portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
מהא. עושה אדם את חבירו דופן כדי שיאכל וישתה וישן.

פקק החלון, רבי אליעזר אומר. בזמן שקשור ותלוי פוקקין בו, ואם לאו אין פוקקין בו. וחכמים אומרים. בין כך ובין כך פוקקין בו. והא. איתמר עלה, אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. הכל מודים שאין עושין אהל עראי בתחילה ביום טוב, ואין צריך לומר בשבת. לא נחלקו אלא להוסיף, שרבי אליעזר אומר. אין מוסיפין ביום טוב, ואין צריך לומר בשבת.

וחכמים אומרים. מוסיפין בשבת, ואין צריך לומר ביום טוב. אלא לא קשיא. הא כרבי מאיר, הא כרבי יהודה. דתניא. עשאה לבהמה דופן לסוכה, רבי מאיר פוסל, ורבי יהודה מכשיר. רבי מאיר דקא פסיל התם אלמא לא מחיצה היא, הכא שרי, דלאו מידי קא עביד. ורבי יהודה דקא מכשיר התם אלמא מחיצה היא, הכא אסר. ותיסברא?

שמע מינה. אלא אדם אאדם קשיא. אדם אאדם נמי לא קשיא. כאן לדעת, כאן שלא מדעת. והא דרבי נחמיה בריה דרבי חנילאי, לדעת הוה. שלא מדעת הוה. רב חסדא, מיהא לדעת הוה. רב חסדא, שלא מן המנין הוה.

הנהו בני גננא דאעילו מיא במחיצה של בני אדם. נגדינהו שמואל. אמר. אם אמרו שלא מדעת, יאמרו לדעת?. הנהו זיקי דהוה שדיין בריסתקא דמחוזא, בהדי דאתא רבא מפירקיה, אעלינהו ניהליה. לשבתא אחריתי בעי עיילינהו, ואסר להו, דהוה ליה כלדעת ואסור. לוי, אעילו ליה תיבנא, זעירי אספסתא,

רב שימי בר חייא מיא. מתני׳ מי שיצא ברשות, ואמרו לו. כבר נעשה מעשה יש לו אלפים אמה לכל רוח. אם היה בתוך התחום כאילו לא יצא. כל היוצאים להציל חוזרין למקומן. גמ׳ מאי אם היה בתוך התחום כאילו לא יצא? אמר רבה, הכי קאמר. אם היה בתוך תחום שלו כאילו לא יצא מתוך ביתו דמי.
תנן התם. רבב על המרדעת חוצץ. רבן שמעון בן גמליאל אומר. עד כאיסר האיטלקי. ועל הבגדים, מצד אחד אינו חוצץ, משני צדדין חוצץ. רבי יהודה אומר משום רבי ישמעאל. אף מצד אחד חוצץ. בעא מיניה רבי שמעון בן לקיש מרבי חנינא. מרדעת, מצד אחד או משני צדדין? אמר ליה. זו לא שמעתי, כיוצא בה שמעתי.

דתנן רבי יוסי אומר. של בנאין מצד אחד, ושל בור משני צדדין. ולא תהא מרדעת חשובה מבגדו של עם הארץ. מאי בנאין? אמר רבי יוחנן. אלו תלמידי חכמים שעוסקין בבנינו של עולם כל ימיהן. ואמר רבי יוחנן. איזהו תלמיד חכם שמחזירין לו אבידה בטביעות העין זה המקפיד על חלוקו להופכו.

ואמר רבי יוחנן. איזהו תלמיד חכם כל ששואלין אותו הלכה בכל מקום, ואומרה. למאי נפקא מינה למנוייה פרנס על הציבור. אי בחדא מסכתא באתריה, אי בכוליה תנויה בריש מתיבתא. רבי שמעון בן לקיש אמר. אלו כלים האוליירין הבאין ממדינת הים. למימרא דחיורי נינהו? והאמר להו רבי ינאי לבניו.

מקפלין את הכלים ומציעין את המיטות מיום הכיפורים לשבת כו׳. תנו רבנן. עולת שבת בשבתו, לימד על חלבי שבת שקריבין ביום הכיפורים. יכול אף של יום הכפורים בשבת
שוקי החיות כנגד כולן, רכובי החיות כנגד כולן, ירכי החיות כנגד כולן, גופי החיות כנגד כולן, צוארי החיות כנגד כולן, ראשי החיות כנגד כולן, קרני החיות כנגד כולן. למעלה מהן כסא כבוד. רגלי כסא הכבוד כנגד כולן, כסא הכבוד כנגד כולן, מלך אל חי וקים רם ונשא שוכן עליהם, ואתה אמרת.

כי קש נח נפשיה דרבי יוחנן. אמר ליה רבי אסי. תא ואגמרך במעשה מרכבה. אמר ליה. אי זכאי גמירתה מרבי יוחנן רבך. רב יוסף הוה גמיר מעשה המרכבה. סבי דפומבדיתא הוו תנו במעשה בראשית. אמרו ליה. (ליגמור לן) ליגמרן מר מעשה מרכבה. אמר להו. אגמרון לי מעשה בראשית. בתר דאגמרוה, אמרו ליה. ליגמרון מר במעשה מרכבה. אמר להו. תנינא בהו דבש וחלב תחת לשונך,

אמר הקדוש ברוך הוא. מי גרם לי שאהיה שמש לעובדי פסילים עונותיהן של ישראל הן גרמו לי. וארא החיות והנה אופן אחד בארץ אצל החיות, אמר רבי אלעזר. מלאך אחד שהוא עומד בארץ, וראשו מגיע אצל החיות. במתניתא תנא. סנדלפון שמו, הגבוה מחברו מהלך חמש מאות שנה.

ועומד אחורי המרכבה וקושר כתרים לקונו. איני? והכתיב. ברוך כבוד ה׳ ממקומו, מכלל דמקומו ליכא דידע ליה. דאמר שם אתגא ואזל ויתיב ברישיה. אמר רבא. כל שראה יחזקאל, ראה ישעיה. למה יחזקאל דומה לבן כפר שראה את המלך, ולמה ישעיה דומה לבן כרך שראה את המלך.

דאמר מר. מלך שבחיות ארי, מלך שבבהמות שור, מלך שבעופות נשר, ואדם מתגאה עליהן, והקדוש ברוך הוא מתגאה על כולן ועל כל העולם כולו. כתוב אחד

כתוב אחד אומר. אלף אלפין ישמשוניה ורבו רבבן קדמוהי יקומון, וכתוב אחד אומר. היש מספר לגדודיו. לא קשיא. כאן בזמן שבית המקדש קיים, כאן בזמן שאין בית המקדש קיים, כביכול שנתמעטה פמליא של מעלה. תניא, רבי אומר משום אבא יוסי בן דוסאי. אלף אלפין ישמשוניה מספר גדוד אחד, ולגדודיו אין מספר.
אמר אביי. כי תנן נמי מתניתין, דומה לכושי תנן. רבא אמר. לא קשיא הא לן, והא להו. אתרוג הבוסר רבי עקיבא פוסל וחכמים מכשירין. אמר רבה. רבי עקיבא ורבי שמעון אמרו דבר אחד. רבי עקיבא הא דאמרן. רבי שמעון מאי היא (דתניא. ) רבי שמעון פוטר את האתרוגים בקוטנן. אמר ליה אביי. דלמא לא היא, עד כאן לא קאמר רבי עקיבא הכא,

דבעינן הדר וליכא, אבל התם כרבנן סבירא ליה. אי נמי, עד כאן לא קאמר רבי שמעון התם, אלא דכתיב. עשר תעשר את כל תבואת זרעך, כדרך שבני אדם מוציאין לזריעה. אבל הכא, כרבנן סבירא ליה. ותו לא מידי. גדלו בדפוס ועשאו כמין בריה אחרת פסול. אמר רבא. לא שנו אלא כמין בריה אחרת, אבל כברייתו כשר.

אין זה הדר. מתני׳ אין אוגדין את הלולב אלא במינו, דברי רבי יהודה. רבי מאיר אומר. אפילו (בחוט) במשיחה. אמר רבי מאיר. מעשה באנשי ירושלים שהיו אוגדין את לולביהן בגימוניות של זהב. אמרו לו. במינו היו אוגדין אותו מלמטה. גמ׳ אמר רבא. אפילו בסיב, אפילו בעיקרא דדיקלא. ואמר רבא. מאי טעמיה דרבי יהודה, קסבר. לולב צריך אגד, ואי מייתי מינא אחרינא הוה חמשה מיני.
אמר רב יהודה אמר שמואל. אפילו לשמרו מן העכברים. אמר רב אידי בר אבין. והוא דתליא בתריטא.

ואמר רב יהודה אמר שמואל. טבח אומן אסור לשקול בשר ביד. ואמר רב יהודה אמר שמואל. טבח אומן אסור לשקול בשר במים. ואמר רב חייא בר אשי. אסור לעשות בית יד בבשר. אמר רבינא. ובידא שרי. אמר רב הונא. מותר לעשות סימן בבשר, כי הא דרבה בר רב הונא מחתך לה אתלת קרנתא.

רבי חייא ורבי שמעון ברבי שוקלין מנה כנגד מנה ביום טוב. כמאן? לא כרבי יהודה ולא כרבנן. אי כרבי יהודה, האמר. שוקל אדם בשר כנגד הכלי או כנגד הקופיץ. כנגד הכלי אין, כנגד מידי אחרינא לא. אי כרבנן, הא אמרי. אין משגיחין בכף מאזנים כל עיקר. אינהו דעבוד כרבי יהושע.

מכלל דבשל אבן אפילו להעביר שמנוניתה אסור. איכא דמתני לה אמתניתין. אין משחיזין את הסכין ביום טוב, אמר רב יהודה אמר שמואל. לא שנו אלא לחדדה, אבל להעביר שמנוניתה מותר, מכלל דעל גבי חברתה אפילו לחדדה, נמי מותר. ואיכא דמתני לה אסיפא. אבל משיאה על גבי חברתה, אמר רב יהודה אמר שמואל.

לא שנו אלא להעביר שמנוניתה, אבל לחדדה אסור. מכלל דבמשחזת אפילו להעביר שמנוניתה אסור. מאן תנא דבמשחזת אסור? אמר רב חסדא. דלא כרבי יהודה. דתניא. אין בין יום טוב לשבת אלא אוכל נפש בלבד. רבי יהודה מתיר אף מכשירי אוכל נפש. אמר ליה רבא לרב חסדא. דרשינן משמך הלכה כרבי יהודה.

אמר ליה. יהא רעוא דכל כי הני מילי מעלייתא תדרשון משמאי. אמר רב נחמיה בריה דרב יוסף. הוה קאימנא קמיה דרבא, והוה קא מעבר לסכינא אפומא דדקולא, ואמרי ליה. לחדדה קא עביד מר, או להעביר שמנוניתה? ואמר לי. להעביר שמנוניתה.

וחזיתי לדעתיה דלחדדה קא עביד, וקסבר. הלכה, ואין מורין כן. ואמר אביי. הוה קאימנא קמיה דמר, והוה קא מעבר סכינא אשפתא דרחיא. ואמרי ליה. לחדדה קא בעי מר, או להעביר שמנוניתה? ואמר לי. להעביר שמנוניתה. וחזיתי לדעתיה דלחדדה קא עביד, וקסבר. הלכה, ואין מורין כן.

תלמיד חכם רואה לעצמו, ומשאילה לאחרים. ואמר רב יוסף. סכין שעמדה מותר לחדדה ביום טוב. והני מילי הוא דפסקא אגב דוחקא. דרש רב חסדא, ואיתימא רב יוסף. אחד סכין שנפגמה, ואחד שפוד שנרצם, ואחד גריפת תנור וכירים ביום טוב באנו למחלוקת רבי יהודה ורבנן. דתניא.

כתיב הוא, וכתיב לכם, ולא קשיא. כאן במכשירין שאפשר לעשותן מערב יום טוב, כאן במכשירין שאי אפשר לעשותן מערב יום טוב. אמר רב יהודה אמר שמואל. שפוד שנרצף אסור לתקנו ביום טוב. פשיטא. לא צריכא, דאף על גב דמפשיט בידיה. ואמר רב יהודה אמר שמואל. שפוד שצלו בו בשר אסור לטלטלו ביום טוב. רב אדא בר אהבה אמר רב מלכיו.

בלורית, אפר מקלה, וגבינה רב מלכיא. רב פפא אמר. מתניתין ומתניתא רב מלכיא. שמעתתא רב מלכיו. וסימניך. מתניתין מלכתא. מאי בינייהו? איכא בינייהו
שמואל וקרנא הוו יתבי אגודא דנהר מלכא. חזונהו למיא דקא דלו ועכירי. אמר ליה שמואל לקרנא. גברא רבה קאתי ממערבא וחייש במעיה, וקא דלו מיא לאקבולי אפיה , זיל תהי ליה אקנקניה. אזל אשכחיה לרב. אמר ליה. מניין שאין כותבין תפילין אלא על גבי עור בהמה טהורה? אמר ליה. דכתיב. למען תהיה תורת ה׳

בפיך מן המותר בפיך. מניין לדם שהוא אדום? שנאמר. ויראו מואב מנגד את המים אדמים כדם. מניין למילה שבאותו מקום? נאמר כאן ערלתו, ונאמר להלן ערלתו, מה להלן דבר שעושה פרי אף כאן דבר שעושה פרי. אימא לבו, דכתיב. ומלתם את ערלת לבבכם?. אימא אזנו, דכתיב. הנה ערלה אזנם?.

דנין ערלתו תמה מערלתו תמה, ואין דנין ערלתו תמה מערלתו שאינה תמה. אמר ליה. מאי שמך? קרנא. אמר ליה. יהא רעוא דתיפוק ליה קרנא בעיניה. לסוף עייליה שמואל לביתיה, אוכליה נהמא דשערי וכסא דהרסנא ואשקייה שיכרא ולא אחוי ליה בית הכסא כי היכי דלישתלשל. לט רב ואמר. מאן דמצערן לא ליקיימו ליה בני, וכן הוה.

כתנאי. מניין למילה שבאותו מקום? נאמר כאן ערלתו, ונאמר להלן ערלתו. מה להלן דבר שעושה פרי, אף כאן דבר שעושה פרי דברי רבי יאשיה. רבי נתן אומר. אינו צריך, הרי הוא אומר וערל זכר אשר לא ימול את בשר ערלתו מקום שניכר בין זכרות לנקבות. תנו רבנן. כותבין תפילין על גבי עור בהמה טהורה,

אמר ליה. קאלוס. מתני׳ אין עושין הילמי בשבת, אבל עושה הוא את מי המלח, וטובל בהן פתו, ונותן לתוך התבשיל. אמר רבי יוסי. והלא הוא הילמי, בין מרובה ובין מועט. ואלו הן מי מלח המותרין נותן שמן לכתחלה לתוך המים או לתוך המלח. גמ׳ מאי קאמר? אמר רב יהודה אמר שמואל, הכי קאמר.

כי אתא רב דימי אמר. מעולם לא טבע גברא בימא דסדום. אמר רב יוסף. הפיכא סדום, והפיכאן מילהא. גברא הוא דלא טבע, כשורא טבע?. אמר ליה אביי, לא מיבעיא קאמר. לא מבעיא כשורא דאפילו בכל מימות שבעולם לא טבע, אלא אפילו גברא דטבע בכל מימות שבעולם, בימא דסדום לא טבע. למאי נפקא מינה?

הוא היה אומר. יד לעין תיקצץ. יד לחוטם תיקצץ. יד לפה תיקצץ. יד לאוזן תיקצץ. יד לחסודה תיקצץ. יד לאמה תיקצץ. יד לפי טבעת תיקצץ. יד לגיגית תיקצץ, יד מסמא, יד מחרשת, יד מעלה פוליפוס. תניא, רבי נתן אומר. בת חורין היא זו ומקפדת עד שירחוץ ידיו שלש פעמים.
ואימא זהב נמי ששה. אמר רב אחא בר יעקב, אמר קרא. וקצץ פתילים. פתיל, פתילים הרי כאן ארבעה. רב אשי אמר, אמר קרא. לעשות בתוך התכלת ובתוך הארגמן. היכי נעביד? נעביד ארבעה דתרי תרי הוו להו תמניא. נעביד תרי דתרי תרי, ותרי דחד חד ועשית, שיהיו כל עשיותיו שוות. אמר רחבא אמר רב יהודה.

המקרע בגדי כהונה לוקה, שנאמר. לא יקרע. מתקיף לה רב אחא בר יעקב, ודילמא הכי קאמר רחמנא. נעביד ליה שפה כי היכי דלא ניקרע. מי כתיב שלא יקרע? אמר רבי אלעזר. המזיח חושן מעל האפוד, והמסיר בדי ארון לוקה, שנאמר. לא יזח ולא יסורו. מתקיף לה רב אחא בר יעקב. ודילמא כי קאמר רחמנא,

שנאמר. מעשה אורג. אמר אביי. לא נצרכה אלא לבית יד שלהם. כדתניא. בית יד של בגדי כהונה נארגת בפני עצמה, ונדבקת עם הבגד, ומגעת עד פיסת היד. אמר רחבה אמר רב יהודה. שלש ארונות עשה בצלאל, אמצעי של עץ תשעה, פנימי של זהב שמונה, חיצון עשרה ומשהו.

והתניא. אחד עשר ומשהו. לא קשיא. הא כמאן דאמר יש בעביו טפח, הא כמאן דאמר אין בעביו טפח. ומאי משהו זיר. אמר רבי יוחנן, שלשה זירים הן. של מזבח, ושל ארון, ושל שלחן. של מזבח זכה אהרן ונטלו. של שלחן זכה דוד ונטלו. של ארון עדיין מונח הוא, כל הרוצה ליקח יבא ויקח.

לא זכה נעשית לו סם מיתה. והיינו דאמר רבא. דאומן לה סמא דחייא, דלא אומן לה סמא דמותא. אמר רבי שמואל בר נחמני, רבי יונתן רמי, כתיב. פקודי ה׳ ישרים משמחי לב, וכתיב. אמרת ה׳ צרופה. זכה משמחתו, לא זכה צורפתו. ריש לקיש אמר, מגופיה דקרא נפקא. זכה צורפתו לחיים, לא זכה צורפתו למיתה.

יראת ה׳ טהורה עומדת לעד. אמר רבי חנינא. זה הלומד תורה בטהרה. מאי היא? נושא אשה, ואחר כך לומד תורה. עדות ה׳ נאמנה, אמר רבי חייא בר אבא. נאמנה היא להעיד בלומדיה. מעשה רוקם, מעשה חושב, אמר רבי אלעזר. שרוקמין במקום שחושבין.

תנא משמיה דרבי נחמיה. רוקם מעשה מחט, לפיכך פרצוף אחד. חושב מעשה אורג, לפיכך שני פרצופות.
ומנלן דפרטינן חטאיה בציבורא דכתיב. כי לא באו לעזרת ה׳. ואמר עולא. בארבע מאה שיפורי שמתיה ברק למרוז. איכא דאמרי גברא רבה הוה, ואיכא דאמרי כוכבא הוה, שנאמר. מן שמים נלחמו הכוכבים.

ומנלן דנצינן ולייטינן ומחינן ותלשינן שיער ומשבעינן דכתיב. ואריב עמם ואקללם ואכה מהם אנשים ואמרטם ואשביעם. ומנלן דכפתינן ואסרינן ועבדינן הרדפה דכתיב. הן למות הן לשרושי הן לענש נכסין ולאסורין. מאי לשרושי?

הני מילי לממונא, אבל לאפקירותא לאלתר. ההוא טבחא דאיתפקר ברב טובי בר מתנה, אימנו עליה אביי ורבא ושמתוהו, לסוף אזל פייסיה לבעל דיניה. אמר אביי. היכי ליעביד? לישרי ליה לא חל שמתא עליה תלתין יומין. לא לישרי ליה קא בעו רבנן למיעל. אמר ליה לרב אידי בר אבין. מידי שמיע לך בהא?

עד דאתו בי תלתא אחריני ושרו ליה. תנו רבנן. אין נידוי פחות משלשים יום, ואין נזיפה פחות משבעה ימים. ואף על פי שאין ראיה לדבר, זכר לדבר, שנאמר. ואביה ירק ירק בפניה הלא תכלם שבעת ימים. אמר רב חסדא. נידוי שלנו כנזיפה שלהן, ונזיפה דידהו שבעה ותו לא.

שמע רבי, איקפד. אתא רבי חייא לאיתחזויי ליה, אמר ליה. עייא, מי קורא לך בחוץ. ידע דנקט מילתא בדעתיה, נהג נזיפותא בנפשיה תלתין יומין. ביום תלתין שלח ליה. תא. הדר שלח ליה דלא ליתי. מעיקרא מאי סבר ולבסוף מאי סבר? מעיקרא סבר. מקצת היום ככולו. ולבסוף סבר. לא אמרינן מקצת היום ככולו. לסוף אתא.

כי הא דשמואל ומר עוקבא, כי הוו יתבי גרסי שמעתא, הוה יתיב מר עוקבא קמיה דשמואל ברחוק ארבע אמות. וכי הוו יתבי בדינא, הוה יתיב שמואל קמיה דמר עוקבא ברחוק ארבע אמות. והוו חייקי ליה דוכתא למר עוקבא בציפתא, ויתיב עילויה כי היכי דלישתמען מיליה. כל יומא הוה מלוי ליה מר עוקבא לשמואל עד אושפיזיה.

לא. אמר לה. זילי נהוגי נזיפותא חד יומא בנפשיך. זוטרא בר טוביה הוה קפסיק סידרא קמיה דרב יהודה, כי מטא להאי פסוקא ואלה דברי דוד האחרונים, אמר ליה. אחרונים מכלל דאיכא ראשונים, ראשונים מאי נינהו? שתיק ולא אמר ליה ולא מידי, הדר אמר ליה. אחרונים, מכלל דאיכא ראשונים, ראשונים מאי היא? אמר ליה. מאי דעתך,

ידע דנקט מילתא בדעתיה, נהג נזיפותא בנפשיה חד יומא. ודאתן עלה, מיהא אחרונים מכלל דאיכא ראשונים, ראשונים מאי היא? וידבר דוד לה׳ את דברי השירה הזאת ביום הציל ה׳ אותו מכף כל אויביו ומכף שאול. אמר לו הקדוש ברוך הוא לדוד. דוד, שירה אתה אומר על מפלתו של שאול?

אלמלי אתה שאול והוא דוד איבדתי כמה דוד מפניו. היינו דכתיב. שגיון לדוד אשר שר לה׳ על דברי כוש בן ימיני, וכי כוש שמו? והלא שאול שמו. אלא. מה כושי משונה בעורו אף שאול משונה במעשיו. כיוצא בדבר אתה אומר. על אודות האשה הכושית אשר לקח, וכי כושית שמה? והלא ציפורה שמה.

אלא. מה כושית משונה בעורה אף ציפורה משונה במעשיה. כיוצא בדבר אתה אומר. וישמע עבד מלך הכושי, וכי כושי שמו? והלא צדקיה שמו. אלא. מה כושי משונה בעורו אף צדקיה משונה במעשיו. כיוצא בדבר אתה אומר. הלא כבני כושיים אתם לי בית ישראל, וכי כושיים שמן? והלא ישראל שמן.

מאי קאמר? אמר רבי אבהו, הכי קאמר. אמר אלהי ישראל, לי דבר צור ישראל, אני מושל באדם, מי מושל בי צדיק, שאני גוזר גזרה ומבטלה. אלה שמות הגבורים אשר לדוד יושב בשבת וגו׳. מאי קאמר? אמר רבי אבהו, הכי קאמר. ואלה שמות גבורותיו של דוד.

לא קביל עליה. תחכמוני, אמר רב. אמר לו הקדוש ברוך הוא, הואיל והשפלת עצמך תהא כמוני. שאני גוזר גזרה, ואתה מבטלה. ראש השלישים תהא ראש לשלשת אבות. הוא עדינו העצני, כשהיה יושב ועוסק בתורה היה מעדן עצמו כתולעת, ובשעה שיוצא למלחמה היה מקשה עצמו כעץ.
ולבסוף מברך עליה על אכילת מרור ואכיל. מתקיף לה רב חסדא. לאחר שמילא כריסו הימנו חוזר ומברך עליה? אלא אמר רב חסדא. מעיקרא מברך עליה בורא פרי האדמה ועל אכילת מרור ואכיל, ולבסוף אכיל אכילת חסא בלא ברכה. בסוריא עבדי כרב הונא, ורב ששת בריה דרב יהושע עביד כרב חסדא. והלכתא כוותיה דרב חסדא.

ודילמא לעולם אימא לך. לא צריך לשקועיה, וקפא מריחא מיית. אלא למה לי נטילת ידים דילמא משקעו ליה. ואמר רב פפא. לא נישהי איניש מרור בחרוסת, דילמא אגב חלייה דתבלין מבטיל ליה למרוריה, ובעינן טעם מרור, וליכא. אדבריה רב חסדא לרבנא עוקבא, ודרש. נטל ידיו בטיבול ראשון נוטל ידיו בטיבול שני.

דבר אחר. מה דרכו של עני הוא מסיק ואשתו אופה, אף כאן נמי הוא מסיק ואשתו
נותנין אותה לזו שלא עירבה, אבל לשעירבה לא. דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחורבה. וחייא בר רב אמר. אף לשעירבה, ושתיהן אסורות. ואם תאמר שתיהן מותרות, מפני מה אין נותנין חצר שלא עירבה לחצר שעירבה? התם, כיון דמנטרי מאני דבתים בחצר, אתי לאפוקי. הכא בחורבה,

כיון דלא מנטרי מאני דחצר בחורבה, לא אתי לאפוקי. איכא דאמרי, חייא בר רב אמר. אף לשעירבה, ושתיהן מותרות. ואם תאמר. שתיהן אסורות לפי שאין נותנים חצר שלא עירבה לחצר שעירבה. התם, כיון דמנטרי מאני דבתים בחצר לא שרו בהו רבנן, דאתי לאפוקי. אבל בחורבה לא מנטרי.

מתני׳ גג גדול סמוך לקטן הגדול מותר, והקטן אסור. חצר גדולה שנפרצה לקטנה גדולה מותרת וקטנה אסורה, מפני שהיא כפתחה של גדולה. גמ׳ למה ליה למיתני תרתי? לרב, קתני גג דומיא דחצר. מה חצר מנכרא מחיצתא, אף גג נמי מנכרא מחיצתא. ולשמואל, גג דומיא דחצר.

מה חצר דקא דרסי לה רבים, אף גג נמי דקא דרסי ליה רבים. יתיב רבה ורבי זירא ורבה בר רב חנן, ויתיב אביי גבייהו, ויתבי וקאמרי. שמע מינה ממתניתין דיורי גדולה בקטנה, ואין דיורי קטנה בגדולה. כיצד? גפנים בגדולה אסור לזרוע את הקטנה.

צואה בקטנה מותר לקרות קריאת שמע בגדולה. אמר להו אביי. אם כן, מצינו מחיצה לאיסור. שאילמלי אין מחיצה, מרחיק ארבע אמות וזורע, ואילו השתא אסורה. אמר ליה רבי זירא לאביי. ולא מצינו מחיצה לאיסור?. והא תנן. חצר גדולה שנפרצה לקטנה גדולה מותרת וקטנה אסורה, מפני שהיא כפתחה של גדולה.
ורבי יוחנן אמר. נשמת כל חי. תנו רבנן.

ורבי יוחנן אומר. משיר המעלות עד נהרות בבל. רב אחא בר יעקב אמר. מכי יעקב בחר לו יה עד נהרות בבל. ולמה נקרא שמו הלל הגדול? אמר רבי יוחנן. מפני שהקדוש ברוך הוא יושב ברומו של עולם ומחלק מזונות לכל בריה. אמר רבי יהושע בן לוי.

הני עשרים וששה הודו, כנגד מי כנגד עשרים וששה דורות שברא הקדוש ברוך הוא בעולמו ולא נתן להם תורה, וזן אותם בחסדו. אמר רב חסדא. מאי דכתיב הודו לה׳ כי טוב? הודו לה׳ שגובה חובתו של אדם בטובתו. עשיר בשורו, ואת עני בשיו, יתום בביצתו, אלמנה בתרנגולתה.

אשרינו אם עמדנו בראשונה, ועדיין לא פלטינן מינה, דקא אכלינן עיסבי דדברא. אמר רב שיזבי משמיה דרבי אלעזר בן עזריה. קשין מזונותיו של אדם כקריעת ים סוף, דכתיב. נותן לחם לכל בשר, וסמיך ליה. לגוזר ים סוף לגזרים. אמר רבי אלעזר בן עזריה. קשין נקביו של אדם כיום המיתה וכקריעת ים סוף,

וכל המקבל לשון הרע, וכל המעיד עדות שקר בחבירו ראוי להשליכו לכלבים, שנאמר. לכלב תשליכון אותו, וכתיב בתריה. לא תשא שמע שוא, וקרי ביה. לא תשיא. וכי מאחר דאיכא הלל הגדול, אנן מאי טעמא אמרינן האי? משום שיש בו חמשה דברים הללו. יציאת מצרים, קריעת ים סוף, ומתן תורה, ותחיית המתים, וחבלו של משיח.

לא לנו ה׳ לא לנו זו מלחמת גוג ומגוג. רב נחמן בר יצחק אמר. מפני שיש בו מילוט נפשות של צדיקים מגיהנם, שנאמר. אנה ה׳ מלטה נפשי. חזקיה אמר. מפני שיש בו ירידתן של צדיקים לכבשן האש, ועלייתן ממנו. ירידתן, דכתיב. לא לנו ה׳ לא לנו אמר חנניה, כי לשמך תן כבוד אמר מישאל, על חסדך ועל אמתך אמר עזריה,

אמר לו הקדוש ברוך הוא. אני יחיד בעולמי והוא יחיד בעולמו, נאה ליחיד להציל את היחיד. ולפי שהקדוש ברוך הוא אינו מקפח שכר כל בריה, אמר. תזכה ותציל שלשה מבני בניו. דרש רבי שמעון השלוני. בשעה שהפיל נבוכדנצר הרשע חנניה מישאל ועזריה לתוך כבשן האש, עמד יורקמו שר הברד לפני הקדוש ברוך הוא,

אמר לפניו. רבונו של עולם, ארד ואצנן את הכבשן ואציל לצדיקים הללו מכבשן האש. אמר לו גבריאל. אין גבורתו של הקדוש ברוך הוא בכך שאתה שר ברד, והכל יודעין שהמים מכבין את האש. אלא, אני שר של אש ארד ואקרר מבפנים, ואקדיח מבחוץ, ואעשה נס בתוך נס.

אמר לו הקדוש ברוך הוא. רד. באותה שעה פתח גבריאל ואמר. ואמת ה׳ לעולם. רבי נתן אומר. ואמת ה׳ לעולם דגים שבים אמרוהו, כדרב הונא. דאמר רב הונא. ישראל שבאותו הדור מקטני אמנה היו, וכדדרש רבה בר מרי.

מאי דכתיב וימרו על ים בים סוף מלמד שהמרו ישראל באותה שעה ואמרו. כשם שאנו עולין מצד אחד, כך מצריים עולים מצד אחר. אמר לו הקדוש ברוך הוא לשר של ים. פלוט אותן ליבשה. אמר לפניו. רבונו של עולם, כלום יש עבד שנותן לו רבו מתנה וחוזר ונוטל ממנו? אמר לו. אתן לך אחד ומחצה שבהן. אמר לו. רבונו של עולם, יש עבד שתובע את רבו?

דכתיב. מן שמים נלחמו הכוכבים. כיון דנחיתו כוכבי שמים עלייהו, אקדירו הני דקרי דפרזלא. נחיתו לאקרורי למיסחי נפשייהו בנחל קישון, אמר לו הקדוש ברוך הוא לנחל קישון. לך והשלם ערבונך. מיד גרפם נחל קישון והשליכן לים, שנאמר. נחל קישון גרפם נחל קדומים, מאי נחל קדומים? נחל שנעשה ערב מקדם.

שפושטין יד לקבל ממון, ואין עושין רצון בעלים. פיזר עמים קרבות יחפצון מי גרם להם לישראל שיתפזרו לבין אומות העולם? קריבות שהיו חפצין בהן. ועוד שלח לו. שלש מאות וששים וחמשה שווקים בכרך גדול של רומי, וכל אחד ואחד (היו) יש בו שלש מאות וששים וחמשה בירניות, וכל בירנית ובירנית (היו בו) יש בה שלש מאות וששים וחמשה מעלות,

מאי כי ליושבים לפני ה׳? אמר רבי אלעזר. זה המכיר מקום חבירו בישיבה. איכא דאמרי, אמר רבי אלעזר. זה המקבל פני חבירו בישיבה. מאי למכסה עתיק זה המכסה דברים שכיסה עתיק יומין, ומאי נינהו? סתרי תורה. ואיכא דאמרי. זה המגלה
כי אתא רבין, פירשה משמיה דרבי יונתן, של פרה משקל עשרה זוז, ושל שעיר המשתלח משקל שני סלעים, ושל מצורע משקל שקל. אמר רבי יוחנן. פליגי בה רבי שמעון בן חלפתא ורבנן בפרה, חד אמר. משקל עשרה, וחד אמר. משקל שקל. וסימניך. אחד המרבה ואחד הממעיט.

אמר ליה רבי ירמיה מדיפתי לרבינא. לא בפרה פליגי, אלא בשעיר המשתלח פליגי. וההוא יומא נח נפשיה דרביא בר קיסי, ואנחו בה סימנא. רביא בר קיסי מכפר כשעיר המשתלח. אמר רבי יצחק. שתי שחיטות שמעתי, אחת של פרה, ואחת של פרו. אחת כשרה בזר, ואחת פסולה בזר, ולא ידענא הי מינייהו.

פרו נמי הא כתיב אהרן וחוקה. שחיטה לאו עבודה היא. אי הכי פרה נמי. שאני פרה, דקדשי בדק הבית היא. ולאו כל דכן הוא? אמר רב שישא בריה דרב אידי. מידי דהוה אמראות נגעים, דלאו עבודה היא ובעיא כהונה. ולשמואל, דאמר פרו פסולה, מאי שנא פרו דכתיב. אהרן וחוקה, פרה נמי הא כתיב. אלעזר וחוקה?

שאני התם, דכתיב. ושחט אותה לפניו, שיהא זר שוחט ואלעזר רואה. ורב. שלא יסיח דעתו ממנה. ושמואל, שלא יסיח דעתו מנא ליה? נפקא ליה. מושרף את הפרה לעיניו. ורב. חד בשחיטה וחד בשריפה. וצריכא, דאי כתב רחמנא בשחיטה משום דתחילת עבודה היא, אבל שריפה אימא לא,

דלאו גופה דפרה נינהו. איתמר. שחיטת פרה בזר, רבי אמי אמר. כשרה, ורבי יצחק נפחא אמר. פסולה. עולא אמר. כשרה, ואמרי לה. פסולה. מתיב רבי יהושע בר אבא לסיועיה לרב. אין לי אלא הזאת מימיה שאין כשרין באשה כבאיש, ואין כשרין אלא ביום.

מניין לרבות שחיטתה וקבלת דמה והזאת דמה ושריפתה והשלכת עץ ארז ואזוב ושני תולעת תלמוד לומר. תורה. יכול שאני מרבה אף אסיפת אפרה ומילוי מים וקידוש תלמוד לומר. זאת. ומה ראית לרבות את אלו, ולהוציא את אלו? אחר שריבה הכתוב ומיעט, אמרת. הרי אנו למדין כולן מהזאת מימיה,

מה הזאת מימיה אינן כשרין באשה כבאיש, ואין כשרין אלא ביום אף אני אביא שחיטתה וקבלת דמה, והזאת דמה ושריפתה, והשלכת עץ ארז ואזוב ושני תולעתהואיל ואין כשרין באשה כבאיש אין כשרין אלא ביום. ומוציא אני אסיפת אפרה ומילוי מים וקידוש, הואיל וכשרין באשה כבאיש כשרין נמי ביום ובלילה. והאי מאי תיובתא?

אילימא מדפסולין באשה פסולין נמי בזר, הזאת מימיה תוכיח, שפסולין באשה וכשרין בזר. אמר אביי, היינו תיובתיה. אשה מאי טעמא? אלעזר ולא אשה, זר נמי. אלעזר ולא זר. אמר עולא. כל הפרשה כולה, משמע מוציא מיד משמע, ומשמע ממילא.

ונתתם אותה אל אלעזר הכהן אותה לאלעזר, ולא לדורות לאלעזר. איכא דאמרי. לדורות בכהן גדול, ואיכא דאמרי. לדורות בכהן הדיוט. בשלמא למאן דאמר לדורות בכהן הדיוט שפיר. אלא למאן דאמר לדורות בכהן גדול, מנא ליה? גמר חוקה חוקה מיום הכפורים.
מאי שנא גבי סוכה דתני פסולה וגבי מבוי תני תקנתא? סוכה דאורייתא, תני פסולה. מבוי דרבנן, תני תקנתא. ואיבעית אימא. דאורייתא נמי תני תקנתא. אלא, סוכה דנפישין מיליה פסיק ותני פסולה. מבוי דלא נפישי מיליה תני תקנתא. אמר רב יהודה אמר רב. חכמים לא למדוה אלא מפתחו של היכל, ורבי יהודה לא למדה אלא מפתחו של אולם. דתנן.

פתחו של היכל גבהו עשרים אמה ורחבו עשר אמות, ושל אולם גבהו ארבעים אמה ורחבו עשרים אמות. ושניהן מקרא אחד דרשו. ושחטו פתח אהל מועד, דרבנן סברי. קדושת היכל לחוד וקדושת אולם לחוד. וכי כתיב פתח אהל מועד אהיכל כתיב. ורבי יהודה סבר.

והא כי כתיב האי, במשכן כתיב. אשכחן משכן דאיקרי מקדש, ומקדש דאיקרי משכן. דאי לא תימא הכי, הא דאמר רב יהודה אמר שמואל. שלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות ההיכל פסולין, שנאמר. ושחטו פתח אהל מועד בזמן שפתוחין ולא בזמן שהן נעולים,

ואיבעית אימא, כי כתיב. קלעים חמש עשרה אמה לכתף בגובהה הוא דכתיב. גובהה?. והא כתיב. וקומה חמש אמות. ההוא משפת מזבח ולמעלה. ורבי יהודה מפתחו של אולם גמר? והא תנן. והרחב מעשר אמות ימעט, ולא פליג רבי יהודה. אמר אביי.
אלא אם כן עשה חוצה לה כעיר חדשה. תניא, אמר רבי יהודה. עיר אחת היתה ביהודה וחדשה שמה, והיו בה חמשים דיורים אנשים ונשים וטף, ובה היו משערים חכמים, והיא היתה שיור. איבעיא להו. חדשה מהו? חדשה, כי היכי דאיהי הויא שיור לגדולה גדולה נמי הויא שיור לקטנה.

מתני׳ מי שהיה במזרח ואמר לבנו. ערב לי במערב, במערב ואמר לבנו. ערב לי במזרח, אם יש הימנו ולביתו אלפים אמה, ולעירובו יותר מכאן מותר לביתו, ואסור לעירובו. לעירובו אלפים אמה, ולביתו יתר מכאן אסור לביתו, ומותר לעירובו. הנותן את עירובו בעיבורה של עיר, לא עשה ולא כלום. נתנו חוץ לתחום,

אפילו אמה אחת מה שנשכר הוא מפסיד. גמ׳ קא סלקא דעתך. למזרח, למזרח ביתו. למערב, למערב ביתו. בשלמא הימנו ולביתו אלפים אמה ולעירובו יתר מכאן משכחת לה, דמטי לביתיה ולא מטי לעירובו,

אלא הימנו ולעירובו אלפים אמה ולביתו יתר מכאן היכי משכחת לה? אמר רבי יצחק. מי סברת למזרח למזרח ביתו, למערב למערב ביתו?. לא, למזרח למזרח בנו, למערב למערב בנו. רבא בר רב שילא אמר. אפילו תימא למזרח למזרח ביתו, ולמערב למערב ביתו, כגון דקאי ביתיה באלכסונא.

חוץ לתחום סלקא דעתך? אלא אימא. חוץ לעיבורה. מה שנשכר הוא מפסיד. מה שנשכר ותו לא?. והתניא. הנותן את עירובו בתוך עיבורה של עיר, לא עשה ולא כלום. נתנו חוץ לעיבורה של עיר אפילו אמה אחת,

משתכר אותה אמה ומפסיד את כל העיר כולה, מפני שמדת העיר עולה לו במדת התחום. לא קשיא. כאן שכלתה מדתו בחצי העיר, כאן שכלתה מדתו בסוף העיר. וכדרבי אידי, דאמר רבי אידי אמר רבי יהושע בן לוי. היה מודד ובא וכלתה מדתו בחצי העיר אין לו אלא חצי העיר.

כלתה מדתו בסוף העיר נעשית לו העיר כולה כארבע אמות, ומשלימין לו את השאר. אמר רבי אידי. אין אלו אלא דברי נביאות. מה לי כלתה בחצי העיר,
תאמר בזה שאין לו בה לא היתר אכילה ולא היתר הסקה. הא למה זה דומה לתרומת תותים וענבים שנטמאה, שאין לו בה לא היתר אכילה ולא היתר הסקה. במה דברים אמורים במפריש תרומה והחמיצה, אבל מפריש תרומת חמץ דברי הכל אינה קדושה. תניא אידך.

ונתן לכהן את הקדש דבר הראוי להיות קדש. פרט לאוכל תרומת חמץ בפסח, שפטור מן התשלומים ומדמי עצים, דברי רבי אליעזר בן יעקב. ורבי אלעזר חסמא מחייב. אמר לו רבי אליעזר בן יעקב לרבי אלעזר