portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
ופליגא דרבי יהושע בן לוי, דאמר רבי יהושע בן לוי. מאי הללויה? הללוהו בהלולים הרבה. ופליגא דידיה אדידיה, דאמר רבי יהושע בן לוי. בעשרה מאמרות של שבח נאמר ספר תהלים. בניצוח, בנגון, במשכיל, במזמור, בשיר, באשרי, בתהלה, בתפלה, בהודאה, בהללויה. גדול מכולן הללויה, שכולל שם ושבח בבת אחת.

האמורות בלשון יחיד כנגד עצמו, האמורות בלשון רבים כנגד ציבור. ניצוח וניגון לעתיד לבא. משכיל על ידי תורגמן. לדוד מזמור מלמד ששרתה עליו שכינה ואחר כך אמר שירה. מזמור לדוד מלמד שאמר שירה ואחר כך שרתה עליו שכינה. ללמדך שאין השכינה שורה,

לא מתוך עצלות ולא מתוך עצבות ולא מתוך שחוק ולא מתוך קלות ראש ולא מתוך דברים בטלים, אלא מתוך דבר שמחה של מצוה. שנאמר. ועתה קחו לי מנגן והיה כנגן המנגן ותהי עליו יד ה׳. אמר רב יהודה אמר רב. וכן לדבר הלכה. אמר רב נחמן. וכן לחלום טוב. איני?. והאמר רב גידל אמר רב.

הא והא ברבה, ולא קשיא. הא מקמי דפתח, והא לבתר דפתח. כי הא דרבה, מקמי דפתח להו לרבנן, אמר מילתא דבדיחותא ובדחו רבנן, ולבסוף יתיב באימתא, ופתח בשמעתא. תנו רבנן. הלל זה מי אמרו? רבי אליעזר אומר. משה וישראל אמרוהו בשעה שעמדו על הים.

חזינא להו לתילי דבי רב חנין בר רב דכתיב בהו הללויה באמצע פירקא. אלמא מספקא ליה. אמר רב חנין בר רבא. הכל מודים בתהלת ה׳ ידבר פי ויברך כל בשר שם קדשו לעולם ועד (הללויה), הללויה דבתריה ריש פירקא. רשע יראה וכעס שניו יחרק ונמס תאות רשעים תאבד, הללויה דבתריה ריש פירקא.

רבה בר רב הונא מתרץ לטעמיה. דכולי עלמא הללויה ריש פירקא, מאן דאמר עד אם הבנים שמחה שפיר, ומאן דאמר עד בצאת ישראל, סבר. עד ולא עד בכלל. ונימא. עד הללויה, וכי תימא דלא ידעינן הי הללויה ונימא עד הללויה שבצאת ישראל? קשיא. וחותם בגאולה.

אשכחתינא לסבי דפומבדיתא דיתבי וקאמרי. בשבתא בין בצלותא בין בקידושא. מקדש השבת. ביומא טבא בין בצלותא ובין בקידושא. מקדש ישראל והזמנים. ואמינא להו אנא. אדרבה, דצלותא בין בשבתא בין ביומא טבא. מקדש ישראל, בקידושא דשבתא. מקדש השבת, ביומא טבא. מקדש ישראל והזמנים.

ואנא אמינא טעמא דידי וטעמא דידכו. טעמא דידכו. שבת, דקביעא וקיימא בין בצלותא ובין בקידושא. מקדש השבת. יומא טבא, דישראל הוא דקבעי ליה דקמעברי ירחי וקבעי לשני. מקדש ישראל והזמנים. טעמא דידי. צלותא, דברבים איתא. מקדש ישראל. קידוש, דביחיד איתא, בשבת. מקדש השבת, ביום טוב. מקדש ישראל והזמנים.

ולא היא, צלותא ביחיד מי ליתיה? וקידושא ברבים מי ליתיה? ורבא סבר. זיל בתר עיקר. עולא בר רב נחית קמיה דרבא, אמר כסבי דפומבדיתא, ולא אמר ליה ולא מידי. אלמא הדר ביה רבא. רב נתן אבוה דרב הונא בריה דרב נתן נחית קמיה דרב פפא, אמר כסבי דפומבדיתא, ושבחיה רב פפא.

אמר רבינא. אנא איקלעי לסורא קמיה דמרימר, ונחית קמיה שלוחא דציבורא ואמר כסבי דפומבדיתא, והוו משתקי ליה כולי עלמא, אמר להו. שבקוהו הילכתא כסבי דפומבדיתא, ולא הוו משתקו ליה. מתני׳ מזגו לו כוס שלישי מברך על מזונו. רביעי גומר עליו את הלל, ואומר עליו ברכת השיר.

בין הכוסות הללו, אם רוצה לשתות ישתה, בין שלישי לרביעי לא ישתה. גמ׳ אמר ליה רב חנן לרבא. שמע מינה ברכת המזון טעונה כוס. אמר ליה. ארבע כסי תיקנו רבנן דרך חירות,
ואמר מר עוקבא אמר שמואל.

דביתהו דזעירי עבדא ליה לחייא בר אשי, ולא אכל. אמרה ליה. לרבך עבדי ליה ואכל, ואת לא אכלת?. זעירי לטעמיה, דאמר זעירי. נותן אדם יין צלול ומים צלולין לתוך המשמרת בשבת ואינו חושש. אלמא כיון דמשתתי הכי לאו מידי קעביד, הכא נמי כיון דמיתכיל הכי לאו מידי קעביד.

ואמר מר עוקבא. מי שנגפה ידו או רגלו, צומתה ביין ואינו חושש. איבעיא להו. חלא מאי? אמר רב הלל לרב אשי. כי הוינא בי רב כהנא אמרי חלא לא. אמר רבא. והני בני מחוזא, כיון דמפנקי אפילו חמרא נמי מסי להו. רבינא איקלע לבי רב אשי, חזייה דדריכא ליה חמרא אגבא דכרעיה,

גב היד וגב הרגל שאני. דאמר רב אדא בר מתנה אמר רב. גב היד וגב הרגל הרי הן כמכה של חלל ומחללין עליהן את השבת. תנו רבנן. רוחצים במי גרר, במי חמתן, במי עסיא ובמי טבריא, אבל לא בים הגדול ולא במי משרה ולא בימה של סדום.

אלא שיש בו מיני ימים הרבה. רבי יוסי אומר. כל הימים מטהרין בזוחלין, ופסולים לזבים ולמצורעים ולקדש בהן מי חטאת. מתקיף לה רב נחמן בר יצחק. אימור דפליגי לענין טומאה וטהרה, לענין שבת מי שמעת להו? אלא אמר רב נחמן בר יצחק, לא קשיא. הא דאישתהי, הא דלא אישתהי.

במאי אוקימתא לבתרייתא דלא אישתהי, אי דלא אישתהי אפילו במי משרה נמי. דהתניא. רוחצין במי טבריא ובמי משרה ובימה של סדום, ואף על פי שיש לו חטטים בראשו. במה דברים אמורים שלא נשתהא, אבל נשתהא אסור. אלא ים הגדול אים הגדול לא קשיא. הא ביפין שבו, הא ברעים שבו. מי משרה אמי משרה נמי לא קשיא.

הא דאישתהי, הא דלא אישתהי. מתני׳ אין אוכלין איזביון בשבת לפי שאינו מאכל בריאים, אבל אוכל הוא את יועזר, ושותה אבוברואה. כל האוכלין אוכל אדם לרפואה, וכל המשקין שותה, חוץ ממי דקלים וכוס עיקרין, מפני שהן לירוקה. אבל שותה הוא מי דקלים לצמאו, וסך שמן עיקרין שלא לרפואה. גמ׳ אמר רב יוסף.

אמר. היינו אזוב דכתיב באורייתא. רב פפי אמר. שומשוק. אמר רב ירמיה מדיפתי. כוותיה דרב פפי מסתברא, דתנן. מצות אזוב שלשה קלחין ובהן שלשה גבעולין, ושומשוק הוא דמשתכחא הכי. למאי אכלי ליה לקוקאיני. במאי אכלי ליה בשבע תמרי אוכמתא. ממאי הויא מקימחא דשערי במנא דחליף עליה ארבעין יומין.

ואי לא ליתיב בתעניתא, וליתי בישרא שמינא ולישדי אגומרי, ולימיץ גרמא, וליגמע חלא. ואיכא דאמרי. חלא לא, משום דקשי לכבדא. ואי לא לייתי גירדא דאסינתא דגרידא מעילאי לתתאי, ולא מתתאי לעילאי, דילמא נפקא איידי פומיה, ולישלקה בשיכרא בי שיבבי,
ושכח ומל את של אחר השבת בשבת שהוא חייב. על מה נחלקו על מי שהיו לו שני תינוקות, אחד למול בערב שבת ואחד למול בשבת, ושכח ומל את של ערב שבת בשבת שרבי אליעזר מחייב חטאת, ורבי יהושע פוטר. ושניהם לא למדוה אלא מעבודה זרה. רבי אליעזר סבר. כעבודה זרה, מה עבודה זרה אמר רחמנא לא תעביד, וכי

מתני׳ קטן נימול לשמנה, לתשעה, ולעשרה, ולאחד עשר, ולשנים עשר, לא פחות ולא יותר. הא כיצד? כדרכו לשמנה. נולד לבין השמשות נימול לתשעה. בין השמשות של ערב שבת נימול לעשרה.

יום טוב לאחר השבת נימול לאחד עשר. שני ימים של ראש השנה נימול לשנים עשר. קטן החולה אין מוהלין אותו עד שיבריא. גמ׳ אמר שמואל. חלצתו חמה נותנין לו כל שבעה להברותו. איבעיא להו. מי בעינן מעת לעת? תא שמע, דתני לודא. יום הבראתו כיום הולדו. מאי לאו.

מה יום הולדו לא בעינן מעת לעת אף יום הבראתו לא בעינן מעת לעת. לא, עדיף יום הבראתו מיום הולדו, דאילו יום הולדו לא בעינן מעת לעת, ואילו יום הבראתו בעינן מעת לעת. מתני׳ אלו הן ציצין המעכבין את המילה. בשר החופה את רוב העטרה, ואינו אוכל בתרומה.

כל זמן שמתקשה ונראה מהול אינו צריך למול, ואם לאו צריך למול. במתניתא תנא, רבן שמעון בן גמליאל אומר. קטן המסורבל בבשר, רואין אותו, כל זמן שמתקשה ואינו נראה מהול צריך למולו, ואם לאו אינו צריך למולו. מאי בינייהו? איכא בינייהו, נראה ואינו נראה. מל ולא פרע.

שנאמר. ׳אם לא בריתי יומם ולילה חוקות שמים וארץ לא שמתי׳. ברוך אתה ה׳ כורת הברית. הדרן עלך רבי אליעזר דמילהמתני׳ רבי אליעזר אומר. תולין את המשמרת ביום טוב, ונותנין לתלויה בשבת. וחכמים אומרים. אין תולין את המשמרת ביום טוב, ואין נותנין לתלויה בשבת,

אבל נותנין לתלויה ביום טוב. גמ׳ השתא רבי אליעזר אוסופי אהל עראי לא מוספינן, למיעבד לכתחלה שרי?. מאי היא דתנן. פקק החלון, רבי אליעזר אומר. בזמן שקשור ותלוי פוקקין בו, ואם לאו אין פוקקין בו. וחכמים אומרים. בין כך ובין כך פוקקין בו. ואמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. הכל מודים שאין עושין אהל עראי בתחלה ביום טוב,

ואין צריך לומר בשבת. לא נחלקו אלא להוסיף, שרבי אליעזר אומר. אין מוסיפין ביום טוב, ואין צריך לומר בשבת. וחכמים אומרים. מוסיפין בשבת, ואין צריך לומר ביום טוב. רבי אליעזר סבר לה כרבי יהודה. דתניא. אין בין יום טוב לשבת אלא אוכל נפש בלבד. רבי יהודה מתיר אף מכשירי אוכל נפש.

אימר דשמעינן ליה לרבי יהודה במכשירין שאי אפשר לעשותם מערב יום טוב, במכשירין שאפשר לעשותם מערב יום טוב מי שמעת
מבפנים במקום שבירה. והתניא. ועצם לא תשברו בו אחד עצם שיש בו מוח, ואחד עצם שאין בו מוח. ומה אני מקיים ואכלו את הבשר בלילה הזה בבשר שעל גבי העצם. או אינו אלא בבשר שבתוך העצם, ומה אני מקיים ועצם לא תשברו בו בעצם שאין בו מוח, אבל בעצם שיש בו מוח שובר ואוכל.

תנן התם. הפיגול והנותר (והטמא) מטמאין את הידים. רב הונא ורב חסדא. חד אמר. מפני חשדי כהונה. וחד אמר. מפני עצלי כהונה. מר מתני אפיגול, ומר מתני אנותר. מאן דמתני אפיגול משום חשדי כהונה. ומאן דמתני אנותר משום עצלי כהונה. מר מתני כזית, ומר מתני כביצה. מאן דמתני כזית כאיסורו.

ומאן דמתני כביצה כטומאתו. איבעיא להו. יוצא גזרו רבנן טומאה או לא? מי אמרינן. נותר דגזרו טומאה דאתי לאיעצולי ביה, אבל יוצא, אפוקי בידים לא מפקי ליה בידים, לא גזרו ביה רבנן טומאה, או דילמא לא שנא. תא שמע. אבר שיצא מקצתו חותך עד שמגיע לעצם, וקולף עד שמגיע לפרק, וחותך.

תא שמע. המוציא בשר פסח מחבורה לחבורה, אף על פי שהוא בלא תעשה, טהור. מאי לאו טהור ואסור, דיוצא מחבורה לחבורה כיוצא חוץ למחיצתו דמי, ומפסיל, ואפילו הכי קתני טהור, אלמא לא גזרו רבנן טומאה. לא טהור ומותר, דיוצא מחבורה לחבורה לאו כיוצא חוץ למחיצתו דמי, ולא מפסיל.

הוצאה כתיב ביה כשבת. מה שבת עד דעבד עקירה והנחה, אף הכא נמי עד דעבד עקירה והנחה. מתיב רבי אבא בר ממל. היו סובלים אותן במוטות, הראשונים יצאו חוץ לחומת העזרה והאחרונים לא יצאו, הראשונים מטמאין בגדים והאחרונים אין מטמאין בגדים. והא לא נח? הוא מותיב לה והוא מפרק לה, בנגררין.

מתני׳ אבר שיצא מקצתו, חותך עד שמגיע לעצם, וקולף עד שמגיע לפרק, וחותך. ובמוקדשין קוצץ בקופיץ, שאין בו משום שבירת העצם. מן האגף ולפנים כלפנים, מן האגף ולחוץ כלחוץ. החלונות ועובי החומה כלפנים. גמ׳ אמר רב יהודה אמר רב. וכן לתפלה. ופליגא דרבי יהושע בן לוי. דאמר רבי יהושע בן לוי.
קרייה רחמנא לנהורא ופקדיה אמצותא דיממא, וקרייה רחמנא לחשוכא ופקדיה אמצותא דלילה. מיתיבי. הללוהו כל כוכבי אור אלמא אור אורתא הוא. הכי קאמר. הללוהו כל כוכבים המאירים. אלא מעתה, כוכבים המאירים הוא דבעו שבוחי, שאינן מאירין לא בעו שבוחי?. והא כתיב. הללוהו כל צבאיו.

היכן מצינו יום שמקצתו מותר בעשיית מלאכה ומקצתו אסור בעשיית מלאכה, נימא איהו לנפשיה. הא איכא לילה, דקא שרי רבי אליעזר בן יעקב. הכי קאמר. בשלמא לדידי, אשכחנא דקא פלגי רבנן בין יממא לליליא. (דתנן) גבי תענית צבור. עד מתי אוכל ושותה עד שיעלה עמוד השחר, דברי רבי אליעזר בן יעקב.

אמינא לך אנא מלאכה דרבנן ואת אמרת לי חמץ דאורייתא?. דעד הכא אסר רחמנא, ועד הכא שרא רחמנא. ואידך? שעות דרבנן. ואידך? הרחקה הוא דעבוד רבנן לדאורייתא. מיתיבי. אין משיאין משואות אלא על החדש שנראה בזמנו, לקדשו. ואימתי משיאין משואות לאור עבורו. אלמא אור אורתא הוא. שמע מינה. מיתיבי.
לא מזיגנא רישי אבי סדיא כמה דלא מהפיכנא בזכותיה. אמר מר בר רב אשי. פסילנא ליה לצורבא מרבנן לדינא.

אמר להו. מי הוה ידעיתון דאתינא? אמרו ליה. מי עדיפת לן מינה? רבי אבא זבן בתליסר אסתירי פשיטי בישרא מתליסר טבחי, ומשלים להו אצינורא דדשא, ואמר להו. אשור הייא, אשור הייא. רבי אבהו הוה יתיב אתכתקא דשינא ומושיף נורא. רב ענן לביש גונדא, דתנא דבי רבי ישמעאל. בגדים שבישל בהן קדירה לרבו אל ימזוג בהן כוס לרבו.

רב ספרא מחריך רישא. רבא מלח שיבוטא. רב הונא מדליק שרגי. רב פפא גדיל פתילתא. רב חסדא פרים סילקא. רבה ורב יוסף מצלחי ציבי. רבי זירא מצתת צתותי. רב נחמן בר יצחק מכתף ועייל, מכתף ונפיק. אמר. אילו מקלעין לי רבי אמי ורבי אסי, מי לא מכתיפנא קמייהו? ואיכא דאמרי.

רבי אמי ורבי אסי מכתפי ועיילי, מכתפי ונפקי, אמרי. אילו איקלע לן רבי יוחנן, מי לא מכתפינן קמיה?. יוסף מוקר שבי, הוה ההוא גוי בשבבותיה דהוה נפישי נכסיה טובא. אמרי ליה כלדאי. כולהו נכסי יוסף מוקר שבי אכיל להו. אזל זבנינהו לכולהו ניכסי, זבן בהו מרגניתא, אותבה בסייניה.

מאן דיזיף שבתא פרעיה שבתא. בעא מיניה רבי מרבי ישמעאל ברבי יוסי. עשירים שבארץ ישראל במה הן זוכין? אמר ליה. בשביל שמעשרין, שנאמר. עשר תעשר עשר בשביל שתתעשר. שבבבל במה הן זוכין? אמר ליה. בשביל שמכבדין את התורה. ושבשאר ארצות במה הן זוכין? אמר ליה. בשביל שמכבדין את השבת. דאמר רבי חייא בר אבא.

פעם אחת נתארחתי אצל בעל הבית בלודקיא, והביאו לפניו שלחן של זהב משוי ששה עשר בני אדם, ושש עשרה שלשלאות של כסף קבועות בו, וקערות וכוסות וקיתוניות וצלוחיות קבועות בו, ועליו כל מיני מאכל וכל מיני מגדים ובשמים. וכשמניחים אותו אומרים. לה׳ הארץ ומלואה וגו׳. וכשמסלקין אותו אומרים.

השמים שמים לה׳ והארץ נתן לבני אדם. אמרתי לו. בני במה זכית לכך? אמר לי. קצב הייתי, ומכל בהמה שהיתה נאה, אמרתי. זו תהא לשבת. אמרתי לו. [אשריך שזכית], וברוך המקום שזיכך לכך. אמר לו קיסר לרבי יהושע בן חנניא. מפני מה תבשיל של שבת ריחו נודף? אמר לו. תבלין אחד יש לנו ושבת שמו,

שאנו מטילין לתוכו וריחו נודף. אמר לו. תן לנו הימנו. אמר לו. כל המשמר את השבת מועיל לו, ושאינו משמר את השבת אינו מועיל לו. אמר ליה ריש גלותא לרב המנונא. מאי דכתיב ולקדוש ה׳ מכובד? אמר ליה. זה יום הכפורים, שאין בו לא אכילה ולא שתיה, אמרה תורה. כבדהו בכסות נקיה. וכבדתו,

רב אמר. להקדים, ושמואל אמר. לאחר. אמרו ליה בני רב פפא בר אבא לרב פפא. כגון אנן, דשכיח לן בישרא וחמרא כל יומא, במאי נישנייה? אמר להו. אי רגיליתו לאקדומי אחרוה, אי רגיליתו לאחוריה אקדמוה. רב ששת בקיטא מותיב להו לרבנן היכא דמטיא שימשא. בסיתוא מותיב להו לרבנן היכא דמטיא טולא, כי היכי דליקומו הייא.

ואמר רבי חנינא. לעולם יסדר אדם שלחנו במוצאי שבת, אף על פי שאינו צריך אלא לכזית. חמין במוצאי שבת מלוגמא, פת חמה במוצאי שבת מלוגמא. רבי אבהו הוה עבדין ליה באפוקי שבתא עיגלא תילתא, הוה אכיל מיניה כולייתא. כי גדל אבימי בריה, אמר ליה. למה לך לאפסודי כולי האי, נשבוק כולייתא ממעלי שבתא. שבקוה ואתא אריא אכליה.
הא מני רבי היא, דאמר. אהל זרוק לאו שמיה אהל. דתניא. הנכנס לארץ העמים בשידה תיבה ומגדל, רבי מטמא, ורבי יוסי ברבי יהודה מטהר. ולייתוה בכלי חרס המוקף צמיד פתיל. אמר רבי אליעזר, שונין. אין הקדש ניצול בצמיד פתיל. והתניא. אין חטאת ניצלת בצמיד פתיל. מאי לאו. הא קדש ניצול. לא.

כגון מאי? כאותן של בית אביך. רב יוסף אמר. בגלילא שנו. איתיביה אביי. עבר הירדן והגליל הרי הן כיהודה, נאמנין על היין בשעת היין ועל השמן בשעת השמן, אבל לא על היין בשעת השמן ולא על השמן בשעת היין. אלא מחוורתא כדשנין מעיקרא.

עברו הגיתות והבדים והביאו לו חבית של יין לא יקבלנה הימנו, אבל מניחה לגת הבאה. בעו מיניה מרב ששת. עבר וקיבלה, מהו שיניחנה לגת הבאה? אמר להו. תניתוה. חבר ועם הארץ שירשו את אביהם עם הארץ, יכול לומר לו. טול אתה חטין שבמקום פלוני, ואני חטין שבמקום פלוני.

לא תפלוג עליה דעולא, דתנן כוותיה. ואם אמר הפרשתי לתוכה רביעית קדש נאמן, אלמא. מדמהימן אקדש מהימן נמי אתרומה, הכא נמי. מדמהימן אפסח, מהימן נמי אתרומה. כדי יין וכדי שמן כו׳. תנא. אין נאמנין לא על הקנקנים ולא על התרומה. קנקנים דמאי?

אי קנקנים דקדש מיגו דמהימן אקדש, מהימן נמי אקנקנים. אלא קנקנים דתרומה פשיטא, השתא אתרומה לא מהימן, אקנקנים מהימן? אלא בריקנים דקדש ובשאר ימות השנה, ובמלאין דתרומה ובשעת הגיתות. תנן. כדי יין וכדי שמן המדומעות. מאי לאו, מדומעות דתרומה. אמרי דבי רבי חייא. מדומעות דקדש.
ולא פליגי. מר כי אתריה ומר כי אתריה. באתריה דמר בשרא לתחת, באתריה דמר בשרא לעיל. זה הכלל כל שנאותין בו ביום טוב. רב ששת שרא להו לרבנן לשדורי תפלין ביומא טבא. אמר ליה אביי. והא אנן תנן, כל שנאותין בו ביום טוב משלחין אותו. הכי קאמר. כל שנאותין בו בחול משלחין אותו ביום טוב.

לא קשיא. הא דמנטרא, הא דלא מנטרא. אי דלא מנטרא, מאי איריא בראשו? אפילו מחתן בארעא נמי, דהא תנן. המוצא תפלין מכניסן זוג זוג. לא קשיא. הא דמנטרא מחמת גנבי ומחמת כלבי. הא דמנטרא מחמת כלבי ולא מנטרא מחמת גנבי. מהו דתימא. רוב לסטים ישראל נינהו ולא מזלזלי בהו, קא משמע לן.

הדרן עלך ביצה יום טוב שחל להיות ערב שבת לא יבשל בתחלה מיום טוב לשבת. אבל מבשל הוא ליום טוב, ואם הותיר הותיר לשבת. ועושה תבשיל מערב יום טוב, וסומך עליו לשבת. בית שמאי אומרים. שני תבשילין, ובית הלל אומרים. תבשיל אחד.

ושוין בדג וביצה שעליו, שהן שני תבשילין. אכלו או שאבד לא יבשל עליו בתחלה. ואם שייר ממנו כל שהוא, סומך עליו לשבת. גמ׳ מנא הני מילי? אמר שמואל, דאמר קרא. זכור את יום השבת לקדשו, זכרהו מאחר שבא להשכיחו. מאי טעמא? אמר רבא. כדי שיברור מנה יפה לשבת ומנה יפה ליום טוב.

בשעת פטירתן, אמר להם. לכו אכלו משמנים ושתו ממתקים ושלחו מנות לאין נכון לו כי קדוש היום לאדנינו ואל תעצבו כי חדות ה׳ היא מעזכם. אמר מר. שמניחין חיי עולם ועוסקין בחיי שעה והא שמחת יום טוב מצוה היא. רבי אליעזר לטעמיה, דאמר. שמחת יום טוב רשות.

דתניא, רבי אליעזר אומר. אין לו לאדם ביום טוב, אלא או אוכל ושותה, או יושב ושונה. רבי יהושע אומר, חלקהו. חציו לה׳, וחציו לכם. אמר רבי יוחנן. ושניהם מקרא אחד דרשו. כתוב אחד אומר. עצרת לה׳ אלהיך, וכתוב אחד אומר. עצרת תהיה לכם. הא כיצד? רבי אליעזר סבר. או כולו לה׳, או כולו לכם.

ורבי יהושע סבר. חלקהו, חציו לה׳ וחציו לכם. מאי לאין נכון לו? אמר רב חסדא. למי שלא הניח עירובי תבשילין. איכא דאמרי. מי שלא היה לו להניח עירובי תבשילין, אבל מי שהיה לו להניח עירובי תבשילין ולא הניח פושע הוא. מאי כי חדות ה׳ היא מעזכם? אמר רבי יוחנן משום רבי אליעזר ברבי שמעון. אמר להם הקדוש ברוך הוא לישראל.
הרי זה גיטיך על מנת שלא תשתי יין כל ימי חיי וחייכי אין זה כריתות. כל ימי חיי פלוני הרי זה כריתות. אלא, דאמר לה. הרי זה גיטיך על מנת שלא תמות חברתיך. אי לא מיתה חברתה מיגרשא, ואי מיתה הא הא קיימא הא. ודילמא מייתא חברתה בפלגא דעבודה, ואיגלי מלתא למפרע דגיטא דהא לאו גיטא הוא,

ודילמא לא מייתא חברתה, ולא עיילא היא לבית הכנסת, והוה ליה גיטא דתרוייהו גיטא, וקם ליה בלא בית. אלא, לחדא אמר לה. הרי זה גיטיך על מנת שלא תמות חברתיך. ולחדא אמר לה. הרי זה גיטיך על מנת שאכנס אני לבית הכנסת. דאי מייתא הא קיימא הא, ואי מייתא הא קיימא הא. מאי איכא למימר? דילמא מייתא חברתה בפלגא דעבודה, ועבד ליה עבודה למפרע בשני בתים?

אי חזי לה דקא בעיא למימת קדים איהו ועייל לבית הכנסת, ומשוי לגיטא דהא גיטא למפרע. מתקיף לה רב אסי, ואיתימא רב עוירא. אלא מעתה, שתי יבמות הבאות מבית אחד, לא יתייבמו. יבמתו יבמתו ריבה. מתקיף לה רבינא, ואיתימא רב שרביה. אלא מעתה ארוסה לא תתייבם? החוצה, לרבות את הארוסה.
לבושיה כתלג חיור ושער רישיה כעמר נקא. וכתיב. קוצותיו תלתלים שחורות כעורב. לא קשיא. כאן בישיבה, כאן במלחמה. דאמר מר. אין לך נאה בישיבה אלא זקן, ואין לך נאה במלחמה אלא בחור. כתוב אחד אומר. כרסיה שביבין דינור, וכתוב אחד אומר. עד די כרסון רמיו ועתיק יומין יתיב. לא קשיא. אחד לו ואחד לדוד. כדתניא.

אחד לו ואחד לדוד, דברי רבי עקיבא. אמר לו רבי יוסי הגלילי. עקיבא, עד מתי אתה עושה שכינה חול?. אלא. אחד לדין ואחד לצדקה. קיבלה מיניה, או לא קיבלה מיניה? תא שמע. אחד לדין ואחד לצדקה, דברי רבי עקיבא. אמר לו רבי אלעזר בן עזריה. עקיבא, מה לך אצל הגדה. כלך מדברותיך אצל נגעים ואהלות. אלא. אחד לכסא ואחד לשרפרף. כסא לישב עליו,

משענה אלו בעלי משנה, כגון רבי יהודה בן תימא וחביריו. פליגי בה רב פפא ורבנן, חד אמר. שש מאות סדרי משנה, וחד אמר. שבע מאות סדרי משנה. כל משען לחם אלו בעלי תלמוד, שנאמר. לכו לחמו בלחמי ושתו ביין מסכתי. וכל משען מים אלו בעלי אגדה, שמושכין לבו של אדם כמים באגדה. גבור זה בעל שמועות.

דאמר רבי אבהו. מכאן שאין מעמידין מתורגמן על הצבור פחות מחמשים שנה. ונשוא פנים זה שנושאין פנים לדורו בעבורו. למעלה, כגון רבי חנינא בן דוסא. למטה, כגון רבי אבהו בי קיסר. יועץ שיודע לעבר שנים ולקבוע חדשים. וחכם זה תלמיד המחכים את רבותיו. חרשים בשעה שפותח בדברי תורה הכל נעשין כחרשין. ונבון זה המבין דבר מתוך

ונתנה עלינו בת קול מן השמים. עלו לכאן, עלו לכאן. טרקלין גדולים ומצעות נאות מוצעות לכם, אתם, ותלמידיכם, ותלמידי תלמידיכם מזומנין לכת שלישית. איני?. והתניא, רבי יוסי ברבי יהודה אומר. שלשה הרצאות הן, רבי יהושע הרצה דברים לפני רבן יוחנן בן זכאי, רבי עקיבא הרצה לפני רבי יהושע,

חנניא בן חכינאי הרצה לפני רבי עקיבא. ואילו רבי אלעזר בן ערך לא קא חשיב. דארצי וארצו קמיה קחשיב, דארצי ולא ארצו קמיה לא קא חשיב. והא חנניא בן חכינאי דלא ארצו קמיה, וקא חשיב. דארצי מיהא קמיה מאן דארצי. תנו רבנן. ארבעה נכנסו בפרדס, ואלו הן. בן עזאי, ובן זומא, אחר, ורבי עקיבא.

אמר להם רבי עקיבא. כשאתם מגיעין אצל אבני שיש טהור, אל תאמרו מים מים, משום שנאמר. דובר שקרים לא יכון לנגד עיני. בן עזאי הציץ ומת, עליו הכתוב אומר. יקר בעיני ה׳ המותה לחסידיו. בן זומא הציץ ונפגע, ועליו הכתוב אומר. דבש מצאת אכול דייך פן תשבענו והקאתו. אחר קיצץ
ואם משלהן צריך להודיע. ומגביה מן הקרקע משהו. מאי משהו נמי דקאמר? טפח. איתמר.

עירובי תבשילין צריך לזכות. אמר ליה אביי. פשיטא דלא שמיע ליה. דאי שמיע ליה, מאי תיבעי ליה? אמר ליה. אטו עירובי תחומין מי לא אמר שמואל. אין צריך לזכות, ואמר איהו. צריך לזכות. הכי השתא?. בשלמא התם פליגי רב ושמואל, וקא משמע לן כחומרין דמר וכי חומרין דמר, אבל הכא, אי איתא דשמיע ליה מי איכא דמאן דפליג?

אמר להו. הכי אמר ריש לקיש משמיה דגברא רבה, ומנו רבי חנינא. אשתו של אדם מערבת שלא מדעתו. ההוא טורזינא דהוה בשיבבותיה דרב יהודה בר אושעיא, אמרי ליה. אוגר לן רשותך, לא אוגר להו. אתו לקמיה דרב יהודה בר אושעיא, אמרי ליה. מהו למיגר מדביתהו, לא הוה בידיה. אתו לקמיה דרב מתנה, לא הוה בידיה.

רגיל אין, שאין רגיל לא. שמע מינה. לימא מסייע ליה. כופין אותו לעשות לחי וקורה למבוי. שאני התם דליכא מחיצות. לישנא אחרינא, מצד שאני. אתמר, רב חייא בר אשי אמר. עושין לחי אשירה.

ורבי שמעון בן לקיש אמר. עושין קורה אשירה. מאן דאמר קורה כל שכן לחי, ומאן דאמר לחי אבל קורה לא. כתותי מכתת שיעוריה. מתני׳ נתמעט האוכל מוסיף ומזכה, ואין צריך להודיע. נתוספו עליהן מוסיף ומזכה, וצריך להודיע. כמה הוא שיעורן? בזמן שהן מרובין מזון שתי סעודות

לכולם. בזמן שהן מועטין כגרוגרת לכל אחד ואחד. אמר רבי יוסי. במה דברים אמורים בתחילת עירוב, אבל בשירי עירוב כל שהוא. ולא אמרו לערב בחצירות אלא כדי שלא לשכח את התינוקות. גמ׳ במאי עסקינן? אילימא במין אחד, מאי איריא נתמעט? אפילו כלה נמי.

אלא בשני מינין, אפילו נתמעט נמי לא. דתניא. כלה האוכל, ממין אחד אין צריך להודיע, משני מינים צריך להודיע. איבעית אימא. ממין אחד, ואיבעית אימא. משני מינין. איבעית אימא. ממין אחד, מאי נתמעט נתמטמט. ואיבעית אימא. משני מינין, כלה שאני. ניתוספו עליהן מוסיף ומזכה וכו׳.

אמר רב שיזבי אמר רב חסדא. זאת אומרת חלוקין עליו חביריו על רבי יהודה. דתנן. אמר רבי יהודה. במה דברים אמורים בעירובי תחומין, אבל בעירובי חצירות מערבין בין לדעת ובין שלא לדעת. פשיטא דחלוקין. מהו דתימא. הני מילי בחצר שבין שני מבואות, אבל חצר של מבוי אחד, אימא לא. קמשמע לן. כמה הוא שיעורו

וכו׳. כמה הוא מרובין? אמר רב יהודה אמר שמואל. שמונה עשרה בני אדם. שמונה עשרה, ותו לא. אימא משמונה עשרה ואילך. ומאי שמונה עשרה דנקט? אמר רב יצחק בריה דרב יהודה. לדידי מיפרשא לי מניה דאבא.

חוץ
שמן על גבי יין, מחלוקת רבי יוחנן בן נורי ורבנן. דתנן. שמן שצף על גבי יין, ונגע טבול יום בשמן לא פסל אלא שמן. רבי יוחנן בן נורי אומר. שניהם חיבור זה לזה. אמר אביי. בור ברשות הרבים עמוקה עשרה ורחבה שמנה, וזרק לתוכה מחצלת חייב. חילקה במחצלת

פטור. לאביי דפשיטא ליה דמחצלת מבטלא מחיצתא כל שכן חוליא דמבטלא מחיצתא. לרבי יוחנן דמיבעיא ליה חוליא, מחצלת פשיטא דלא מבטלא מחיצתא. ואמר אביי. בור ברשות הרבים עמוקה עשרה ורחבה ארבעה מלאה מים, וזרק לתוכה חייב.

רבי חנינא בן גמליאל אומר. תל המתלקט עשרה מתוך ארבע, וזרק ונח על גביו חייב. מתני׳ זרק לתוך ארבע אמות ונתגלגל חוץ לארבע אמות פטור. חוץ לארבע אמות ונתגלגל לתוך ארבע אמות חייב. גמ׳ והא לא נח? אמר רבי יוחנן. והוא שנח על גבי משהו.

ואמר רבי יוחנן. והוא שנח על גבי משהו. אמר ליה. מתגלגל קאמרת מתגלגל אין סופו לנוח, אבל האי כיון דסופו לנוח, אף על גב דלא נח כמאן דנח דמי, קא משמע לן. מתני׳ הזורק בים ארבע אמות פטור. אם היה רקק מים, ורשות הרבים מהלכת בו, הזורק לתוכו ארבע אמות חייב.

וכמה הוא רקק מים פחות מעשרה טפחים. רקק מים ורשות הרבים מהלכת בו, הזורק בתוכו ארבע אמות חייב. גמ׳ אמר ליה ההוא מרבנן לרבא. בשלמא הילוך הילוך תרי זימני, הא קא משמע לן. הילוך על ידי הדחק שמיה הילוך, תשמיש על ידי הדחק לא שמיה תשמיש. אלא רקק רקק תרי זימני למה לי? חד בימות החמה וחד בימות הגשמים. וצריכי.

אמר ליה רב נחמן לרבה בר אבוה. ולרב הונא דאמר מוציא הימנה זיז כל שהוא וממלא, זימנין דליכא עשרה, וקא מטלטל מכרמלית לרשות היחיד. אמר ליה. גמרינן דאין ספינה מהלכת בפחות מעשרה. והא מורשא אית לה. אמר רב ספרא. גשושי אזלי קמה. אמר ליה רב נחמן בר יצחק לרב חייא בר אבין.

לרב חסדא ולרבה בר רב הונא דאמרי עושה מקום ארבעה וממלא, שופכין דידיה היכי שדי להו? וכי תימא דשדי להו באותו מקום מאיסי ליה. דשדי להו
ובענפוהי נייחן כל בריחי דמערבא. אמר רבה. פתילות שאמרו חכמים אין מדליקין בהן בשבת, מפני שהאור מסכסכת בהן. שמנים שאמרו חכמים אין מדליקין בהן, מפני שאין נמשכין אחר הפתילה. בעא מיניה אביי מרבה. שמנים שאמרו חכמים אין מדליקין בהן בשבת, מהו שיתן לתוכן שמן כל שהוא וידליק?

משום שנאמר. להעלות נר תמיד. הוא תני לה, והוא אמר לה כדי שתהא שלהבת עולה מאיליה, ולא שתהא עולה על ידי דבר אחר. תנן. מבלאי מכנסי כהנים ומהמיניהם היו מפקיעין, ומהן מדליקין. שמחת בית השואבה שאני. תא שמע, דתני רבה בר מתנה. בגדי כהונה שבלו מפקיעין אותן, ומהן היו עושין פתילות למקדש.

ואי איכא מדורה לא צריך. ואי אדם חשוב הוא אף על גב דאיכא מדורה צריך נר אחרת. מאי חנוכה? דתנו רבנן. בכה בכסליו יומי דחנוכה תמניא אינון דלא למספד בהון ודלא להתענות בהון. שכשנכנסו יוונים להיכל טמאו כל השמנים שבהיכל. וכשגברה מלכות בית חשמונאי ונצחום,

גץ היוצא מתחת הפטיש ויצא והזיק חייב. גמל שטעון פשתן והוא עובר ברשות הרבים ונכנסה פשתנו לתוך החנות ודלקה בנרו של חנוני והדליק את הבירה בעל הגמל חייב. הניח חנוני את נרו מבחוץ חנוני חייב. רבי יהודה אומר. בנר חנוכה פטור. אמר רבינא משום דרבה. זאת אומרת נר חנוכה מצוה להניחה בתוך עשרה.
אמר. מדסליק האי מרבנן ממערבא, גס ליה דעתיה.

אין המסובין רשאין לאכול כלום עד שיטעום הבוצע. יתיב רב ספרא וקאמר. לטעום איתמר. למאי נפקא מינה? שחייב אדם לומר בלשון רבו. תנו רבנן. שנים ממתינין זה לזה בקערה, שלשה אין ממתינין. הבוצע הוא פושט ידו תחלה, ואם בא לחלוק כבוד לרבו או למי שגדול הימנו הרשות בידו.

כיון דאי בעי מפקר להו לנכסיה והוי עני, וחזי ליה, דתנן. מאכילין את העניים דמאי, ואת האכסניא דמאי. ואמר רב הונא. תנא, בית שמאי אומרים. אין מאכילין את העניים ואת האכסניא דמאי. מעשר ראשון שנטלה תרומתו. פשיטא? לא צריכא אלא שהקדימו בשבלים, והפריש ממנו תרומת מעשר, ולא הפריש ממנו תרומה גדולה, וכדרבי אבהו.

כל שאינו מעשר פירותיו כראוי. והני כותאי עשורי מעשרי כדחזי, דבמאי דכתיב באורייתא מזהר זהירי. דאמר מר כל מצוה שהחזיקו בה כותים הרבה מדקדקין בה, יותר מישראל. תנו רבנן. איזהו עם הארץ? כל שאינו קורא קריאת שמע ערבית ושחרית, דברי רבי אליעזר. רבי יהושע אומר. כל שאינו מניח תפילין.

רמי בר חמא לא אזמין עליה דרב מנשיא בר תחליפא דתני סיפרא וספרי והלכתא. כי נח נפשיה דרמי בר חמא, אמר רבא. לא נח נפשיה דרמי בר חמא אלא דלא אזמין ארב מנשיא בר תחליפא.

מהו דתימא כדאמר ליה רב פפא לאביי קא משמע לן כדשני ליה. מעשר שני וכו׳. פשיטא. לא צריכא, שנפדו ולא נפדו כהלכתן. מעשר שני כגון שפדאו על גבי אסימון, ורחמנא אמר. וצרת הכסף בידך כסף שיש לו עליו צורה. הקדש שחללו על גבי קרקע, ולא פדאו בכסף,

שכר כולם סלקא דעתך?. אלא אימא. נותנין לו שכר כנגד כולם. אמר רב הונא. תשעה וארון מצטרפין. אמר ליה רב נחמן. וארון גברא הוא? אלא אמר רב הונא. תשעה נראין כעשרה מצטרפין. אמרי לה. כי מכנפי. ואמרי לה. כי מבדרי. אמר רב אמי. שנים ושבת מצטרפין. אמר ליה רב נחמן. ושבת גברא הוא?.