואמו הרי זה מתאבל עליהם כל היום, ולערב אין מתאבל עליהן. ואמר רב חסדא. אפילו צרורין לו בסדינו. אמר אביי. אימא, מפני ששמחת הרגל עליו. ולא יערער על מתו. מאי לא יערער על מתו? אמר רב.

כד הדר ספדנא במערבא, אמרי. יבכון עמיה כל מרירי ליבא. קודם הרגל שלשים יום. מאי שנא שלשים יום? אמר רב כהנא אמר רב יהודה אמר רב. מעשה באדם אחד שכינס מעות לעלות לרגל, ובא ספדן ועמד על פתח ביתו, ונטלתן אשתו ונתנתן לו, ונמנע ולא עלה. באותה שעה אמרו.

מאי בינייהו? איכא בינייהו דקעביד בחנם. מתני׳ אין חופרין כוכין וקברות במועד, אבל מחנכין את הכוכין במועד. ועושין נברכת במועד, וארון עם המת בחצר. רבי יהודה אוסר אלא אם כן יש עמו נסרים. גמ׳ מאי כוכין ומאי קברות? אמר רב יהודה. כוכין בחפירה, וקברות בבנין. תניא נמי הכי.

אלו הן כוכין ואלו הן קברות, כוכין בחפירה, וקברות בבנין. אבל מחנכין את הכוכין. כיצד מחנכין? אמר רב יהודה. שאם היה ארוך מקצרו. במתניתא תנא. מאריך בו, ומרחיב בו. ועושין נברכת כו׳. מאי נברכת? אמר רב יהודה. זו בקיע. והתניא. הנברכת והבקיע.

מתני׳ אין נושאין נשים במועד, לא בתולות ולא אלמנות, ולא מייבמין מפני ששמחה היא לו. אבל מחזיר הוא את גרושתו. ועושה אשה תכשיטיה במועד. רבי יהודה אומר. לא תסוד, מפני שניוול הוא לה. ההדיוט תופר כדרכו, והאומן מכליב.
ורבנן? כדרב מתנה. דאמר רב מתנה. מאי שור פר שהוא גדול כפר. עולא אמר. היינו טעמא דרבנן, כדרב חסדא. דאמר רב חסדא. מפני מה אין כהן גדול נכנס בבגדי זהב לפני ולפנים לעבוד עבודה לפי שאין קטיגור נעשה סניגור. ולא? והא איכא דם פר. הואיל ואשתני אשתני. והא איכא ארון וכפורת וכרוב. חוטא בל יקריב קאמרינן.

והא איכא כף ומחתה. חוטא בל יתנאה קא אמרינן. והא איכא בגדי זהב מבחוץ. מבפנים קא אמרינן. שופר נמי מבחוץ הוא. כיון דלזכרון הוא כבפנים דמי. והא תנא מפני שהוא קרן קאמר. חדא ועוד קאמר. חדא דאין קטיגור נעשה סניגור, ועוד מפני שהוא קרן.

ורבי יוסי? אמר לך. דקא אמרת אין קטיגור נעשה סניגור הני מילי מבפנים, והאי שופר מבחוץ הוא. ודקא אמרת מפני שהוא קרן כל השופרות נמי אקרו קרן. אביי אמר, היינו טעמייהו דרבנן. שופר אמר רחמנא, ולא שנים ושלשה שופרות. והא דפרה, כיון דקאי גילדי גילדי מיתחזי כשנים ושלשה שופרות. והא תנא מפני שהוא קרן קאמר. חדא ועוד קאמר.

חדא דשופר אחד אמר רחמנא, ולא שנים ושלשה שופרות. ועוד מפני שהוא קרן. ורבי יוסי אמר לך. דקאמרת שופר אחד אמר רחמנא, ולא שנים ושלשה שופרות כיון דמחברי אהדדי, חד הוא. ודקאמרת מפני שהוא קרן כל השופרות נמי אקרו קרן. מאי משמע דהאי יובלא לישנא דדכרא הוא? דתניא, אמר רבי עקיבא.

כשהלכתי לערביא, היו קורין לדכרא יובלא. ואמר רבי עקיבא. כשהלכתי לגליא, היו קורין לנדה גלמודה. מאי גלמודה גמולה דא מבעלה. ואמר רבי עקיבא. כשהלכתי לאפריקי, היו קורין למעה קשיטה. למאי נפקא מינה? לפרושי מאה קשיטה דאורייתא, מאה דנקי. אמר רבי. כשהלכתי לכרכי הים, היו קורין למכירה כירה.

למאי נפקא מינה? לפרושי אשר כריתי לי. אמר רבי שמעון בן לקיש. כשהלכתי לתחום קן נשרייא, היו קורין לכלה נינפי, ולתרנגול שכוי. לכלה נינפי מאי קרא. יפה נוף משוש כל הארץ. ולתרנגול שכוי אמר רב יהודה אמר רב, ואיבעית אימא רבי יהושע בן לוי. מאי קרא מי שת בטוחות חכמה או מי נתן לשכוי בינה.

מתני׳ שופר של ראש השנה של יעל פשוט ופיו מצופה זהב, ושתי חצוצרות מן הצדדין. שופר מאריך וחצוצרות מקצרות, שמצות היום בשופר. ובתעניות בשל זכרים כפופין, ופיהן מצופה כסף, ושתי חצוצרות באמצע. שופר מקצר וחצוצרות מאריכות, שמצות היום בחצוצרות. שוה היובל לראש השנה לתקיעה ולברכות. רבי יהודה אומר. בראש השנה תוקעין בשל זכרים וביובלות בשל יעלים.

במאי קמיפלגי? מר סבר. בראש השנה כמה דכייף איניש דעתיה, טפי מעלי. וביום הכפורים כמה דפשיט איניש דעתיה, טפי מעלי. ומר סבר. בראש השנה כמה דפשיט איניש דעתיה, טפי מעלי. ובתעניות כמה דכייף איניש דעתיה, טפי
אמר רב חסדא. במחלוקת שנויה, ורבי יהושע היא. דתנן, כלל אמר רבי יהושע. כל שטומאתו ושיעורו שוה מצטרף. טומאתו ולא שיעורו, שיעורו ולא טומאתו, לא טומאתו ולא שיעורו אין מצטרפין. רב נחמן אמר. אפילו תימא רבנן, עד כאן לא קא אמרי רבנן התם, אלא לענין טומאה, דשם טומאה חד היא. אבל הכא, משום יתובי דעתא הוא,

אכל אוכלין שאינן ראוין לאכילה, ושתה משקין שאינן ראוין לשתיה, ושתה ציר או מורייס פטור. גמ׳ אמר ריש לקיש. מפני מה לא נאמרה אזהרה בעינוי? משום דלא אפשר. היכי נכתוב? נכתוב רחמנא לא יאכל אכילה בכזית. נכתוב רחמנא לא תעונה קום אכול משמע. מתקיף לה רב הושעיא. נכתוב רחמנא השמר פן לא תעונה.

אמר רבינא. האי תנא, עצם עצם גמר. מופנה, דאי לא מופנה איכא למיפרך כדפרכינן. לאיי, אפנויי מופנה. חמשה קראי כתיבי במלאכה, חד לאזהרה דיממא, וחד לאזהרה דליליא, וחד לעונש דיממא, וחד לעונש דליליא, וחד לאפנויי למגמר עינוי ממלאכה, בין דיממא בין דליליא.
זבחי זבח המיוחד לי, ומאי ניהו? תמיד. רבי שמעון אומר. הפסח בארבעה עשר וכו׳. מאי טעמא דרבי שמעון?

דכתיב זבחי זבחי תרי זמני, קרי ביה. זבח, זבחיי. למאי הלכתא פלגינהו רחמנא מהדדי ולא כתב זבחיי? למימר. בזמן דאיכא זבח לא מחייב אזבחיי. בזמן דליכא זבח מחייב אזבחיי. ובמועד לשמו פטור וכו׳.

כהן הקרוב אצל המזבח זורקו זריקה אחת כנגד היסוד. יצתה כת ראשונה, ונכנסה כת שניה. יצתה שניה, נכנסה שלישית. כמעשה הראשונה כך מעשה השניה והשלישית. קראו את ההלל. אם גמרו שנו, ואם שנו שלשו, אף על פי שלא שלשו מימיהם. רבי יהודה אומר. מימיהם של כת שלישית לא הגיעו לאהבתי כי ישמע ה׳,

כל מי שאין לו מקום לתלות ולהפשיט מקלות דקים וחלקים היו שם, מניח על כתפו ועל כתף חבירו, ותולה ומפשיט. רבי אליעזר אומר. ארבעה עשר שחל להיות בשבת, מניח ידו על כתף חבירו, ויד חבירו על כתיפו, ותולה ומפשיט. קרעו, והוציא את אימוריו. נתנו במגיס, והקטירן על גבי המזבח.

חשיכה יצאו וצלו את פסחיהן. גמ׳ אמר רבי יצחק. אין הפסח נשחט אלא בשלש כתות של שלשים שלשים בני אדם. מאי טעמא? קהל ועדה וישראל. מספקא לן אי בבת אחת אי בזה אחר זה, הלכך בעינן שלש כתות של שלשים שלשים בני אדם. דאי בבת אחת הא איכא, ואי בזה אחר זה הא איכא,

והיו קוראין אותו פסח מעובין. נטל כוליא? הא בעי אקטורה. דהדר מקטיר להו. והכתיב. והקטירו, שלא יערב חלביו של זה בזה. דהדר מקטיר להו חדא חדא. והתניא והקטירם, שיהא כולו כאחד. אלא. תפיסה בעלמא, דשקיל מינייהו עד דיהבין ליה מידי אחרינא.

דתניא, רבי יוסי הגלילי אומר. את דמם תזרוק על המזבח ואת חלבם תקטיר דמו לא נאמר, אלא דמם. חלבו לא נאמר, אלא חלבם. למד על בכור ומעשר ופסח, שהן טעונין מתן דמים ואימורין לגבי מזבח. מנלן דטעונין יסוד? אמר רבי אלעזר. אתיא זריקה זריקה מעולה. כתיב הכא. את דמם תזרוק על המזבח,

וכתיב התם. וזרקו בני אהרן הכהנים את דמו על המזבח סביב, מה עולה טעונה יסוד אף פסח נמי טעון יסוד. ועולה גופה מנלן? אמר קרא. אל
ודילמא מאי אפר עפר דבר גיבול הוא?. והתניא אפר, והתניא עפר. מידי גבי הדדי תניא? תנו רבנן. פותקין מים לגינה ערב שבת עם חשיכה ומתמלאת והולכת כל היום כולו, ומניחין מוגמר תחת הכלים ערב שבת ומתגמרין והולכין כל היום כולו,

ומניחין גפרית תחת הכלים ערב שבת עם חשיכה ומתגפרין והולכין כל השבת כולה, ומניחין קילור על גבי העין ואיספלנית על גבי מכה ערב שבת עם חשיכה ומתרפאת והולכת כל היום כולו. אבל אין נותנין חטין לתוך הריחים של מים אלא בכדי שיטחנו מבעוד יום. מאי טעמא? אמר רבה. מפני שמשמעת קול. אמר ליה רב יוסף.

לבית הלל אף על גב דקעביד מעשה שרי. והשתא דאמרת דלבית שמאי אף על גב דלא עביד מעשה אסור, אי הכי, מוגמר וגפרית מאי טעמא שרו בית שמאי? התם מנח אארעא. גיגית ונר וקדרה ושפוד מאי טעמא שרו בית שמאי? דמפקר להו אפקורי. מאן תנא להא דתנו רבנן.

לא תמלא אשה קדרה עססיות ותורמסין ותניח לתוך התנור ערב שבת עם חשכה, ואם נתנן למוצאי שבת אסורין בכדי שיעשו. כיוצא בו. לא ימלא נחתום חבית של מים ויניח לתוך התנור ערב שבת עם חשכה, ואם עשה כן למוצאי שבת אסורין בכדי שיעשו. לימא בית שמאי היא ולא בית הלל?
אין מקדישין, ואין מעריכין, ואין מחרימין בזמן הזה. ואם הקדיש והעריך והחרים, בהמה תיעקר. פירות כסות וכלים ירקבו, מעות וכלי מתכות יוליך הנאה לים המלח. ואי זה הוא עיקור נועל דלת לפניה, והיא מתה מאליה. תקלה דמאי? אי תקלה דהקרבה, אפילו כל רעיות נמי.

אלא שעשו הכהנים גדולים קבע, ולא היו מניחין את ישראל להוליכו. אמר רבי יוסי. מעשה והוליכו ערסלא, וישראל היה. וכבש עשו לו מפני הבבליים, שהיו מתלשים בשערו ואומרים לו. טול וצא טול וצא. גמ׳ ואילו בני אהרן עם קדושך לא קאמר. מאן תנא? אמר רבי ירמיה. דלא כרבי יהודה,

איש להכשיר את הזר. פשיטא? מהו דתימא. כפרה כתיבא ביה, קא משמע לן. עתי ואפילו בשבת. למאי הלכתא? אמר רב ששת. לומר, שאם היה חולה מרכיבו על כתפו. כמאן, דלא כרבי נתן. דאי רבי נתן, האמר. חי נושא את עצמו. אפילו תימא רבי נתן, חלה שאני. אמר רפרם, זאת אומרת. עירוב והוצאה לשבת,

אמר להם. לא שאלתוני אלא על הכבשה. מהו להציל הרועה מן הארי? אמר להם. לא שאלתוני אלא על הרועה. ממזר, מה הוא לירש? מהו ליבם? מהו לסוד את ביתו? מהו לסוד את קברו? לא מפני שהפליגן בדברים. אלא מפני שלא אמר דבר שלא שמע מפי רבו מעולם. שאלה אשה חכמה את רבי אליעזר.

מאחר שמעשה העגל שוין, מפני מה אין מיתתן שוה? אמר לה. אין חכמה לאשה אלא בפלך, וכן הוא אומר. וכל אשה חכמת לב בידיה טוו. איתמר, רב ולוי. חד אמר. זיבח וקיטר בסייף. גפף ונישק במיתה. שמח בלבבו בהדרוקן. וחד אמר. עדים והתראה בסייף,

עדים בלא התראה במיתה, לא עדים ולא התראה בהדרוקן. אמר רב יהודה. שבטו של לוי לא עבד עבודה זרה, שנאמר. ויעמוד משה בשער המחנה וגו׳. יתיב רבינא וקאמר להא שמעתא. איתיביה בני רב פפא בר אבא לרבינא. האומר לאביו ולאמו לא ראיתיו.

אביו אבי אמו מישראל, אחיו אחיו מאמו מישראל, בניו בני בתו מישראל. וכבש עשו לו כו׳. אמר רבה בר בר חנה. לא בבליים היו, אלא אלכסנדריים היו. ומתוך ששונאים את הבבליים היו קורין אותן על שמן. תניא רבי יהודה אומר. לא בבליים היו, אלא אלכסנדריים היו. אמר לו רבי יוסי.
וכל העולם כולו על ידי שליח, שנאמר. הנתן מטר על פני ארץ ושלח מים על פני חוצות. ארץ ישראל שותה מי גשמים, וכל העולם כולו מתמצית,

דאמר רב יצחק בר יוסף אמר רבי יוחנן, כתיב. חשכת מים עבי שחקים, וכתיב. חשרת מים עבי שחקים. שקול כף ושדי אריש וקרי ביה חכשרת. ורבי יהושע, בהני קראי מאי דריש בהו? סבר לה כי הא דכי אתא רב דימי אמר, אמרי במערבא. נהור ענני זעירין מוהי. חשוך ענני סגיין מוהי.

מתני׳ בשלשה במרחשון שואלין את הגשמים. רבן גמליאל אומר. בשבעה בו, חמשה עשר יום אחר החג. כדי שיגיע אחרון שבישראל לנהר פרת. גמ׳ אמר רבי אלעזר. הלכה כרבן גמליאל. תניא, חנניה אומר. ובגולה, עד ששים בתקופה. אמר רב הונא בר חייא אמר שמואל. הלכה כחנניה. איני?. והא בעו מיניה משמואל. מאימת מדכרינן ותן טל ומטר?

אמר להו. מכי מעיילי ציבי לבי טבות רישבא. דילמא אידי ואידי חד שיעורא הוא. איבעיא להו. יום ששים, כלפני ששים או כלאחר ששים? תא שמע, רב אמר. יום ששים כלאחר ששים, ושמואל אמר. יום ששים כלפני ששים. אמר רב נחמן בר יצחק. וסימנך עלאי בעו מיא, תתאי לא בעו מיא. אמר רב פפא, הלכתא.

תניא נמי הכי. כשהתחילו היחידים להתענות, מתענין שני וחמישי ושני, ומפסיקין בראשי חדשים ובימים טובים הכתובין במגילת תענית. תנו רבנן. אל יאמר אדם תלמיד אני, איני ראוי להיות יחיד, אלא. כל תלמידי חכמים יחידים. איזהו יחיד ואיזהו תלמיד? יחיד כל שראוי למנותו פרנס על הצבור,

שכח ואכל ושתה אל יתראה בפני הצבור, ואל ינהיג עידונין בעצמו, שנאמר. ויאמר יעקב לבניו למה תתראו, אמר להם יעקב לבניו. אל תראו עצמכם כשאתם שבעין, לא בפני עשו ולא בפני ישמעאל, כדי שלא יתקנאו בכם. אל תרגזו בדרך, אמר רבי אלעזר, אמר להם יוסף לאחיו. אל תתעסקו בדבר הלכה, שמא תרגזו עליכם הדרך. איני?
ואין כל איסורין שבתורה בשריפה. והאי לא יאכל להכי הוא דאתא? האי מיבעי ליה לכדרבי אלעזר. דאמר רבי אלעזר. לא יאכל כי קדש הוא כל שבקדש פסול, בא הכתוב ליתן לא תעשה על אכילתו. אמר אביי. לעולם מקרא קמא, ואיפוך. דליכתוב באש תשרף, ולא בעי לא תאכל, מה תלמוד לומר לא תאכל אם אינו ענין לגופו,

דנפקא ליה מדרבי אלעזר, תנהו ענין לכל איסורין שבתורה. ואם אינו ענין לאכילה, תנהו ענין לאיסור הנאה. אי מה כאן בשריפה, אף כל איסורין שבתורה בשריפה. אמר קרא הנותר הנותר בשריפה, ואין כל איסורין שבתורה בשריפה. אמר ליה רב פפא לאביי. ואימא ליחודי ליה לאו לגופיה הוא דאתא, דאי מדרבי אלעזר אין לוקין על לאו שבכללות.

אמר רבי אבהו אמר רבי יוחנן. כל איסורין שבתורה אין לוקין עליהן אלא דרך אכילתן. למעוטי מאי? אמר רב שימי בר אשי. למעוטי שאם אכל חלב חי, שפטור. איכא דאמרי, אמר רבי אבהו אמר רבי יוחנן. כל איסורין שבתורה אין לוקין עליהן אלא דרך הנאתן. למעוטי מאי? אמר רב שימי בר אשי.
והתניא. מצא אבן אחת מצוינת תחתיה טמא. שתים, אם יש חורש ביניהן ביניהן טהור,

שלשה הם טמאין, וכל השדה כולה טהורה. ארבעה הן טהורין, וכל השדה כולה טמאה. דאמר מר. אין מרחיקין ציון ממקום טומאה, שלא להפסיד את ארץ ישראל. ויוצאין אף על הכלאים. ואכלאים בחולו של מועד נפקינן? ורמינהו. באחד באדר משמיעין על השקלים ועל הכלאים. בחמשה עשר בו קורין את המגילה בכרכים,

ויוצאין לקווץ את הדרכים, ולתקן הרחובות, ולמוד המקואות. ועושין כל צורכי רבים, ומצינין את הקברות, ויוצאין על הכלאים. רבי אלעזר ורבי יוסי בר חנינא, חד אמר. כאן בבכיר, כאן באפיל. וחד אמר. כאן בזרעים, כאן בירקות. אמר רבי אסי אמר רבי יוחנן.

לא שנו אלא שאין ניצן ניכר, אבל ניצן ניכר יוצאין עליהן. מאי שנא בחולו של מועד דנפקינן? אמר רבי יעקב אמר רבי יוחנן. משום שכר פעולה דמוזלי גבן. אמר רב זביד ואיתימא רב משרשיא. שמע מינה, כי יהבינן להו שכר מתרומת הלשכה יהבינן להו. דאי סלקא דעתך מדידהו יהבינן להו מאי נפקא לן מינייהו?

והיו בעלי בתים שמחין שתי שמחות. אחת שמנכשין להם שדותיהן, ואחת שמשליכין לפני בהמתם, התקינו שיהו עוקרין ומשליכין על הדרכים. ועדיין היו שמחין שמחה גדולה שמנכשין שדותיהן, התקינו שיהו מפקירין כל השדה כולה. מתני׳ רבי אליעזר בן יעקב אומר. מושכין את המים מאילן לאילן, ובלבד שלא ישקה את כל השדה.

מתני׳ צדין את האישות ואת העכברים משדה האילן ומשדה הלבן כדרכו במועד ובשביעית. וחכמים אומרים. משדה האילן כדרכו, ומשדה הלבן שלא כדרכו. ומקרין את הפירצה במועד, ובשביעית בונה כדרכו. גמ׳ מאי אישות? אמר רב יהודה. בריה שאין לה עינים.

אמר רבא בר ישמעאל ואיתימא רב יימר בר שלמיא. מאי קרא? כמו שבלול תמס יהלך נפל אשת בל חזו שמש. תנו רבנן. צדין את האישות ואת העכברים משדה הלבן ומשדה האילן כדרכו, ומחריבין חורי נמלים. כיצד מחריבין? רבן שמעון בן גמליאל אומר. מביא עפר מחור זה ונותן לתוך חור זה, והן חונקין זה את זה.

אמר רב יימר בר שלמיא משמיה דאביי. והוא דקאי בתרי עברי נהרא, והוא דליכא גשרא, והוא דליכא גמלא, והוא דליכא מצרא. עד כמה עד פרסה.
אילימא משום דכתיב. והבית אשר בנה המלך שלמה לה׳ ששים אמה ארכו ועשרים רחבו ושלשים אמה קומתו, וכתיב.

דתנן. ההיכל מאה על מאה ברום מאה. כותל אולם חמש, והאולם אחת עשרה, כותל ההיכל שש, וארכו ארבעים אמה, ואמה טרקסין, ועשרים אמה בית קדשי הקדשים, כותל ההיכל שש, והתא שש, וכותל התא חמש. אלא קדושתיה אי כלפנים אי כלחוץ.

ודביר בתוך הבית מפנימה? ומי מספקא ליה? והתניא, איסי בן יהודה אומר. חמש מקראות בתורה אין להן הכרע. שאת. משוקדים. מחר. ארור. וקם. והתניא. הוא יוסף איש הוצל, הוא יוסף הבבלי, הוא איסי בן יהודה, הוא איסי בן גור אריה, הוא איסי בן גמליאל, הוא איסי בן מהללאל,

לרב חסדא מספקא ליה, לאיסי בן יהודה פשיטא ליה. מתני׳ החיצונה היתה פרופה מן הדרום, ופנימית מן הצפון. מהלך ביניהן, עד שמגיע לצפון. הגיע לצפון הופך פניו לדרום, מהלך לשמאלו עם הפרוכת עד שהוא מגיע לארון, הגיע לארון נותן את המחתה בין שני הבדים.

ומי גנזו יאשיהו גנזו. מה ראה שגנזו? ראה שכתוב. יולך ה׳ אותך ואת מלכך אשר תקים עליך, עמד וגנזו. שנאמר. ויאמר ללוים המבינים לכל ישראל הקדושים לה׳ תנו את ארון הקודש בבית אשר בנה שלמה בן דוד מלך ישראל אין לכם משא בכתף עתה עבדו את ה׳ אלהיכם ואת עמו ישראל.
מי רגלים. תנא. מי רגלים עד בן ארבעים יום. נתר. תנא. נתר אלכסנדרית, ולא נתר אנפנטרין. בורית. אמר רב יהודה. זה חול. והתניא. הבורית והחול. אלא. מאי בורית כבריתא. מיתיבי, הוסיפו עליהן החלביצין והלעינין והבורית והאהל.

קימוליא, אמר רב יהודה. שלוף דוץ. אשלג, אמר שמואל. שאילתינהו לכל נחותי ימא, ואמרו לי שונאגא שמיה, ומשתכח בנוקבא דמרגניתא, ומפקי ליה ברמצא דפרזלא. מתני׳ פלפלת כל שהוא, ועטרן כל שהוא. מיני בשמים ומיני מתכות כל שהן. מאבני המזבח ומעפר המזבח,

המוציא ריח רע כל שהוא. שמן טוב כל שהוא. ארגמן כל שהוא. ובתולת הוורד אחת. מיני מתכות כל שהן. למאי חזו? תניא, רבי שמעון בן אלעזר אומר. שכן ראוי לעשות ממנה דרבן קטן. תנו רבנן. האומר הרי עלי ברזל, אחרים אומרים. לא יפחות מאמה על אמה. למאי חזיא? אמר רב יוסף. לכלייא עורב. ואיכא דאמרי, אחרים אומרים.

חמשה. זרע קישואין שנים. זרע דילועין שנים. זרע פול המצרי שנים. חגב חי טהור כל שהוא. מת כגרוגרת. צפורת כרמים, בין חיה בין מתה כל שהוא, שמצניעין אותה לרפואה. רבי יהודה אומר. אף המוציא חגב חי טמא כל שהוא, שמצניעין אותו לקטן לשחוק בו. גמ׳ ורמינהי.

אם להסיק כדי לבשל ביצה קלה. אם לחשבון שתים. אחרים אומרים. חמש. תנו רבנן. המוציא שני נימין מזנב הסוס ומזנב הפרה חייב, שמצניעין אותן לנישבין. מקשה של חזיר אחת. צורי דקל שתים. תורי דקל אחת. ציפורת כרמים, בין חיה בין מתה כל שהוא. מאי ציפורת כרמים?

כו׳. ותנא קמא סבר לא. מאי טעמא? דילמא אכיל ליה. אי הכי, טהור נמי. דהא רב כהנא הוה קאים קמיה דרב, והוה קמעבר שושיבא אפומיה. אמר ליה. שקליה, דלא לימרו מיכל קאכיל ליה, וקעבר משום בל תשקצו את נפשתיכם. אלא, דילמא מיית ואכיל ליה. ורבי יהודה אי מיית קטן מיספד ספיד ליה.

ליתני. המוציא לזרע ולדוגמא ולרפואה חייב בכל שהוא. אמר אביי. הכא במאי עסקינן, כגון שהצניעו ושכח למה הצניעו, והשתא קא מפיק