portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אם כן, נימא קרא בבקר ובערב, מאי בשכבך ובקומך? בשעת שכיבה שכיבה ממש, ובשעת קימה קימה ממש.

ובית שמאי. האי ובלכתך בדרך, מאי עביד להו? ההוא מבעי להו, לכדתניא. בשבתך בביתך פרט לעוסק במצוה, ובלכתך בדרך פרט לחתן. מכאן, אמרו. הכונס את הבתולה פטור, ואת האלמנה חייב. מאי משמע? אמר רב פפא. כי דרך. מה דרך רשות, אף כל רשות. מי לא עסקינן דקא אזיל לדבר מצוה, ואפילו הכי אמר רחמנא. לקרי.

בית שמאי פוסלין, ובית הלל מכשירין. אמרו להם בית הלל לבית שמאי. מעשה שהלכו זקני בית שמאי וזקני בית הלל לבקר את רבי יוחנן בן החורנית, מצאוהו שהיה ראשו ורובו בסוכה ושלחנו בתוך הבית, ולא אמרו לו כלום. אמרו להם. ומשם ראיה?. אף הם אמרו לו. אם כן היית נוהג לא קיימת מצות סוכה מימיך.

מי קא אמרינן כדכתיב?. אלא כתיב רע וקרינן הכל לישנא מעליא, הכא נמי לימא נוגה, לישנא מעליא. אלא אמר רבא. כדי להזכיר מדת יום בלילה ומדת לילה ביום. בשלמא מדת לילה ביום כדאמרינן. יוצר אור ובורא חשך, אלא מדת יום בלילה, היכי משכחת לה? אמר אביי. גולל אור מפני חשך וחשך מפני אור.

ואידך מאי היא? אמר רב יהודה אמר שמואל. אהבה רבה. וכן אורי ליה רבי אלעזר לרבי פדת בריה, אהבה רבה. תניא נמי הכי. אין אומרים אהבת עולם, אלא אהבה רבה. ורבנן אמרי אהבת עולם, וכן הוא אומר. ואהבת עולם אהבתיך על כן משכתיך חסד. אמר רב יהודה אמר שמואל. השכים לשנות, עד שלא קרא קריאת שמע צריך לברך.

משקרא קריאת שמע אינו צריך לברך, שכבר נפטר באהבה רבה. אמר רב הונא. למקרא צריך לברך, ולמדרש אינו צריך לברך. ורבי אלעזר אמר. למקרא ולמדרש צריך לברך, למשנה אינו צריך לברך. ורבי יוחנן אמר. אף למשנה נמי צריך לברך [אבל לתלמוד, אינו צריך לברך]. ורבא אמר. אף לתלמוד צריך [לברך]. דאמר רב חייא בר אשי.

אשר קדשנו במצותיו וצונו לעסוק בדברי תורה. ורבי יוחנן מסיים בה הכי הערב נא ה׳ אלהינו את דברי תורתך בפינו ובפיפיות עמך בית ישראל ונהיה אנחנו וצאצאינו וצאצאי עמך בית ישראל כלנו יודעי שמך ועוסקי תורתך ברוך אתה ה׳ המלמד תורה לעמו ישראל. ורב המנונא אמר.

אשר בחר בנו מכל העמים ונתן לנו את תורתו. ברוך אתה ה׳ נותן התורה. אמר רב המנונא. זו היא מעולה שבברכות. הלכך לימרינהו לכולהו. תנן התם. אמר להם הממונה. ברכו ברכה אחת. . והם ברכו. וקראו עשרת הדברות, שמע, והיה אם שמוע, ויאמר.
קרנות כמה הוי? שיתסר. דל ארבע דתחומין וארבע דקרנות. כמה הוי? תמניא. תילתא הוו.

וזרקו (בני אהרן) את הדם על המזבח סביב, הכי נמי סביב ממש?. אלא מאי סביב סביב דקרנות, הכי נמי. מאי סביב סביב דקרנות. אמר ליה רב חביבי מחוזנאה לרב אשי. והא איכא מורשא דקרנתא. במתא עיגולתא. והא ריבעוה? אימור דאמרינן חזינן כמאן דמרבעא. רבועי ודאי מי מרבענא?.

אמר ליה רב חנילאי מחוזנאה לרב אשי. מכדי כמה מרובע יתר על העגול רביע, הני תמני מאה? שית מאה ושיתין ושבע נכי תילתא הוי. אמר ליה. הני מילי בעיגולא מגו רבוע. אבל באלכסונא בעינא טפי. דאמר מר, כל אמתא בריבוע אמתא ותרי חומשי באלכסונא. מתני׳ נותנין קרפף לעיר, דברי רבי מאיר.

וחכמים אומרים. לא אמרו קרפף אלא בין שתי עיירות, אם יש לזו שבעים אמה ושיריים ולזו שבעים אמה ושיריים עושה קרפף את שתיהן להיות אחד. וכן שלשה כפרים המשולשין, אם יש בין שנים חיצונים מאה וארבעים ואחת ושליש עשה אמצעי את שלשתן להיות אחד.

לזו. הכי נמי מסתברא, מדקתני סיפא. אם יש לזו שבעים אמה ושיריים ולזו שבעים אמה ושיריים עושה קרפף לשתיהן להיות אחד. שמע מינה. לימא תיהוי תיובתיה דחייא בר רב. אמר לך חייא בר רב. הא מני רבי מאיר היא. אי רבי מאיר היא, הא תני ליה רישא. נותנין קרפף לעיר, דברי רבי מאיר?

אם יש בין שנים החיצונים מאה וארבעים ואחת אמה ושליש עושה אמצעי את שלשתן להיות אחד. טעמא דאיכא אמצעי, הא ליכא אמצעי לא. תיובתא דרב הונא. אמר לך רב הונא. הא אתמר עלה, אמר רבה אמר רב אידי אמר רבי חנינא. לא משולשין ממש,

אלא רואין כל שאילו מטיל אמצעי ביניהן ויהיו משולשין, ואין בין זה לזה אלא מאה וארבעים אמה ואחת ושליש עשה אמצעי את שלשתן להיות אחד. אמר ליה רבא לאביי. כמה יהא בין חיצון לאמצעי? אמר ליה. אלפים אמה. והא את הוא דאמרת. כוותיה דרבא בריה דרבה בר רב הונא מסתברא, דאמר. יותר מאלפים אמה.

ובני תחומא דארדשיר משחינן להו תחומא מהאי גיסא דאקיסטפון. הא איכא דגלת דמפסקא יתר ממאה וארבעים ואחת ושליש? נפק, אחוי ליה הנך אטמהתא דשורא, דמבלעי בדגלת בשבעים אמה ושיריים. מתני׳
מנודה מהו בעטיפת הראש? אמר רב יוסף, תא שמע. והן מתעטפין ויושבין כמנודין וכאבלים עד שירחמו עליהם מן השמים. אמר ליה אביי. דלמא מנודה לשמים שאני, דחמיר. מצורע מהו בעטיפת הראש? תא שמע. ועל שפם יעטה, מכלל שחייב בעטיפת הראש. שמע מינה. אבל אסור להניח תפילין,

מדקאמר ליה רחמנא ליחזקאל. פארך חבוש עליך, מכלל דכולי עלמא אסור. מנודה מהו בתפילין? תיקו. מצורע מהו בתפילין? תא שמע. והצרוע לרבות כהן גדול. בגדיו יהיו פרומים שיהו מקורעים, וראשו יהיה פרוע אין פריעה אלא גידול שער, דברי רבי אליעזר. רבי עקיבא אומר.

אף הוייה בראש דבר שחוץ מגופו. מאי לאו, אתפילין. אמר רב פפא. לא, אכומתא וסודרא. אבל אסור בשאילת שלום. דקאמר ליה רחמנא ליחזקאל. האנק דום. מנודה מהו בשאילת שלום? אמר רב יוסף, תא שמע. ובשאילת שלום שבין אדם לחברו כבני אדם הנזופין למקום. אמר ליה אביי.

דלמא מנודה לשמים שאני, דחמיר. מצורע מהו בשאילת שלום? תא שמע. ועל שפם יעטה שיהו שפתותיו מדובקות זו בזו, שיהא כמנודה וכאבל, ואסור בשאילת שלום. שמע מינה. וניפשוט מינה למנודה? אמר רב אחא בר פנחס משמיה דרב יוסף. מי קתני שאסור? שיהא כמנודה וכאבל קתני במילי אחרנייתא,

מנודין ומצורעין מה הן בתכבוסת? תא שמע. מנודין ומצורעין אסורין לספר ולכבס. שמע מינה. אבל חייב בקריעה, דקאמר להו רחמנא לבני אהרן. לא תפרומו, מכלל דכולי עלמא מיחייבי. מנודה מהו בקריעה? תיקו. מצורע מהו בקריעה?

וכן אתה מוצא במנודה ובאבל. מאי לאו אכולהו? לא, אשארא. מצורע מהו ברחיצה? תיקו. אבל אסור בנעילת הסנדל, מדקאמר ליה רחמנא ליחזקאל ונעליך תשים ברגליך, מכלל דכולי עלמא אסור. מנודה מהו בנעילת הסנדל? אמר רב יוסף, תא שמע. כשאמרו אסור בנעילת הסנדל לא אמרו אלא בעיר,

ואסור בתשמיש המטה. ואין אהלו אלא אשתו, שנאמר. לך אמור להם שובו לכם לאהליכם. שמע מינה. וניפשוט נמי למנודה? אמר רב הונא בריה דרב פנחס משמיה דרב יוסף. מי קתני שאסור? שיהא כמנודה וכאבל במילי אחרנייתא, ואסור נמי בתשמיש המטה.

אבל אינו משלח קרבנותיו, דתניא, רבי שמעון אומר. שלמים בזמן שהוא שלם, ולא בזמן שהוא אונן. מנודה מהו שישלח קרבנותיו? אמר רב יוסף, תא שמע. כל אותן שנים שהיו ישראל במדבר מנודין היו, ושלחו קרבנותיהן. אמר ליה אביי. ודלמא מנודה לשמים שאני, דקיל? קיל?. והאמרת חמיר? ספוקי מספקא ליה ומדחי ליה.
מני? רבי שמעון היא, דאמר. כל דבר שהוא משום שבות אינו עומד בפני כתבי הקודש.

אימא סיפא רבי יהודה אומר. אפילו אין מסולק מן הארץ אלא מלא החוט גוללו אצלו. רבי שמעון אומר. אפילו בארץ עצמה גוללו אצלו רישא וסיפא רבי שמעון, מציעתא רבי יהודה. אמר רב יהודה. אין, רישא וסיפא רבי שמעון, מציעתא רבי יהודה. רבה אמר. הכא באיסקופה הנדרסת עסקינן, ומשום בזיון כתבי הקדש שרו רבנן.

איתיביה אביי. תוך ארבע אמות גוללו אצלו, חוץ לארבע הופכו על הכתב. ואי אמרת באיסקופה נדרסת עסקינן, מה לי תוך ארבע אמות מה לי חוץ לארבע אמות? אלא אמר אביי. הכא באיסקופה כרמלית עסקינן, ורשות הרבים עוברת לפניה. תוך ארבע אמות, דאי נפיל ומייתי ליה לא אתי לידי חיוב חטאת שרו ליה רבנן.

חסורי מיחסרא, והכי קתני. במה דברים אמורים בכותל משופע, אבל בכותל שאינו משופע, למעלה משלשה גוללו אצלו, למטה משלשה הופכו על הכתב. רבי יהודה אומר אפילו אינו מסולק מן הארץ וכו׳. דבעינן הנחה על גבי משהו. ואלא הא דאמר רבא.

תוך שלשה לרבנן צריך הנחה, לימא כתנאי אמרה לשמעתיה?. אלא. כולה רבי יהודה היא, וחסורי מיחסרא, והכי קתני. במה דברים אמורים בכותל משופע, אבל בכותל שאינו משופע אפילו פחות משלשה טפחים גוללו אצלו. שרבי יהודה אומר. אפילו אינו מסולק מן הארץ אלא מלא החוט גוללו אצלו.

מאי טעמא? דבעינן הנחה על גבי משהו. מתני׳ זיז שלפני חלון נותנין עליו ונוטלין ממנו בשבת. גמ׳ האי זיז דמפיק להיכא? אילימא דמפיק לרשות הרבים ליחוש דילמא נפיל, ואתי לאיתויי. אלא דמפיק לרשות היחיד, פשיטא. אמר אביי. לעולם דמפיק לרשות הרבים, ומאי נותנין עליו דקתני,

כלים הנשברים. תניא נמי הכי. זיז שלפני החלון היוצא לרשות הרבים נותנין עליו קערות וכוסות, קיתוניות וצלוחיות. ומשתמש בכל הכותל עד עשרה התחתונים. ואם יש זיז אחד למטה ממנו משתמש בו, ובעליון אין משתמש בו אלא כנגד חלונו. האי זיז היכי דמי? אי דלית ביה ארבעה מקום פטור הוא,

ובלבד שלא יוציא חוץ מארבע אמות. לא יעמוד אדם ברשות היחיד וישתין ברשות הרבים, ברשות הרבים וישתין ברשות היחיד, וכן לא ירוק. רבי יהודה אומר. אף משנתלש רוקו בפיו, לא יהלך ארבע אמות עד שירוק. גמ׳ מתני ליה רב חיננא בר שלמיא לחייא בר רב קמיה דרב. לא יעמוד אדם ברשות היחיד ומטלטל ברשות הרבים.
אמר לו יסתם, ומה בכך. אמר רבן שמעון בן גמליאל. לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על מבוי שהוא פחות מארבע אמות שאינו צריך כלום, על מה נחלקו, על רחב מארבע אמות ועד עשר. שבית שמאי אומרים. לחי וקורה, ובית הלל אומרים. או לחי או קורה. קתני מיהת וכי לסותמו אני צריך, אי אמרת בשלמא לחיין וקורה משום הכי אמר וכי לסותמו אני צריך.

אמר רב אשי, הכי קאמר. אינו צריך לחי וקורה כבית שמאי, ולא לחיין כרבי אליעזר, אלא. או לחי או קורה, כבית הלל. וכמה? אמר רב אחלי. ואיתימא רב יחיאל. עד ארבעה. אמר רב ששת אמר רב ירמיה בר אבא אמר רב. מודים חכמים לרבי אליעזר בפסי חצר. ורב נחמן אמר. הלכה כרבי אליעזר בפסי חצר. אמר רב נחמן בר יצחק.

וכי תימא. ארבעה מכאן וארבעה מכאן והתני רב אדא בר אבימי קמיה דרבי חנינא, ואמרי לה קמיה דרבי חנינא בר פפי. קטנה בעשר, וגדולה באחת עשרה. כי סליק רבי זירא מימי פרשה. ברוח אחת בארבעה, משתי רוחות משהו לכאן ומשהו לכאן.

חצר ניתרת בפס אחד. אמר ליה אביי לרב יוסף. מי אמר שמואל הכי? והא אמר ליה שמואל לרב חנניה בר שילא. את לא תעביד עובדא אלא או ברוב דופן או בשני פסין. אמר ליה. ואנא לא ידענא, דעובדא הוה בדורה דרעותא, לשון ים הנכנס לחצר הוה. ואתא לקמיה דרב יהודה, ולא אצרכיה אלא פס אחד.

וכי ככר זו עשה אותו רשות היחיד או רשות הרבים? והתניא. חצירות של רבים ומבואות שאינן מפולשין, בין עירבו ובין לא עירבו הזורק לתוכן חייב. אלא אי איתמר, הכי איתמר. אמר רב יהודה. מבוי שאינו ראוי לשיתוף, הכשירו בלחי הזורק לתוכו חייב, הכשירו בקורה הזורק לתוכו פטור.

לחי ודבר אחר הזורק לתוכו פטור. איתיביה, יתר על כן אמר רבי יהודה. מי שיש לו שני בתים בשני צידי רשות הרבים, עושה לחי מכאן ולחי מכאן, או קורה מכאן וקורה מכאן, ונושא ונותן באמצע. אמרו לו. אין מערבין רשות הרבים בכך. התם קסבר רבי יהודה. שתי מחיצות דאורייתא. אמר רב יהודה אמר רב.

מבוי שארכו כרחבו אינו ניתר בלחי משהו. אמר רב חייא בר אשי אמר רב. מבוי שארכו כרחבו אינו ניתר בקורה טפח. אמר רבי זירא. כמה מכוונן שמעתא דסבי. כיון דארכו כרחבו הוה ליה חצר, וחצר אינה ניתרת בלחי וקורה, אלא בפס ארבעה. אמר רבי זירא. אי קשיא לי, הא קשיא לי.
וזה שעירב עליו בין השמשות נאכל עירובו משחשכה. שניהם קנו עירוב. מה נפשך. אי בין השמשות יממא הוא בתרא ליקני קמא לא ליקני. ואי בין השמשות ליליא הוא קמא ליקני בתרא לא ליקני. בין השמשות ספקא הוא, וספקא דרבנן לקולא. [אמר] רבא. מפני מה אמרו אין טומנין בדבר שאינו מוסיף הבל משחשכה?

גזירה שמא יחתה בגחלים. תנו רבנן. בין השמשות ספק מן היום ומן הלילה, ספק כולו מן היום, ספק כולו מן הלילה מטילין אותו לחומר שני ימים. ואיזהו בין השמשות? משתשקע החמה כל זמן שפני מזרח מאדימין. הכסיף התחתון ולא הכסיף העליון בין השמשות. הכסיף העליון והשוה לתחתון זהו לילה, דברי רבי יהודה. רבי נחמיה אומר.

כדי שיהלך אדם משתשקע החמה חצי מיל. רבי יוסי אומר. בין השמשות כהרף עין, זה נכנס וזה יוצא, ואי אפשר לעמוד עליו. אמר מר. מטילין אותו לחומר שני ימים. למאי הלכתא? אמר רב הונא בריה דרב יהושע לענין טומאה, כדתנן. ראה שני ימים בין השמשות ספק לטומאה ולקרבן. ראה יום אחד בין השמשות ספק לטומאה.

הא גופה קשיא. אמרת איזהו בין השמשות משתשקע החמה, כל זמן שפני מזרח מאדימין. הא הכסיף התחתון ולא הכסיף העליון לילה הוא. והדר תני. הכסיף התחתון ולא הכסיף העליון בין השמשות. אמר רבה אמר רב יהודה אמר שמואל. כרוך ותני. איזהו בין השמשות משתשקע החמה כל זמן שפני מזרח מאדימין.
אלא אי אמרת לעולם חסר, אמאי מחללינן? משום דמצוה לקדש על הראייה. איכא דאמרי, אמר רב נחמן, אף אנן נמי תנינא. על שני חדשים מחללין את השבת על ניסן ועל תשרי. אי אמרת בשלמא לעולם חסר משום הכי מחללינן, דמצוה לקדש על הראייה. אלא אי אמרת זמנין מלא זמנין חסר אמאי מחללינן? נעבריה האידנא, ונקדשיה למחר. אי דאקלע יום שלשים בשבת הכי נמי.

אלא. איכא בינייהו יום טוב הסמוך לשבת בין מלפניה בין מלאחריה. מאן דאמר משום ירקיא מעברינן, ומאן דאמר משום מתיא אפשר בעממי. ולמאן דאמר משום מתיא, לעבריה משום ירקיא. אפשר בחמימי. אי הכי. מאי שנא לדידן, אפילו לדידהו נמי. לדידן חביל לן עלמא, לדידהו לא חביל להו עלמא. איני?. והתני רבה בר שמואל.

יכול כשם שמעברין את השנה לצורך, כך מעברין את החדש לצורך? תלמוד לומר. החדש הזה לכם ראש חדשים כזה ראה וקדש. אמר רבא, לא קשיא. כאן לעברו, כאן לקדשו. והכי קאמר. יכול כשם שמעברין את השנה ואת החדש לצורך, כך מקדשין את החדש לצורך תלמוד לומר. החדש הזה לכם כזה ראה וקדש.

לא נולד קודם חצות בידוע שלא נראה סמוך לשקיעת החמה. למאי נפקא מינה? אמר רב אשי. לאכחושי סהדי. אמר רבי זירא אמר רב נחמן. עשרים וארבעה שעי מכסי סיהרא. לדידן שית מעתיקא ותמני סרי מחדתא, לדידהו שית מחדתא ותמני סרי מעתיקא. למאי נפקא מינה? אמר רב אשי. לאכחושי סהדי. אמר מר. צריך שיהא לילה ויום מן החדש. מנלן?
גמ׳ מאי טעמא תנא כלל גדול? אילימא משום דקבעי למיתני. עוד כלל אחר אמרו, תנא כלל גדול. וגבי שביעית נמי, משום דקבעי למיתני. עוד כלל אחר אמרו, תנא כלל גדול. והא גבי מעשר, דקתני. כלל אחר אמרו, ולא תני כלל גדול. אמר רבי יוסי בר אבין. שבת ושביעית דאית בהו אבות ותולדות תנא גדול, מעשר דלית בה אבות ותולדות, לא תנא כלל גדול.

כל שהוא אוכל ונשמר וגידולו מן הארץ ולקיטתו כאחת ומכניסו לקיום חייב בפיאה. אוכל למעוטי ספיחי סטיס וקוצה. ונשמר למעוטי הפקר. וגידולו מן הארץ למעוטי כמיהין ופטריות. ולקיטתו כאחת למעוטי תאנה.

תנן. השוכח עיקר שבת, לאו מכלל דהויא ליה ידיעה מעיקרא?. לא, מאי כל השוכח עיקר שבת שהיתה שכוחה ממנו עיקרה של שבת. אבל הכיר ולבסוף שכח מאי חייב על כל שבת ושבת? אדתני היודע עיקר שבת ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה חייב על כל שבת ושבת, ליתני הכיר ולבסוף שכח, וכל שכן הא. מאי היודע עיקר שבת מי שהיה יודע עיקרה של שבת ושכחה.

אבל לא שכחה, מאי חייב על כל מלאכה ומלאכה? אדתני היודע שהוא שבת ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה חייב על כל מלאכה ומלאכה, ליתני היודע עיקר שבת, וכל שכן הא. אלא, מתניתין כשהכיר ולבסוף שכח, ודרב ושמואל נמי כהכיר ולבסוף שכח דמי.

הואיל ומזיד קרוי חוטא ושוגג קרוי חוטא, מה מזיד שהיתה לו ידיעה אף שוגג שהיתה לו ידיעה. אמר לו רבי עקיבא, הריני מוסיף על דבריך. אי מה מזיד שהיתה הידיעה בשעת מעשה אף שוגג שהיתה לו ידיעה בשעת מעשה. אמר לו. הן, וכל שכן שהוספת. אמר לו. לדבריך, אין זה קרוי שוגג אלא מזיד. קתני מיהא כיצד תינוק.
אילימא משום דכתיב. ישימו קטורה באפך, וכתיב בתריה. ברך ה׳ חילו, אי הכי עולה נמי, הכתיב. וכליל על מזבחך. אמר ליה. הא שכיחא והא לא שכיחא. אמר רבא. לא משכחת צורבא מרבנן דמורי אלא דאתי משבט לוי או משבט יששכר. לוי, דכתיב. יורו משפטיך ליעקב. יששכר, דכתיב.

(ובני) יששכר יודעי בינה לעתים לדעת מה יעשה ישראל. ואימא יהודה נמי, דכתיב. יהודה מחוקקי. אסוקי שמעתא אליבא דהילכתא קאמינא. אמר רבי יוחנן. אין מפייסין על תמיד של בין הערבים, אלא כהן שזכה בו בשחרית זוכה בו ערבית, מיתיבי. כשם שמפייסין שחרית כך מפייסין בין הערבים. כי תניא ההיא בקטורת.

והתניא. כשם שמפייסין לו שחרית כך מפייסין לו ערבית. אימא לה. והתניא. כשם שמפייסין לו שחרית כך מפייסין לו ערבית, וכשם שמפייסין לה שחרית כך מפייסין לה ערבית. אמר רב שמואל בר רב יצחק. הכא בשבת עסקינן, הואיל ומשמרות מתחדשות. ולמאי דסליק אדעתין מעיקרא, נפישי להו פייסות. מייתי כולהו מצפרא אתו,

דזכי ביה שחרית זכי, דזכי בערבית זכי. הרביעי חדשים עם ישנים וכו׳. מתניתין דלא כרבי אליעזר בן יעקב. דתנן, רבי אליעזר בן יעקב אומר. המעלה איברים לכבש, הוא מעלה אותן למזבח. במאי קמיפלגי? מר סבר. ברב עם הדרת מלך, ומר סבר. מקום שכינה לאו אורח ארעא. אמר רבא. לא רבי אליעזר בן יעקב אית ליה דרבי יהודה,

ולא רבי יהודה אית ליה דרבי אליעזר בן יעקב. דאם כן, בצרו להו פייסות. ואי משכחת תנא דתני חמש ההוא דלא כרבי אליעזר בן יעקב ודלא כרבי יהודה. מתני׳ תמיד קרב בתשעה, בעשרה, באחד עשר, בשנים עשר. לא פחות ולא יותר. כיצד? עצמו בתשעה. בחג, ביד אחד צלוחית של מים הרי כאן עשרה. בין הערבים באחד עשר.

הוא עצמו בתשעה, ושנים בידם שני גזירי עצים. בשבת באחד עשר. הוא עצמו בתשעה, ושנים בידם שני בזיכי לבונה של לחם הפנים. ובשבת שבתוך החג ביד אחד צלוחית של מים. גמ׳ אמר רבי אבא ואיתימא רמי בר חמא, ואיתימא רבי יוחנן. אין מנסכין מים בחג אלא בתמיד של שחר. ממאי? מדקתני. ובשבת שבתוך החג ביד אחד צלוחית של מים.
למאי הלכתא כתבינהו רחמנא? למימרא דאהני תולדות מיחייב, אאחרנייתא לא מיחייב. ולא? והתניא. שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור. אין לי אלא זירוע וזימור, מנין לניכוש ולעידור ולכיסוח תלמוד לומר. שדך לא, כרמך לא. לא כל מלאכה שבשדך, ולא כל מלאכה שבכרמך.

רבי יוחנן ורבי אלעזר, חד אמר. לוקה, וחד אמר. אינו לוקה. לימא בדרבי אבין אמר רבי אילעא קמיפלגי. דאמר רבי אבין אמר רבי אילעא. כל מקום שנאמר כלל בעשה ופרט בלא תעשה אין דנין אותו בכלל ופרט וכלל. מאן דאמר לוקה לית ליה דרבי אבין אמר רבי אילעא. ומאן דאמר אינו לוקה אית ליה דרבי אבין.

ומאן דאמר אינו לוקה, אמר לך. מכדי זמירה בכלל זריעה ובצירה בכלל קצירה, למאי הלכתא כתבינהו רחמנא? למימר דאהני תולדות הוא דמיחייב, אתולדה אחרינא לא מיחייב. ולא? והתניא. שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור, אין לי אלא זירוע וזימור. מנין לעידור ולקישקוש ולכיסוח? תלמוד לומר. שדך לא, כרמך לא. לא כל מלאכה שבשדך ולא כל מלאכה שבכרמך.

ומנין שאין מקרסמין, ואין מזרדין, ואין מפסגין באילן תלמוד לומר. שדך לא, כרמך לא. כל מלאכה שבשדך לא כל מלאכה שבכרמך לא. מנין שאין מזבלין ואין מפרקין ואין מעשנין באילן? תלמוד לומר. שדך לא, כרמך לא. כל מלאכה שבשדך לא, וכל מלאכה שבכרמך לא. יכול לא יקשקש תחת הזיתים, ולא יעדר תחת הגפנים,

אלא. בשדה הלבן עד הפסח, ובשדה האילן עד העצרת. ובית הלל אומרים. עד הפסח. ואמר רבי שמעון בן פזי אמר רבי יהושע בן לוי משום בר קפרא. רבן גמליאל ובית דינו נמנו על שני פרקים הללו, ובטלום. אמר ליה רבי זירא לרבי אבהו, ואמרי לה ריש לקיש לרבי יוחנן. רבן גמליאל ובית דינו היכי מצו מבטלי תקנתא דבית שמאי ובית הלל? והא תנן.

עשר נטיעות, ערבה, וניסוך המים, הלכה למשה מסיני. אמר רבי יצחק. כי גמירי הלכתא, שלשים יום לפני ראש השנה,
אין לה פצימין, אביי אמר. כשירה, ורבא אמר. פסולה.

אביי אמר כשירה, אמר פי תקרה יורד וסותם. ורבא אמר פסולה, לא אמר פי תקרה יורד וסותם. לימא אביי כרב, ורבא כשמואל? אליבא דשמואל כולי עלמא לא פליגי. כי פליגי אליבא דרב. אביי כרב. ורבא עד כאן לא קאמר רב התם, אלא דהני מחיצות לאכסדרה עבידי.

לפי שזכין לאדם שלא בפניו, ואין חבין שלא בפניו. ואמר רב יהודה אמר שמואל. הלכה כרבי יהודה. ולא עוד, אלא כל מקום ששנה רבי יהודה בעירובין הלכה כמותו. ואמר ליה רב חנא בגדתאה לרב יהודה. אמר שמואל אפילו במבוי שניטל קורתו או לחייו? ואמר ליה. בעירובין אמרתי לך, ולא במחיצות. אמר רב ענן.

וחכמים אוסרין. גמ׳ אמר רבה. לא תימא היינו טעמא דרבי יהודה משום דקא סבר שתי מחיצות דאורייתא. אלא משום דקסבר. פי תקרה יורד וסותם. איתיביה אביי. יתר על כן אמר רבי יהודה. מי שיש לו שני בתים משני צידי רשות הרבים, עושה לחי מכאן ולחי מכאן,

במה דברים אמורים בישנות, אבל בחדשות פטור. מצאן צבתים או כריכות מחשיך עליהן ומביאן. ובסכנה מכסן והולך לו. רבי שמעון אומר. נותנן לחבירו, וחבירו לחבירו, עד שמגיע לחצר החיצונה. וכן בנו נותנו לחבירו, וחבירו לחבירו, אפילו מאה. רבי יהודה אומר. נותן אדם חבית לחבירו,

וחבירו לחבירו, אפילו חוץ לתחום. אמרו לו. לא תהלך זו יותר מרגלי בעליה. גמ׳ זוג אחד אין, טפי לא. לימא תנן סתמא דלא כרבי מאיר? דאי כרבי מאיר, האמר. לובש כל מה שיכול ללבוש, ועוטף כל מה שיכול לעטוף. דתנן. ולשם מוציא כל כלי תשמישו, ולובש כל מה שיכול ללבוש, ועוטף כל מה שיכול לעטוף.
אמר ליה מאי כולי האי?

מנין שאין הקדוש ברוך הוא מואס בתפלתן של רבים שנאמר. הן אל כביר ולא ימאס, וכתיב. פדה בשלום נפשי מקרב לי וגו׳, אמר הקדוש ברוך הוא. כל העוסק בתורה ובגמילות חסדים ומתפלל עם הצבור מעלה אני עליו כאילו פדאני, לי ולבני, מבין אומות העולם. אמר ריש לקיש. כל מי שיש לו בית הכנסת בעירו, ואינו נכנס שם להתפלל, נקרא שכן רע,

שנאמר. כה אמר ה׳ על כל שכני הרעים הנגעים בנחלה אשר הנחלתי את עמי את ישראל. ולא עוד אלא שגורם גלות לו ולבניו, שנאמר. הנני נתשם מעל אדמתם ואת בית יהודה אתוש מתוכם. אמרו ליה לרבי יוחנן. איכא סבי בבבל. תמה ואמר. למען ירבו ימיכם וימי בניכם על האדמה כתיב, אבל בחוצה לארץ לא?

כיון דאמרי ליה מקדמי ומחשכי לבי כנישתא, אמר. היינו דאהני להו. דאמר רבי יהושע בן לוי לבניה. קדימו וחשיכו ועיילו לבי כנישתא, כי היכי דתורכו חיי. אמר רבי אחא ברבי חנינא. מאי קרא אשרי אדם שמע לי לשקד על דלתתי יום יום לשמור מזוזת פתחי, וכתיב בתריה. כי מצאי מצא חיים. אמר רב חסדא.

מוצא דכתיב. ומוצא אני מר ממות את האשה וגו׳. רבי נתן אומר. לעת מצא זו תורה, שנאמר. כי מצאי מצא חיים וגו׳. רב נחמן בר יצחק אמר לעת מצא זו מיתה, שנאמר. למות תוצאות. תניא נמי הכי. תשע מאות ושלשה מיני מיתה נבראו בעולם, שנאמר. למות תוצאות, תוצאות בגימטריא הכי הוו.

רבי אמי ורבי אסי אף על גב דהוו להו תליסר בי כנישתא בטבריא לא מצלו אלא ביני עמודי, היכא דהוו גרסי. ואמר רבי חייא בר אמי משמיה דעולא. גדול הנהנה מיגיעו יותר מירא שמים, דאילו גבי ירא שמים כתיב אשרי איש ירא את ה׳, ואילו גבי נהנה מיגיעו כתיב. יגיע כפיך כי תאכל אשריך וטוב לך. אשריך בעולם הזה, וטוב לך לעולם הבא,

לעולם ידור אדם במקום רבו, שכל זמן ששמעי בן גרא קיים, לא נשא שלמה את בת פרעה. והתניא אל ידור. לא קשיא, הא דכייף ליה, הא דלא כייף ליה. אמר רב הונא בר יהודה, אמר רבי מנחם, אמר רבי אמי. מאי דכתיב, ועוזבי ה׳ יכלו זה המניח ספר תורה ויוצא.

שכל המשלים פרשיותיו עם הצבור מאריכין לו ימיו ושנותיו. רב ביבי בר אביי סבר לאשלומינהו לפרשייתא דכלא שתא במעלי יומא דכפורי, תנא ליה חייא בר רב מדפתי. כתיב. ועניתם את נפשתיכם בתשעה לחדש בערב. וכי בתשעה מתענין?. והלא בעשרה מתענין. אלא לומר לך כל האוכל ושותה בתשיעי, מעלה עליו הכתוב כאילו מתענה תשיעי ועשירי.

דרב פפא אזל לגבי ארמית, הוציאה לו מטה. אמרה לו. שב. אמר לה. איני יושב, עד שתגביהי את המטה. הגביהה את המטה ומצאו שם תינוק מת. מכאן אמרו חכמים. אסור לישב על מטת ארמית. ואל תעברו אחורי בית הכנסת בשעה שהצבור מתפללין מסייע ליה לרבי יהושע בן לוי. דאמר רבי יהושע בן לוי. אסור לו לאדם שיעבור אחורי בית הכנסת בשעה שהצבור מתפללין. אמר אביי.

אני צויתי למקדשי, תני רב יוסף. אלו הפרסיים המקודשין ומזומנין לגיהנם. רבן גמליאל אומר וכו׳. אמר רב יהודה, אמר שמואל. הלכה כרבן גמליאל. תניא. רבי שמעון בן יוחי אומר פעמים שאדם קורא קריאת שמע שתי פעמים בלילה,

אלמא ליליא
עשרה חייב. רבי אליעזר אומר. מן המעטן טהור חייב, מן המעטן טמא פטור, מפני שהוא מחזיר את המותר. והוינן בה. מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא? ואמר רבי אבהו. רישא במעטן טהור וגברא טמא, דלא מצי מהדר ליה. סיפא במעטן טמא וגברא טמא, דמצי מהדר ליה.

תא שמע מסיפא, וחכמים אומרים. עד שירשום ויאמר מכאן ועד כאן. טעמא דערב שבת בשביעית דלאו בר עשורי הוא, הא בשאר שני שבוע, דבני עשורי נינהו אסורים. מאי טעמא, לאו משום דשבת קבעה? לא, שאני התם, כיון דאמר. מכאן ועד כאן אני אוכל למחר קבע ליה. אי הכי, מאי אריא שבת? אפילו בחול נמי.

אלא. יוצא חוץ לחצר ויגמור. ולא כשאמר רבי אליעזר יגמור בשבת יגמור, אלא ממתין למוצאי שבת ויגמור. כי אתא רבין, אמר רבי יוחנן. אחד שבת, ואחד תרומה, ואחד חצר, ואחד מקח כולן אין קובעין, אלא בדבר שנגמרה מלאכתן. שבת לאפוקי מדהלל, דתניא. המעמר פירות ממקום למקום

מאן דתני משילין לא משתבש, ומאן דתני משחילין לא משתבש. מאן דתני משילין לא משתבש, דכתיב. כי ישל זיתך. ומאן דתני משחילין לא משתבש, דתנן. השחול והכסול. שחול שנשמטה ירכו, כסול שאחד מירכותיו גבוהה מחברתה. אמר רב נחמן בר יצחק. מאן דתני משירין לא משתבש,

ומאן דתני משחירין לא משתבש, ומאן דתני מנשירין לא משתבש. מאן דתני משירין לא משתבש, דתנן, רבי ישמעאל אומר. נזיר לא יחוף ראשו באדמה, מפני שמשיר את השער.

משילין פירות דרך ארובה ביום טוב. עד כמה? אמר רבי זירא אמר רבי אסי, ואמרי לה אמר רבי אסי אמר רבי יוחנן. כאותה ששנינו. מפנין ארבע וחמש קופות של תבן ושל תבואה מפני האורחים, ומפני בטול בית המדרש. ודלמא שאני התם, דאיכא בטול בית המדרש, אבל הכא דליכא בטול בית המדרש לא. אי נמי. התם היינו טעמא,

דארבע וחמש קופות שרי משום שבת דחמירא ולא אתי לזלזולי ביה, אבל יום טוב דקיל ואתי לזלזולי ביה כלל כלל לא. אי נמי לאידך גיסא. התם היינו טעמא, דליכא הפסד ממון, אבל הכא דאיכא הפסד