portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אמר להו. לא צריכיתו שבתא קבעה נפשה. דאמר רב. כשם שהשבת קובעת למעשר, כך שבת קובעת לקידוש. סבור מינה כי היכי דקבעה לקידוש כך קבעה להבדלה, אמר להו רב עמרם, הכי אמר רב. לקידוש קובעת, ולא להבדלה קובעת. והני מילי לענין מיפסק דלא מפסקינן, אבל אתחולי לא מתחלינן.

ומיפסק נמי לא אמרן אלא באכילה, אבל בשתיה לא. ושתיה נמי לא אמרן אלא בחמרא ושיכרא, אבל מיא לית לן בה. ופליגא דרב הונא. דרב הונא חזייה לההוא גברא דשתה מיא קודם הבדלה. אמר ליה. לא מיסתפי מר מאסכרה? דתנא משמיה דרבי עקיבא. כל הטועם כלום קודם שיבדיל מיתתו באסכרה.

רבנן דבי רב אשי לא קפדי אמיא. בעא מיניה רבינא מרב נחמן בר יצחק. מי שלא קידש בערב שבת מהו שיקדש והולך כל היום כולו? אמר ליה. מדאמרי בני רבי חייא. מי שלא הבדיל במוצאי שבת מבדיל והולך כל השבת כולו, הכא נמי. מי שלא קידש בערב שבת מקדש והולך כל היום כולו.

אלא גמרנא וסדרנא אנא, וכן מורין בבי מדרשא כוותי. שאני לן בין עיולי יומא לאפוקי יומא. עיולי יומא כל כמה דמקדמינן ליה עדיף, ומחבבינן ליה. אפוקי יומא מאחרינן ליה, כי היכי דלא ליהוי עלן כטונא. שמע מינה מיהא מתניתא תמני. שמע מינה. המבדיל בתפלה צריך שיבדיל על הכוס.

ושמע מינה. ברכה טעונה כוס. ושמע מינה. כוס של ברכה צריך שיעור. ושמע מינה. המברך צריך שיטעום. ושמע מינה. טעמו פגמו. ושמע מינה. טעם מבדיל. ושמע מינה. אומר שתי קדושות על כוס אחד. ושמע מינה. בית שמאי היא, ואליבא דרבי יהודה. רב אשי אמר. טעמו פגמו וכוס של ברכה צריך שיעור חדא מילתא היא.
חצר, ניתרת בפס אחד, רבי אומר. בשני פסין. האי מאי? אי אמרת בשלמא. נראה מבחוץ ושוה מבפנים אינו נידון משום לחי,

ואי למיסרה לקטנה קאתי לאשמועינן דמפלגי טובא. אלא לאו, שמע מינה. נראה מבחוץ ושוה מבפנים אינו נידון משום לחי. שמע מינה. אמר רב יוסף. לא שמיע לי הא שמעתתא. אמר ליה אביי. את אמרת ניהלן, ואהא אמרת ניהלן דאמר רמי בר אבא אמר רב הונא. לחי המושך עם דפנו של מבוי,

פחות מארבע אמות נידון משום לחי, ומשתמש עם חודו הפנימי. ארבע אמות נידון משום מבוי, ואסור להשתמש בכולו. ואת אמרת לן עלה. שמע מינה תלת. שמע מינה. בין לחיין אסור. ושמע מינה. משך מבוי בארבע. ושמע מינה. נראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי. והלכתא.

ומה פסי ביראות שהתרתה בהן פרוץ מרובה על העומד לא התרתה בהן יותר משלש עשרה אמה ושליש, מבוי שלא התרתה בו פרוץ מרובה על העומד, אינו דין שלא תתיר בו יותר משלש עשרה אמה ושליש? והיא הנותנת. פסי ביראות שהתרתה בהן פרוץ מרובה על העומד לא תתיר בהן יותר משלש עשרה אמה ושליש, מבוי שלא התרתה בו פרוץ מרובה על העומד תתיר בו יותר משלש עשרה אמות ושליש.

אי נמי לאידך גיסא. פסי ביראות דאקילת בהו חד קולא אקיל בהו קולא אחרינא, מבוי כלל כלל לא. תני לוי. מבוי שהוא רחב עשרים אמה, נועץ קנה באמצעיתו, ודיו. הוא תני לה והוא אמר לה. דאין הלכה כאותה משנה. איכא דאמרי, אמר שמואל משמיה דלוי. אין הלכה כאותה משנה. אלא היכי עביד?

אמר שמואל משמיה דלוי. עושה פס גבוה עשרה במשך ארבע אמות, ומעמידו לארכו של מבוי. אי נמי כדרב יהודה, דאמר רב יהודה. מבוי שהוא רחב חמש עשרה אמה מרחיק שתי אמות ועושה פס שלש אמות. ואמאי? יעשה פס אמה ומחצה, וירחיק שתי אמות, ויעשה פס אמה ומחצה. שמע מינה.

עומד מרובה על הפרוץ משתי רוחות לא הוי עומד. לעולם אימא לך הוי עומד, ושאני הכא, דאתי אוירא דהאי גיסא ואוירא דהאי גיסא ומבטל ליה. ויעשה פס אמה וירחיק אמה, ויעשה פס אמה וירחיק אמה, ויעשה פס אמה. שמע מינה עומד כפרוץ אסור. לעולם אימא לך מותר, ושאני הכא דאתא אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל ליה.

וירחיק אמה ויעשה פס אמה ומחצה, וירחיק אמה ויעשה פס אמה ומחצה. אין הכי נמי, וכולי האי לא אטרחוה רבנן. וליחוש דלמא שביק פיתחא רבה, ועייל בפיתחא זוטא. אמר רב אדא בר מתנה. חזקה אין אדם מניח פתח גדול ונכנס בפתח קטן. ומאי שנא מדרבי אמי ודרבי אסי? התם קא ממעט בהילוכא.

תנן התם. עור העסלא וחלל שלו מצטרפין בטפח. מאי עור העסלא? אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. עור כיסוי של בית הכסא. וכמה? כי אתא רב דימי, אמר. אצבעיים מכאן, ואצבעיים מכאן, ואצבעיים ריוח באמצע. כי אתא רבין, אמר. אצבע ומחצה מכאן, ואצבע ומחצה מכאן, ואצבע ריוח באמצע.
כיצד הוא עושה? נועל את ביתו ומבטל רשותו. תרתי?. הכי קאמר. או נועל את ביתו או מבטל את רשותו. ואיבעית אימא. לעולם תרתי, כיון דדש ביה אתי לטלטולי. הוא אסור וחבירו מותר. פשיטא? לא צריכא, דהדר אידך ובטיל ליה לחבריה, והא קא משמע לן. דאין מבטלין וחוזרין ומבטלין.
אמר ליה אביי. ופרסאי הוו רובא דעלמא?. והתנן. בגדי עניים לעניים, בגדי עשירים לעשירים. אבל בגדי עשירים לעניים לא. וכי תימא. הכא לחומרא והכא לחומרא, והתניא,

אדתני ככר זו הקדש אין מערבין לו בה, לפי שאין מערבין בהקדשות ליפלוג וליתני בדידה. במה דברים אמורים, דאמר זו, אבל אמר עלי אין מערבין לו בה. אמר לך רב הונא. אלא מאי, כל היכא דאמר עלי מערבין? קשיא רישא? חסורי מיחסרא, והכי קתני. הנודר מן הככר מערבין לו בה, ואפילו אמר עלי נעשה כאומר. שבועה שלא אטעמנה.

מכל מקום קשיא לרב הונא. הוא דאמר כרבי אליעזר. דתניא, רבי אליעזר אומר. שבועה שלא אוכל ככר זו מערבין לו בה. ככר זו עלי אין מערבין לו בה. ומי אמר רבי אליעזר הכי? והתניא, זה הכלל. אדם אוסר עצמו באוכל מערבין לו בה. אוכל הנאסר לו לאדם אין מערבין לו בה.

רבי אליעזר אומר. ככר זו עלי מערבין לו בה. ככר זו הקדש אין מערבין לו בה, לפי שאין מערבין לו בהקדשות. תרי תנאי ואליבא דרבי אליעזר. מערבין לנזיר ביין כו׳. מתניתין דלא כבית שמאי. דתניא, בית שמאי אומרים. אין מערבין לנזיר ביין ולישראל בתרומה, בית הלל אומרים. מערבין לנזיר ביין ולישראל בתרומה.

תנא. מפני שיכול לחוץ ולילך בשידה תיבה ומגדל. קא סבר. אהל זרוק שמיה אהל. ובפלוגתא דהני תנאי, דתניא. הנכנס לארץ העמים בשידה תיבה ומגדל רבי מטמא, רבי יוסי ברבי יהודה מטהר. במאי קמיפלגי? מר סבר אהל זרוק לאו שמיה אהל, ומר סבר אהל זרוק שמיה אהל.
והתנן. מחוסר זמן בין בגופו, בין בבעלים. ואיזהו מחוסר זמן בבעלים הזב והזבה והיולדת והמצורעשהקריבו חטאתם ואשמם בחוץ פטורין. עולותיהן ושלמיהן בחוץ חייבין. ואמר רב חלקיה בר טובי. לא שנו אלא לשמו, אבל שלא לשמו חייב. לשמו מיהא פטור, אמאי? נימא. הואיל וראוין שלא לשמו בפנים.

תנו רבנן. איש איש מבית ישראל אשר ישחט שור או כשב או עז במחנה או אשר ישחט מחוץ למחנה. ואל פתח אהל מועד לא הביאו להקריב קרבן לה׳. אי קרבן, שומע אני אפילו קדשי בדק הבית, שנקראו קרבן, כענין שנאמר. ונקרב את קרבן ה׳,

תלמוד לומר. ואל פתח אהל מועד לא הביאו. כל הראוי לפתח אהל מועד חייב עליו בחוץ, כל שאינו ראוי לפתח אהל מועד אין חייבין עליו בחוץ. אוציא אלו שאין ראוין לפתח אהל מועד, ולא אוציא פרת חטאת ושעיר המשתלח שהוא ראוי לבוא אל פתח אהל מועד, תלמוד לומר. לה׳, מי שמיוחדין לה׳, יצאו אלו שאין מיוחדין לשם.

אלו אישים, מנין שלא יקדישנו מחוסר זמן תלמוד לומר. קרבן, לה׳ לרבות שעיר המשתלח. אמר רבא. התם מענינא דקרא והכא מענינא דקרא. התם דאל פתח לרבות לה׳ להוציא. הכא דאשה להוציא לה׳ לרבות. טעמא דרבי רחמנא, הא לא רבי, הוה אמינא. שעיר המשתלח קדוש במחוסר זמן.

ואיצטריך למיכתב בעל מום, ואיצטריך למיכתב מחוסר זמן. דאי כתב רחמנא מחוסר זמן משום דלא מטי זמניה, אבל בעל מום דמטי זמניה אימא לא. ואי כתב רחמנא בעל מום משום דמאיס, אבל מחוסר זמן דלא מאיס אימא לא, צריכא. רבא אמר. כגון שהיה לו חולה בתוך ביתו, ושחט אמו ביום הכפורים. וכי האי גוונא מי אסיר?
והרמותם ממנו תרומת ה׳ מעשר מן המעשר, מעשר מן המעשר אמרתי לך, ולא תרומה גדולה ותרומת מעשר מן המעשר. אמר ליה רב פפא לאביי. אי הכי, אפילו הקדימו בכרי נמי. אמר ליה. עליך אמר קרא. מכל (מעשרותיכם) תרימו את כל תרומת ה׳. ומה ראית? האי אדגן, והאי לא אדגן. תנן התם.

אמר רבי אלעזר. וכן לשבת. מתקיף לה רבי אבא בר ממל. ורישא, למעשר אין לשבת לא? ומי איכא מידי דלענין שבת לא הוי גמר מלאכה, ולמעשר הוי גמר מלאכה? מתקיף לה רב ששת בריה דרב אידי. ולא, והא גרנן למעשר, דתנן. איזהו גרנן למעשר? הקשואין והדלועין משיפקסו. ושלא פקסו משיעמיד ערמה.

ותנן נמי גבי בצלים משיעמיד ערמה. ואלו גבי שבת העמדת ערמה פטור. אלא מאי אית לך למימר. מלאכת מחשבת אסרה תורה, הכא נמי. מלאכת מחשבת אסרה תורה. כיצד מולל? אביי משמיה דרב יוסף אמר. חדא אחדא. ורב אויא משמיה דרב יוסף אמר. חדא אתרתי. רבא אמר.
ועלו וישבו להן על גביהן. והרי מטה, דיש בה כמה אגרופים, ותנן, רבי יהודה אומר. נוהגים היינו שהיינו ישנים תחת המטה בפני הזקנים. שאני מטה, הואיל ולגבה עשויה. שוורים נמי לגבן עשוים. כי אתא רבין אמר רבי אלעזר. שאני שוורים הואיל ומגינים על הרועים בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים. אי הכי, מטה נמי הואיל ומגינה על מנעלים וסנדלים שתחתיה.
ובית הלל סברי אסתלוקי רשותא בעלמא הוא, ואסתלוקי רשותא בשבת שפיר דמי. מתני׳ בעל הבית שהיה שותף לשכניו, לזה ביין ולזה ביין אינן צריכין לערב. לזה ביין ולזה בשמן צריכין לערב. רבי שמעון אומר. אחד זה ואחד זה, אינן צריכין לערב. גמ׳ אמר רב. ובכלי אחד.

אמר רבא, דיקא נמי דקתני. לזה ביין ולזה בשמן צריכין לערב. אי אמרת בשלמא. רישא בכלי אחד, וסיפא בשני כלים שפיר. אלא אי אמרת. רישא בשני כלים, וסיפא בשני כלים מה לי יין ויין, מה לי יין ושמן?. אמר ליה אביי. יין ויין ראוי לערב. יין ושמן אין ראוי לערב.

ושתים החיצונות אסורות זו עם זו. אמר ליה אביי. מי דמי? התם קתני. שתים החיצונות אסורות, הכא קתני. אין צריכין לערב כלל. מאי אין צריכין לערב שכנים בהדי בעל הבית, אבל שכנים בהדי הדדי צריכין לערב.

שמן שצף על גבי יין, ונגע טבול יום בשמן לא פסל אלא שמן בלבד, ורבי יוחנן בן נורי אומר. שניהן חיבורין זה לזה. רבנן כרבנן, ורבי שמעון כרבי יוחנן בן נורי. תניא, רבי אליעזר בן תדאי אומר. אחד זה ואחד זה צריכין לערב. ואפילו לזה ביין ולזה ביין? אמר רבה. זה בא בלגינו ושפך,

וזה בא בלגינו ושפך כולי עלמא לא פליגי דהוי עירוב. כי פליגי כגון שלקחו חבית של יין בשותפות, רבי אליעזר בן תדאי סבר. אין ברירה, ורבנן סברי. יש ברירה. רב יוסף אמר. רבי אליעזר בן תדאי ורבנן בסומכין על שיתוף במקום עירוב קמיפלגי. דמר סבר. אין סומכין, ומר סבר. סומכין. אמר רב יוסף.

דתניא. מערבין בחצירות בפת, ואם רצו לערב ביין אין מערבין. משתתפין במבוי ביין, ואם רצו להשתתף בפת משתתפין. מערבין בחצירות ומשתתפין במבוי שלא לשכח תורת עירוב מן התינוקות, שיאמרו. אבותינו לא עירבו, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים. או מערבין או משתתפין.
נפקא ליה מעל מצחו. ורבי שמעון נמי, תיפוק ליה מעל מצחו? אין הכי נמי. אלא, על מצחו ונשא מאי עביד ליה? אמר לך. ראוי למצח מרצה, שאינו ראוי למצח אינו מרצה. לאפוקי נשבר הציץ, דלא מרצה. ולרבי יהודה, נשבר הציץ מנא ליה? נפקא ליה ממצח מצחו. ורבי שמעון, מצח מצחו לא משמע ליה. נימא

והכא בהא קמיפלגי, רבי מאיר סבר. אמרינן טבילה בזמנה מצוה. ורבי יוסי סבר. לא אמרינן טבילה בזמנה מצוה. וסבר רבי יוסי לא אמרינן טבילה בזמנה מצוה? והתניא. הרי שהיה שם כתוב על בשרו הרי זה לא ירחץ ולא יסוך ולא יעמוד במקום הטנופת. נזדמנה לו טבילה של מצוה כורך עליו גמי וטובל.

רבי יוסי אומר. יורד וטובל כדרכו, ובלבד שלא ישפשף. וקיימא לן דבטבילה בזמנה מצוה קא מיפלגי, דתנא קמא סבר. לא אמרינן טבילה בזמנה מצוה, ורבי יוסי סבר. אמרינן טבילה בזמנה מצוה. אלא, דכולי עלמא להני תנאי אמרינן טבילה בזמנה מצוה. והכא בהא קמיפלגי, רבי מאיר סבר. מקשינן הזאה לטבילה, ורבי יוסי סבר. לא מקשינן הזאה לטבילה.

בשלמא ראשון שמא שלישי. שני שמא שלישי. שלישי שמא שלישי. חמישי שמא שביעי. ששי שמא שביעי. שביעי שמא שביעי. אלא רביעי למה לי הזאה כלל? לא בשלישי איכא לספוקי, ולא בשביעי איכא לספוקי? ולטעמיך, הזאה כל שבעה מי איכא? והא קיימא לן דהזאה שבות ואינה דוחה את השבת. אלא מאי אית לך למימר שבעה לבר משבת,

ללשכת פרהדרין. תניא רבי יהודה. וכי לשכת פרהדרין היתה? והלא לשכת בלווטי היתה. אלא, בתחלה היו קורין אותה לשכת בלווטי. ומתוך שנותנין עליו ממון לכהונה, ומחליפין אותה כל שנים עשר חודש כפרהדרין הללו
בזמן שהמנעול למטה מעשרה מביא מפתח מערב שבת ומניחו באיסקופה, למחר פותח ונועל ומחזירו לאיסקופה. ובזמן שהמנעול למעלה מעשרה מביא מפתח מערב שבת ומניחו במנעול, למחר פותח ונועל ומחזירו למקומו, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים.

אף בזמן שהמנעול למעלה מעשרה טפחים מביא מפתח מערב שבת, ומניחו באיסקופה, למחר פותח ונועל ומחזירו למקומו, או בחלון שעל גבי הפתח. אם יש בחלון ארבעה על ארבעה אסור, מפני שהוא כמוציא מרשות לרשות. מדקאמר. וכן חנויות, מכלל דבאיסקופת כרמלית עסקינן. האי מנעול היכי דמי?

אי דלית ביה ארבעה, מקום פטור הוא. ואי אית ביה ארבעה, בהא לימא רבנן. אף בזמן שהמנעול למעלה מעשרה מביא מפתח מערב שבת ומניחו באיסקופה, למחר פותח ונועל בו ומחזירו לאיסקופה או לחלון שעל גבי הפתח? והא קא מטלטל מכרמלית לרשות היחיד. אמר אביי. לעולם דאין בו ארבעה, ויש בו לחוק ולהשלימו לארבעה.

ובהא פליגי. דרבי מאיר סבר חוקקין להשלים. ורבנן סברי. אין חוקקין להשלים. אמר רב ביבי בר אביי, שמע מינה מהא מתניתא תלת. שמע מינה חוקקין להשלים. ושמע מינה הדר ביה רבי מאיר משערי גינה. ושמעת מינה מדרבנן איתא לדרב דימי, דכי אתא רב דימי אמר רבי
הדר אמר רבי ירמיה. לאו מילתא היא דאמרי. דבעו מיניה חברייא מרב כהנא. עומר שהקריבו ישראל בכניסתן לארץ, מהיכן הקריבוהו? אם תאמר דעייל ביד גוי, קצירכם אמר רחמנא ולא קציר גוי. ממאי דאקריבו, דלמא לא אקריבו. לא סלקא דעתך, דכתיב. ויאכלו מעבור הארץ ממחרת הפסח. ממחרת הפסח אכול,

לא סלקא דעתך, דכתיב. והעם עלו מן הירדן בעשור לחדש, ואי סלקא דעתך דלא עייל כלל בחמשה יומי מי קא מליא? אלא מאי, דעייל רבעא או דנקא? אכתי בחמשה יומי מי קא מליא. אלא מאי אית לך למימר. ארץ צבי כתיב בה הכא נמי. ארץ צבי כתיב בה. מתקיף לה רבי חנינא.

ומי מצית אמרת דהאי אסיף קציר הוא? והכתיב. באספך מגרנך ומיקבך, ואמר מר. בפסולת גורן ויקב הכתוב מדבר. אמר רבי זירא. הא מילתא הואי בידן, ואתא רבי חנינא שדא ביה נרגא. אלא מנלן? כדתניא,

ומותרין בשביעית. ואם לאו אסורין בשביעית, ומתעשרין לשנה הבאה. אמר רבה, אמור רבנן. אילן בתר חנטה, תבואה וזיתים בתר שליש, ירק בתר לקיטה. הני כמאן שוינהו רבנן? הדר אמר רבה. מתוך שעשויין פרכין פרכין, אזלי רבנן בתר השרשה. אמר ליה אביי. ויצבור גורנו לתוכו,

ונמצא תורם ומעשר מן החדש שבו על החדש שבו, ומן הישן שבו על הישן שבו. אמר ליה. רבי שמעון שזורי קאמרת? רבי שמעון שזורי סבר יש בילה. ורבנן סברי אין
מאי טעמיה דתנא קמא דאמר קרא. לאכלה, ולא למשרה ולא לכבוסה. מאי טעמיה דרבי יוסי אמר קרא. לכם, לכם לכל צרכיכם, ואפילו למשרה ולכבוסה. ותנא קמא, הא כתיב לכם. ההוא לכם דומיא דלאכלה. מי שהנאתו וביעורו שוה, יצאו משרה וכבוסה שהנאתן אחר ביעורן. ורבי יוסי, הא כתיב לאכלה. ההוא מיבעי ליה לאכלה ולא למלוגמא. כדתניא. לאכלה ולא למלוגמא.

ורבי יוחנן, האי כי תמכרו ממכר מאי עביד ליה? מיבעי ליה לכדרבי יוסי בר חנינא. דתניא, אמר רבי יוסי בר חנינא. בוא וראה כמה קשה אבקה של שביעית וכו׳. אדם נושא ונותן בפירות שביעית, לסוף מוכר את מטלטליו ואת כליו, שנאמר. בשנת היובל הזאת תשבו איש אל אחוזתו, וסמיך ליה. וכי תמכרו ממכר לעמיתך וגו׳. ורבי אלעזר, האי קרא דרבי יוחנן מאי עביד ליה?

מדקתני לקח לקח, אלמא דרך מקח אין, דרך חילול לא. תניא כוותיה דרבי יוחנן. אחד שביעית ואחד מעשר שני מתחללין על בהמה חיה ועוף, בין חיין בין שחוטין, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים. על שחוטין מתחללין, על חיין אין מתחללין, גזירה שמא יגדל מהן עדרים. אמר רבא. מחלוקת בזכרים, אבל בנקבות דברי הכל.
והן שמו עצמן כצפצפה שבהרים. תנו רבנן. אי זהו ערבה ואיזהו צפצפה? ערבה, קנה שלה אדום, ועלה שלה משוך ופיה חלק. צפצפה, קנה שלה לבן, ועלה שלה עגול ופיה דומה למגל. והא תניא. דומה למגל כשר, דומה למסר פסול. אמר אביי. כי תניא ההיא, בחילפא גילא. אמר אביי. שמע מינה האי חילפא גילא כשר להושענא. פשיטא.

ערבי נחל אמר רחמנא, מכל מקום. אמר רב חסדא. הני תלת מילי אשתני שמייהו מכי חרב בית המקדש. חלפתא ערבתא, ערבתא חלפתא. מאי נפקא מינה? ללולב. שיפורא חצוצרתא, חצוצרתא שיפורא. מאי נפקא מינה? לשופר של ראש השנה. פתורתא פתורא, פתורא פתורתא. למאי נפקא מינה? למקח וממכר. אמר אביי, אף אני אומר. בי כסי הובלילא, הובלילא בי כסי. למאי נפקא מינה?

ענף עץ עבות שלשה. ערבי נחל שתים. ואפילו שנים קטומים, ואחד שאינו קטום. רבי טרפון אומר. שלשה, ואפילו שלשתן קטומים. רבי עקיבא אומר. כשם שלולב אחד ואתרוג אחד, כך הדס אחד וערבה אחת. אמר לו רבי אליעזר. יכול יהא אתרוג עמהן באגודה אחת? אמרת, וכי נאמר פרי עץ הדר וכפת תמרים? והלא לא נאמר אלא כפת. ומנין שמעכבין זה את זה?
מיתיבי. עבודה זרה כשרץ ומשמשיה כשרץ. רבי עקיבא אומר. עבודה זרה כנדה ומשמשיה כשרץ. בשלמא לרבי אלעזר ניחא, אלא לרבה קשיא. אמר לך רבה. מי אלימא ממתניתין, דקתני.

בין הן שהסיטו אחרים ובין אחרים שהסיטו אותן טהורין. עבודה זרה, בשלמא אחרים שהסיטו אותה משכחת לה. אלא היא שהסיטה את אחרים היכי משכחת לה? אמר רמי בריה דרב ייבא, כדתנן. הזב בכף מאזנים, ואוכלין ומשקין בכף שנייה, כרע הזב טמאין, כרעו הן טהורין.

כמאן אזלא הא דתניא כל הטמאות המסיטות טהורות, חוץ מהיסטו של זב שלא מצינו לו חבר בכל התורה כולה לימא דלא כרבי עקיבא, דאי כרבי עקיבא איכא נמי עבודה זרה. אפילו תימא רבי עקיבא, תנא זב וכל דדמי ליה. בעי רב חמא בר גוריא. עבודה זרה ישנה לאברים, או אינה לאברים?

אמר רב אויא ואיתימא רבה בר עולא, תא שמע דתניא. עבודה זרה פחותה מכזית אין בה טומאה כל עיקר, שנאמר. וישלך את עפרה אל קבר בני העם מה מת בכזית, אף עבודה זרה בכזית. ורבנן, למאי הלכתא איתקש לשרץ דלא מטמא במשא, לנדה דאינה לאברין, למת דלא מטמא בכעדשה. אימא לחומרא.

הא קא משמע לן כים. מה ים טהור אף ספינה טהורה. תניא, חנניה אומר. נלמדנה משק, מה שק מיטלטל מלא וריקן אף כל מיטלטל מלא וריקן. לאפוקי ספינה, דאינה מיטלטלת מלאה. מאי בינייהו?

אמר רבי יונתן. לעולם אל ימנע אדם את עצמו מבית המדרש ומדברי תורה ואפילו בשעת מיתה, שנאמר. זאת התורה אדם כי ימות באהל אפילו בשעת מיתה תהא עוסק בתורה. אמר
מתקיף לה רב המנונא. אלא מעתה בעל וחזר ובעל והפריש קרבן, ואמר. המתינו לי עד שאבעול, הכי נמי דאינו חייב אלא אחת?

דתניא. חומר שבת משאר מצות, וחומר שאר מצות משבת. חומר שבת משאר מצות, שהשבת עשה שתים בהעלם אחד חייב על כל אחת ואחת, מה שאין כן בשאר מצות. וחומר שאר מצות משבת שבשאר מצות שגג בלא מתכוין חייב, מה שאין כן בשבת. אמר מר. חומר שבת משאר מצות,

שהשבת עשה שתים בהעלם אחד חייב על כל אחת ואחת, מה שאין כן בשאר מצות. היכי דמי? אילימא דעבד קצירה וטחינה, דכוותה גבי שאר מצות אכל חלב ודם. הכא תרתי מיחייב, והכא תרתי מיחייב. אלא שאר מצות דלא מיחייב אלא חדא היכי דמי דאכל חלב וחלב. דכוותה גבי שבת דעבד קצירה וקצירה, הכא חדא מיחייב, והכא חדא מיחייב.

לעולם דעבד קצירה וטחינה, ומאי מה שאין כן בשאר מצות אעבודה זרה, וכדרבי אמי. דאמר רבי אמי. זיבח וקיטר וניסך בהעלמה אחת אינו חייב אלא אחת. במאי אוקימתה בעבודה זרה? אימא סיפא. חומר בשאר מצות, שבשאר מצות שגג בלא מתכוין חייב, מה שאין כן בשבת האי שגג בלא מתכוין דעבודה זרה היכי דמי?
שמו ולא שם אביו בידוע שהוא נביא ולא בן נביא, שמו ושם עירו מפורש בידוע שהוא מאותה העיר,

אמר ליה. כי קאמינא ביודעה ובמכירה. ומרדכי ידע את כל אשר נעשה. מאי אמר? רב אמר. גבה המן מאחשורוש, ושמואל אמר. גבר מלכא עילאה ממלכא תתאה. ותתחלחל המלכה. מאי ותתחלחל? אמר רב. שפירסה נדה, ורבי ירמיה אמר. שהוצרכה לנקביה. ותקרא אסתר להתך, אמר רב.

ושמואל אמר. שכל דברי מלכות נחתכין על פיו. לדעת מה זה ועל מה זה. אמר רבי יצחק, שלחה לו. שמא עברו ישראל על חמשה חומשי תורה, דכתיב בהן. מזה ומזה הם כתובים. ויגידו למרדכי את דברי אסתר, ואילו איהו לא אזל לגביה. מכאן שאין משיבין על הקלקלה. לך כנוס את כל היהודים
הרועים, והקייצין והבורגנין ושומרי פירות, בזמן שדרכן ללין בעיר הרי הן כאנשי העיר. בזמן שדרכן ללין בשדה יש להם אלפים לכל רוח.

ובהדא אנן סהדי דאי מייתו להו ריפתא לבי רב, ניחא להו טפי. בעי רמי בר חמא מרב חסדא. אב ובנו, הרב ותלמידו, כרבים דמו או כיחידים דמו? צריכין עירוב, או אין צריכין עירוב? מבוי שלהן ניתר בלחי וקורה, או אין ניתר בלחי וקורה? אמר ליה, תניתוה. אב ובנו, הרב ותלמידו,

גמ׳ מני? רבי מאיר היא, דאמר. בעינן עירוב ובעינן שיתוף. אימא מציעתא. ואם נשתתפו במבוי מותרין כאן וכאן, אתאן לרבנן דאמרי בחדא סגיא. הא לא קשיא. ואם נשתתפו נמי קאמר. אימא סיפא. עירבו בחצירות ונשתתפו במבוי, ושכח אחד מבני חצר ולא עירב מותרים כאן וכאן. היכי דמי?

אי דלא בטיל, אמאי מותרים? אלא פשיטא דבטיל. אימא סיפא. שכח אחד מבני מבוי ולא נשתתפו מותרין בחצירות ואסורין במבוי, ואי דבטיל אמאי אסורין במבוי? וכי תימא קסבר רבי מאיר אין ביטול רשות במבוי. והא תניא. שהרי ביטל לכם רשותו, דברי רבי מאיר. אלא פשיטא דלא בטיל.

ומדסיפא דלא בטיל רישא נמי דלא בטיל. רישא וסיפא רבי מאיר, מציעתא רבנן. כולה רבי מאיר היא, וטעמא מאי אמר רבי מאיר בעינן עירוב ובעינן שיתוף? שלא לשכח תורת עירוב מן התינוקות, והכא, כיון דרובה עירבו לא משתכחא. אמר רב יהודה. רב לא תני פתוחות זו לזו.

מתקיף לה רבה בר חנן. אלא מעתה, הקנה לו פת בסלו הכי נמי דלא הוי שיתוף?. וכי תימא. הכי נמי, והא אמר רב יהודה אמר רב. בני חבורה שהיו מסובין וקדש עליהן היום הפת שעל שלחן סומכים עליה משום עירוב, ואמרי לה משום שיתוף. ואמר רבה, לא פליגי. כאן במסובין בבית, כאן במסובין בחצר.
מה חדש למנויו אף עצרת למנויו. אימא עצרת חד יומא? אמר רבא. אטו עצרת יומי מנינן, שבועי לא מנינן?

ותנא שלמים הבאין מחמת עצמן. סלקא דעתך אמינא. הואיל ומחמת פסח קאתו, כפסח דמו קא משמע לן. מנהני מילי? דתנו רבנן. כי תדור נדר, אין לי אלא נדר. נדבה מנין? נאמר כאן נדר, ונאמר להלן אם נדר או נדבה. מה להלן נדבה עמו, אף כאן נדבה עמו.
אין זה מן המוכן גמ׳ במאי קא מפלגי? אי נימא ברואין מומין קמפלגי, דרבי יהודה סבר. רואין מומין ביום טוב, ורבי שמעון סבר. אין רואין מומין ביום טוב, ולפלגו ברואין מומין דעלמא. בכור שנפל לבור אצטריכא ליה, סלקא דעתך אמינא. משום צער בעלי חיים לערים ולסקיה כרבי יהושע קא משמע לן. אי הכי, לא ישחוט?

לא יעלה וישחוט מבעי ליה. לא צריכא דעבר ואסקיה, סלקא
הוי עז כנמר וקל כנשר, רץ כצבי וגבור כארי לעשות רצון אביך שבשמים. תנו רבנן, שבעה דברים צוה רבי עקיבא את רבי יהושע בנו. בני, אל תשב בגובהה של עיר ותשנה, ואל תדור בעיר שראשיה תלמידי חכמים. ואל תכנס לביתך פתאום, כל שכן לבית חבירך. ואל תמנע מנעלים מרגליך.

השכם ואכול, בקיץ מפני החמה, ובחורף מפני הצינה. ועשה שבתך חול ואל תצטרך לבריות. והוי משתדל עם אדם שהשעה משחקת לו. אמר רב פפא. לא למיזבן מיניה ולא לזבוני ליה, אלא למעבד שותפות בהדיה. והשתא דאמר רב שמואל בר יצחק. מאי דכתיב מעשה ידיו ברכת כל הנוטל פרוטה מאיוב מתברך, אפילו למיזבן מיניה ולזבוני ליה שפיר דמי.

ואל תשב על מטת ארמית. איכא דאמרי. דלא תיגני בלא קרית שמע. ואיכא דאמרי. דלא תינסב גיורתא. ואיכא דאמרי. ארמאית ממש, ומשום מעשה דרב פפא. ואל תבריח עצמך מן המכס, דילמא משכחו לך ושקלי מנך כל דאית לך.
ולאו ברשותיה קיימא, ולא מצי מבטיל. דאמר רב גידל אמר רבי חייא בר יוסף אמר רב. המקדש משש שעות ולמעלה, אפילו בחיטי קורדניתא אין חוששין לקידושין. ולבתר איסורא לא מצי מבטיל ליה?

אלא דלא ידעינן בה אי חמץ הוא אי מצה הוא מאי איריא כי רבתה מצה? אפילו כי לא רבתה מצה נמי, ניזיל בתר בתרא. מי לא תנן. מעות שנמצאו לפני סוחרי בהמה לעולם מעשר. בהר הבית חולין. בירושלים, בשעת הרגל מעשר, בשאר ימות השנה חולין. ואמר רב שמעיה בר זירא. מאי טעמא הואיל ושוקי ירושלים עשויין להתכבד בכל יום.

העושה לולב לעצמו, מברך. שהחיינו וקימנו והגיענו לזמן הזה. נטלו לצאת בו, אומר. אשר קדשנו במצותיו וצונו על נטילת לולב. שאני התם, דבעידנא דאגבהה נפק ביה. אי הכי. לצאת בו? יצא בו מיבעי ליה. אין הכי נמי, ומשום דקא בעי למיתנא סיפא. לישב בסוכה, תנא רישא נמי לצאת בו.

דקתני סיפא. העושה סוכה לעצמו, אומר. ברוך אתה ה׳ ... שהחיינו וקימנו והגיענו לזמן הזה. נכנס לישב בה, אומר. ברוך ... אשר קדשנו במצותיו וצונו לישב בסוכה. והלכתא. על ביעור חמץ. דכולי עלמא מיהא, מעיקרא בעינן לברוכי, מנלן? דאמר רב יהודה אמר שמואל. כל המצות מברך עליהן עובר לעשייתן.

מאי משמע דהאי עובר לישנא דאקדומי הוא? אמר רב נחמן בר יצחק, דאמר קרא. וירץ אחימעץ דרך הככר ויעבר את הכושי. אביי אמר, מהכא. והוא עבר לפניהם. ואיבעית אימא מהכא. ויעבר מלכם לפניהם וה׳ בראשם. בי רב אמרי. חוץ מן הטבילה ושופר. בשלמא טבילה דאכתי גברא לא חזי. אלא שופר מאי טעמא?
מהו דתימא. לאו ברשותיה אוקמיה, קא משמע לן. מסייע ליה לרבי יוחנן, דאמר רבי יוחנן. השואל כלי מחבירו מערב יום טוב, אף על פי שלא נתנו לו אלא ביום טוב הרי הוא כרגלי השואל. ביום טוב כרגלי המשאיל. פשיטא.

ויתבי וקאמרי. אמאי? ולבטיל מים ומלח לגבי עיסה. אמר להו רבי אבא. הרי שנתערב לו קב חטין בעשרה קבין חטין של חבירו, יאכל הלה וחדי?. אחיכו עליה. אמר להו. גולתיכו שקלי? הדור אחיכו עליה. אמר רב אושעיא. שפיר עבוד דאחיכו עליה.

הכי נמי דכי אית לה בעלים לא בטלה? וכי תימא הכי נמי והא תניא, אמר רבי יוחנן בן נורי. חפצי הפקר קונין שביתה. אף על פי שאין להם בעלים דומין כמי שיש להם בעלים. אמר ליה. מי קא מדמית איסורא לממונא? איסורא בטיל, ממונא לא בטיל. וטעמא מאי?

מים ומלח בטלין בין בעיסה בין בקדרה. לא קשיא. הא במלח סדומית, הא במלח אסתרוקנית. והתניא, רבי יהודה אומר. מים ומלח בטלין בעיסה,
מר סבר אין מערבין אלא לדבר מצוה, ומר סבר מערבין אפילו לדבר הרשות. אלא הא דאמר רב יוסף. אין מערבין אלא לדבר מצוה, לימא כתנאי אמרה לשמעתיה? אמר לך רב יוסף. דכולי עלמא אין מערבין אלא לדבר מצוה, ודכולי עלמא מצות לאו ליהנות ניתנו, ובהא קמיפלגי. מר סבר כיון דקנה ליה עירוב לא ניחא ליה דמינטרא. ומר סבר ניחא ליה דמינטרא, דאי איצטריך אכיל ליה.

מתני׳ מערבין בדמאי, ובמעשר ראשון שנטלה תרומתו, ובמעשר שני והקדש שנפדו, והכהנים בחלה. אבל לא בטבל, ולא במעשר ראשון שלא נטלה תרומתו, ולא במעשר שני והקדש שלא נפדו. גמ׳ דמאי, הא לא חזי ליה? מיגו דאי בעי מפקר להו לנכסיה והוי עני וחזו ליה השתא נמי חזי ליה. דתנן. מאכילין את העניים דמאי ואת

אמר ליה רב פפא לאביי. אי הכי, אפילו הקדימו בכרי נמי. אמר ליה. עליך אמר קרא. מכל מעשרותיכם תרימו את כל תרומת ה׳. ומה ראית? האי אידגן, והאי לא אידגן. ובמעשר שני והקדש שנפדו. פשיטא. לא צריכא, שנתן את הקרן ולא נתן את החומש. וקא משמע לן דאין החומש מעכב. אבל לא בטבל. פשיטא.

לא צריכא, בטבל טבול מדרבנן, וכגון שזרעו בעציץ שאינו נקוב. ולא במעשר ראשון שלא נטלה תרומתו. פשיטא. לא צריכא, שהקדימו בכרי, ונטלה ממנו תרומת מעשר ולא נטלה ממנו תרומה גדולה. מהו דתימא כדאמר ליה רב פפא לאביי. קא משמע לן כדשני ליה. ולא במעשר שני והקדש שלא נפדו. פשיטא.

גמ׳ וקטן לא? והאמר רב הונא. קטן גובה את העירוב. לא קשיא. כאן בעירובי תחומין, כאן בעירובי חצירות. או ביד מי שאינו מודה בעירוב. מאן? אמר רב חסדא. כותאי. ואם אמר לאחר לקבלו הימנו, הרי זה עירוב. וליחוש דילמא לא ממטי ליה? כדאמר רב חסדא בעומד ורואהו,