portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
הכי קאמר. מוסף שק על הבגד, אף על פי שאינו אריג טמא. למאי חזי? אמר רבי יוחנן. שכן עני קולע שלש נימין ותולה בצואר בתו. תנו רבנן.

הן אם ריבה בטומאת ערב שהיא מרובה, נרבה בטומאת שבעה שהיא מועטת?. תלמוד לומר. בגד ועור בגד ועור לגזירה שוה. נאמר בגד ועור בשרץ, ונאמר בגד ועור במת. מה בגד ועור האמור בשרץ עשה דבר הבא מזנב הסוס ומזנב הפרה כמעשה עזים, אף בגד ועור האמור במת עשה דבר הבא מזנב הסוס ומזנב הפרה כמעשה עזים. ומופנה.

והנגע בכל טמא נפש או איש אשר תצא ממנו שכבת זרע, וכתיב בשכבת זרע. וכל בגד וכל עור בגד ועור דכתב רחמנא במת למה לי? שמע מינה לאפנויי. ונקרב את קרבן ה׳ איש אשר מצא כלי זהב אצעדה וצמיד טבעת עגיל וכומז. אמר רבי אלעזר. עגיל זה דפוס של דדין.

אמר רב יוסף. אי הכי, היינו דמתרגמינן מחוך דבר המביא לידי גיחוך. אמר ליה רבה. מגופיה דקרא שמע מינה, כומז כאן מקום זימה. ויקצף משה על פקודי החיל. אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. אמר להן משה לישראל, שמא חזרתם לקלקולכם הראשון? אמרו לו. לא נפקד ממנו איש. אמר להן. אם כן כפרה למה?

מפני מה הוצרכו ישראל שבאותו הדור כפרה מפני שזנו עיניהם מן הערוה. אמר רב ששת. מפני מה מנה הכתוב תכשיטין שבחוץ עם תכשיטין שבפנים? לומר לך. כל המסתכל באצבע קטנה של אשה כאילו מסתכל במקום התורפה. מתני׳ יוצאה אשה בחוטי שער, בין משלה בין משל חבירתה בין משל בהמה.

במוך שבאזנה, ובמוך שבסנדלה, ובמוך שהתקינה לנדתה. בפילפל, ובגלגל מלח, וכל דבר שניתן לתוך פיה, ובלבד שלא תתן לכתחלה בשבת, ואם נפל לא תחזיר. שן תותבת, שן של זהב רבי מתיר, וחכמים אוסרים. גמ׳ וצריכא, דאי אשמעינן דידה משום דלא מאיס, אבל חבירתה דמאיס אימא לא.

ואי אשמעינן דחבירתה דבת מינה הוא, אבל דבהמה לאו בר מינה הוא אימא לא, צריכא. תנא. ובלבד שלא תצא ילדה בשל זקנה וזקנה בשל ילדה. בשלמא זקנה בשל ילדה שבח הוא לה. אלא ילדה בשל זקנה אמאי? גנאי הוא לה. איידי דתנא זקנה בשל ילדה, תנא נמי ילדה בשל זקנה. בכבול ובפאה נכרית לחצר.

אלא מה תלמוד לומר. והדוה בנדתה בנדתה תהא עד שתבא במים. אמר רב יהודה אמר רב. כל מקום שאסרו חכמים מפני מראית העין אפילו בחדרי חדרים אסור. תנן. ולא בזוג אף על פי שפקוק. ותניא אידך. פוקק לה זוג בצוארה ומטייל עמה בחצר.
אמרה ליה. לית לך חיורתא. ההוא יומא בר תמני סרי שני הוה, אתרחיש ליה ניסא ואהדרו ליה תמני סרי דרי חיורתא.

חד אמר. אתוספו ארבע מאה ספסלי. וחד אמר. שבע מאה ספסלי. הוה קא חלשה דעתיה דרבן גמליאל, אמר. דלמא חס ושלום מנעתי תורה מישראל. אחזו ליה בחלמיה חצבי חיורי דמליין קטמא. ולא היא, ההיא ליתובי דעתיה, הוא דאחזו ליה. תנא. עדיות בו ביום נשנית. וכל היכא דאמרינן בו ביום, ההוא יומא הוה.

אמר רבי יהושע. מוטב דאיקום ואיזיל אנא לגבייהו. אתא טרף אבבא. אמר להו. מזה בן מזה יזה. ושאינו לא מזה ולא בן מזה יאמר למזה בן מזה מימיך מי מערה ואפרך אפר מקלה. אמר לו רבי עקיבא. רבי יהושע, נתפייסת? כלום עשינו אלא בשביל כבודך, למחר אני ואתה נשכים לפתחו. אמרי. היכי נעביד,

אמר רבי יוחנן. הלכה מתפלל של מנחה ואחר כך מתפלל של מוסף. רבי זירא כי הוה חליש מגירסיה הוה אזיל ויתיב אפתחא דבי רבי נתן בר טובי. אמר. כי חלפי רבנן אז איקום מקמייהו ואקבל אגרא. נפק אתא רבי נתן בר טובי, אמר ליה. מאן אמר הלכה בי מדרשא? אמר ליה. הכי אמר רבי יוחנן.

אמר רבי יהושע בן לוי. כל המתפלל תפלה של מוספין לאחר שבע שעות לרבי יהודה עליו הכתוב אומר. נוגי ממועד אספתי ממך היו. מאי משמע דהאי נוגי לישנא דתברא הוא? כדמתרגם רב יוסף. תברא אתי על שנאיהון דבית ישראל על דאחרו זמני מועדיא דבירושלים.

אסור לו לאדם שיטעום כלום קודם שיתפלל תפלת המנחה. מתני׳ רבי נחוניא בן הקנה היה מתפלל בכניסתו לבית המדרש וביציאתו תפלה קצרה. אמרו לו. מה מקום לתפלה זו? אמר להם. בכניסתי אני מתפלל שלא יארע דבר תקלה על ידי. וביציאתי אני נותן הודאה על חלקי. גמ׳ תנו רבנן. בכניסתו מהו אומר?

הזהרו בכבוד חבריכם, ומנעו בניכם מן ההגיון, והושיבום בין ברכי תלמידי חכמים, וכשאתם מתפללים דעו לפני מי אתם עומדים. ובשביל כך תזכו לחיי העולם הבא. וכשחלה רבי יוחנן בן זכאי נכנסו תלמידיו לבקרו. כיון שראה אותם התחיל לבכות. אמרו לו תלמידיו. נר ישראל, עמוד הימיני, פטיש החזק, מפני מה אתה בוכה? אמר להם.

אמרו לו. רבינו, ברכנו. אמר להם. יהי רצון שתהא מורא שמים עליכם כמורא בשר ודם. אמרו לו תלמידיו. עד כאן? אמר להם. ולואי, תדעו כשאדם עובר עבירה אומר. שלא יראני אדם. בשעת פטירתו, אמר להם. פנו כלים מפני הטומאה, והכינו כסא לחזקיהו מלך יהודה שבא.
אמר רב אסי. קפא דחסא חמא. קפא דחמא כרתי. קפא דכרתי חמימי. קפא דכולהו חמימי. אדהכי והכי, נימא הכי.

קפא קפא, דכירנא לך ולשב בנתיך ולתמני כלתך. רבי אלעזר ברבי צדוק אומר מצוה וכו׳. מאי מצוה? רבי לוי אומר. זכר לתפוח. ורבי יוחנן אומר. זכר לטיט. אמר אביי. הלכך צריך לקהוייה וצריך לסמוכיה. לקהוייה זכר לתפוח, וצריך לסמוכיה זכר לטיט. תניא כוותיה דרבי יוחנן.

תבלין זכר לתבן, חרוסת זכר לטיט. אמר רבי אלעזר ברבי צדוק, כך היו אומרים תגרי חרך שבירושלים. בואו וטלו לכם תבלין למצוה. מתני׳ מזגו לו כוס שני וכאן הבן שואל אביו. ואם אין דעת בבן אביו מלמדו. מה נשתנה הלילה הזה מכל הלילות. שבכל הלילות אנו אוכלין חמץ ומצה, הלילה הזה כולו מצה.

שבכל הלילות אנו אוכלין שאר ירקות, הלילה הזה מרור. שבכל הלילות אנו אוכלין בשר צלי שלוק ומבושל, הלילה הזה כולו צלי. שבכל הלילות אנו מטבילין פעם אחת, הלילה הזה שתי פעמים. ולפי דעתו של בן אביו מלמדו. מתחיל בגנות ומסיים בשבח. ודורש מארמי אובד אבי, עד שיגמור כל הפרשה כולה. גמ׳ תנו רבנן.

חכם בנו שואלו. ואם אינו חכם אשתו שואלתו, ואם לאו הוא שואל לעצמו, ואפילו שני תלמידי חכמים שיודעין בהלכות הפסח שואלין זה לזה. מה נשתנה הלילה הזה מכל הלילות, שבכל הלילות אנו מטבילין פעם אחת, הלילה הזה שתי פעמים. מתקיף לה רבא. אטו כל יומא לא סגיא דלא מטבלא חדא זימנא? אלא אמר רבא, הכי קתני.

פסח על שום שפסח המקום על בתי אבותינו במצרים, שנאמר. ואמרתם זבח פסח הוא לה׳ אשר פסח וגו׳. מצה על שום שנגאלו אבותינו ממצרים, שנאמר. ויאפו את הבצק אשר הוציאו ממצרים וגו׳.

לעלה ולקלס למי שעשה לאבותינו ולנו את כל הנסים האלו. הוציאנו מעבדות לחרות, מיגון לשמחה, ומאבל ליום טוב, ומאפלה לאור גדול, ומשעבוד לגאולה. ונאמר לפניו הללויה. עד היכן הוא אומר? בית שמאי אומרים. עד אם הבנים שמחה. ובית הלל אומרים. עד חלמיש למעינו מים. וחותם בגאולה. רבי טרפון אומר. אשר גאלנו וגאל את אבותינו ממצרים, ולא היה חותם.

רבי עקיבא אומר. כן ה׳ אלהינו ואלהי אבותינו יגיענו למועדים ולרגלים אחרים הבאים לקראתנו לשלום, שמחים בבנין עירך, וששים בעבודתך. ונאכל שם (מן הפסחים ומן הזבחים) כו׳, עד ברוך אתה ה׳ גאל ישראל. גמ׳ אמר רבא. צריך שיאמר ואותנו הוציא משם.

והאמר מרימר, שאלתינהו לרבנן דבי רב יוסף. מאן דאמר אגדתא בי רב יוסף? אמרו. רב יוסף. מאן דאמר אגדתא בי רב ששת? אמרו. רב ששת. קסברי רבנן, מצה בזמן הזה דרבנן. מכלל דרב אחא בר יעקב סבר מצה בזמן הזה דאורייתא? והא רב אחא בר יעקב הוא דאמר. מצה בזמן הזה דרבנן. קסבר. כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תיקון.
מנצפך צופים אמרום. ותיסברא?. והכתיב. אלה המצות שאין הנביא רשאי לחדש דבר מעתה. אלא מיהוה הואי, מידע לא הוה ידעין הי באמצע תיבה הי בסוף תיבה, ואתו צופים תקנינהו. ואכתי אלה המצות שאין הנביא רשאי לחדש דבר מעתה. אלא, שכחום וחזרו ויסדום. גופא, אמר רב חסדא.

הוסיף לך הכתוב כפיפה על כפיפתו, מכאן שנתנה התורה במנוד ראש. קוף קדוש. ריש רשע. מאי טעמא מהדר אפיה דקוף מריש אמר הקדוש ברוך הוא. אין אני יכול להסתכל ברשע. ומאי טעמא מהדר תגיה דקוף לגבי ריש אמר הקדוש ברוך הוא. אם חוזר בו אני קושר לו כתר כמותי.

ומאי טעמא כרעיה דקוף תליא דאי הדר ביה, ליעייל. וליעול בהך. מסייע ליה לריש לקיש, דאמר ריש לקיש. מאי דכתיב אם ללצים הוא יליץ ולענוים יתן חן? בא ליטמא פותחין לו, בא ליטהר מסייעים אותו. שין שקר. תיו אמת.

מאי טעמא שקר מקרבן מיליה, אמת מרחקא מיליה? שיקרא שכיח, קושטא לא שכיח. ומאי טעמא שיקרא אחדא כרעיה קאי, ואמת מלבן לבוני קושטא קאי, שיקרא לא קאי. את בש. אותי תעב אתאוה לו בש בי לא חשק, שמי יחול עליו? גר גופו טימא, ארחם עליו דק דלתותי נעל, קרניו לא אגדע?

עד כאן מדת רשעים, אבל מדת צדיקים. את בש אם אתה בוש. גר דק אם אתה עושה כן, גור בדוק. הץ וף חציצה הוי בינך לאף. זע חס טן ואין אתה מזדעזע מן השטן. ים כל אמר [שר של] גיהנם לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם, לים כל.

אמר הקדוש ברוך הוא. אחס בטע גיף אני חס עליהם מפני שבעטו בגיף. דכץ דכים הם, כנים הם, צדיקים הם. הלק אין לך חלק בהן. ומרזן שת אמר גיהנם לפניו. רבונו של עולם, מרי, זניני מזרעו של שת.

אמר לו. אל בם גן דס להיכן אוליכן, לגן הדס. הע וף אמר גיהנם לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם, עיף אנכי. זץ חק הללו זרעו של יצחק. טר יש כת טר יש לי כיתות כיתות של אומות העולם שאני נותן לך.

בן פנדירא הוא. אמר רב חסדא. בעל סטדא, בועל פנדירא. בעל פפוס בן יהודה הוא? אלא אמו סטדא. אמו מרים מגדלא שער נשיא הואי? אלא כדאמרי בפומבדיתא. סטת דא מבעלה. כתב אות אחת סמוך לכתב. מאן תנא? אמר רבא בר רב הונא.

דלא כרבי אליעזר, דאי רבי אליעזר, האמר. אחת על האריג חייב. כתב על גבי כתב. מאן תנא? אמר רב חסדא. דלא כרבי יהודה. דתניא. הרי שהיה צריך לכתוב את השם, ונתכוין לכתוב יהודה, וטעה ולא הטיל בו דלת מעביר עליו קולמוס ומקדשו, דברי רבי יהודה. וחכמים אומרים. אין השם מן המובחר.

תנא. הגיה אות אחת חייב. השתא כתב אות אחת פטור, הגיה אות אחת חייב?. אמר רב ששת. הכא במאי עסקינן כגון שנטלו לגגו של חית ועשאו שני זיינין. רבא אמר. כגון שנטלו לתגו של דלת ועשאו ריש. תנא. נתכוין לכתוב אות אחת ועלו בידו שתים חייב.
מתניתין דלא כי האי תנא דתניא, רבי יהודה אומר משום רבי אליעזר. הסגן וכהן גדול מכניסין ידן בקלפי, אם בימינו של כהן גדול עולה הסגן אומר לו. אישי כהן גדול, הגבה ימינך. ואם בימינו של סגן עולה ראש בית אב אומר לו לכהן גדול. דבר מילך. ונימא ליה סגן? כיון דלא סליק בידיה חלשא דעתיה. במאי קא מיפלגי?

מר סבר. ימינא דסגן עדיף משמאליה דכהן גדול. ומר סבר. כי הדדי נינהו. ומאן האי תנא דפליג עליה דרבי יהודה רבי חנינא סגן הכהנים הוא. דתניא, רבי חנינא סגן הכהנים אומר. למה סגן מימינו שאם אירע בו פסול בכהן גדול, נכנס סגן ומשמש תחתיו. תנו רבנן. ארבעים שנה ששמש שמעון הצדיק,

וכל כהן מגיעו כפול. הצנועין מושכין את ידיהן, והגרגרנין נוטלין ואוכלין. ומעשה באחד שנטל חלקו וחלק חבירו, והיו קורין אותו בן חמצן עד יום מותו. אמר רבה בר (בר) שילא, מאי קרא. אלהי פלטני מיד רשע מכף מעול וחומץ. רבא אמר, מהכא.

והיו דלתות ההיכל נפתחות מאליהן, עד שגער בהן רבן יוחנן בן זכאי. אמר לו. היכל היכל. מפני מה אתה מבעית עצמך? יודע אני בך שסופך עתיד ליחרב, וכבר נתנבא עליך זכריה בן עדוא. פתח לבנון דלתיך ותאכל אש בארזיך, אמר רבי יצחק בן טבלאי.

למה נקרא שמו לבנון שמלבין עונותיהן של ישראל. אמר רב זוטרא בר טוביה. למה נקרא שמו יער, דכתיב. בית יער הלבנון, לומר לך. מה יער מלבלב אף בית המקדש מלבלב. דאמר רב הושעיא. בשעה שבנה שלמה בית המקדש, נטע בו כל מיני מגדים של זהב,

ומאן דאמר מעכבא שאני הכא דתנא ביה קרא. אשר עלה, אשר עלה, תרי
אסור לישן עליהן. אלא לאו שמע מינה. כנגד ראשיהן, שמע מינה. רב אשי אמר. לעולם תחת ראשיהן, והא קא מתהני מכלאים בגדי כהונה קשין הן. כי הא דאמר רב הונא בריה דרבי יהושע. האי נמטא גמדא דנרש שריא. תא שמע. בגדי כהונה, היוצא בהן למדינה אסור.

ובמקדש, בין בשעת עבודה בין שלא בשעת עבודה מותר, מפני שבגדי כהונה ניתנו ליהנות בהן. שמע מינה. ובמדינה לא? והתניא. בעשרים וחמשה בטבת יום הר גרזים הוא, דלא למספד? יום שבקשו כותיים את בית אלהינו מאלכסנדרוס מוקדון להחריבו, ונתנו להם. באו והודיעו את שמעון הצדיק. מה עשה?

כיון שראה לשמעון הצדיק, ירד ממרכבתו והשתחוה לפניו. אמרו לו. מלך גדול כמותך ישתחוה ליהודי זה?. אמר להם. דמות דיוקנו של זה מנצחת לפני בבית מלחמתי. אמר להם. למה באתם? אמרו. אפשר בית שמתפללים בו עליך ועל מלכותך שלא תחרב, יתעוך גוים להחריבו? אמר להם. מי הללו? אמרו לו. כותיים הללו, שעומדים לפניך.

אמר להם. הרי הם מסורין בידיכם. מיד נקבום בעקביהם ותלאום בזנבי סוסיהם, והיו מגררין אותן על הקוצים ועל הברקנים, עד שהגיעו להר גריזים. כיון שהגיעו להר גריזים חרשוהו, וזרעוהו כרשינין, כדרך שבקשו לעשות לבית אלהינו. ואותו היום עשאוהו יום טוב. אי בעית אימא. ראויין לבגדי כהונה.

מאי גדול? אמר רב יוסף אמר רב. שגדלו בשם המפורש. רב גידל אמר. ברוך ה׳ אלהי ישראל מן העולם ועד העולם. אמר ליה אביי לרב דימי. ודילמא שגידלו בשם המפורש? אמר ליה. אין אומרים שם המפורש בגבולים. ולא? והכתיב. ויעמוד עזרא הסופר על מגדל עץ אשר עשו לדבר. ואמר רב גידל. שגדלו בשם המפורש. הוראת שעה היתה.

ואזל קליה ארבע מאה פרסי. אמרו. היכי נעביד? דילמא חס ושלום מרחמי עליה מן שמיא. אמר להו נביא. שדיוהו בדודא דאברא, וחפיוהו לפומיה באברא, דאברא משאב שאיב קלא, שנאמר. ויאמר זאת הרשעה וישלך אותה אל תוך האיפה וישלך את אבן העופרת אל פיה. אמרו. הואיל ועת רצון הוא, נבעי רחמי איצרא דעבירה.

בעו רחמי ואמסר בידייהו. אמר להו. חזו, דאי קטליתו ליה לההוא, כלי עלמא. חבשוהו תלתא יומי, ובעו ביעתא בת יומא בכל ארץ ישראל ולא אשתכח. אמרי. היכי נעביד? נקטליה כלי עלמא, ניבעי רחמי אפלגא פלגא ברקיעא לא יהבי. כחלינהו לעיניה ושבקוהו, ואהני דלא מיגרי ביה לאיניש בקריבתה. במערבא מתנו הכי.

ובנביא של שנים עשר מדלגין, ובלבד שלא ידלג מסוף הספר לתחילתו.
עירבה זו לעצמה וזו לעצמה זו מותרת בפני עצמה וזו מותרת בפני עצמה.

טעמא דעירבה, הא לא עירבה שתיהן אסורות, והא האי תנא דאמר. רגל המותרת אינה אוסרת רגל האסורה אוסרת, מני הא? אילימא רבי עקיבא היא אפילו רגל המותרת נמי, אלא לאו, רבנן היא. ועוד. מדסיפא רבי עקיבא, רישא לאו רבי עקיבא. כולה רבי עקיבא היא, וחסורי מיחסרא והכי קתני.

עירבה זו לעצמה וזו לעצמה זו מותרת בפני עצמה וזו מותרת בפני עצמה. במה דברים אמורים שעשתה דקה, אבל לא עשתה דקה חיצונה אסורה, דברי רבי עקיבא, שרבי עקיבא אוסר את החיצונה, מפני שדריסת הרגל אוסרת. וחכמים אומרים. אין דריסת הרגל אוסרת. מתיב רב ביבי בר אביי. ואם היו של יחידים אין צריכין לערב.

היו שלשה אסורין. אמר להו רב ביבי. לא תציתו ליה, אנא אמריתה ניהלה, ומשמיה דרב אדא בר אהבה אמריתה ניהלה, הואיל ואני קורא בהן רבים בחיצונה. אמר רב יוסף. מריה דאברהם. רבים ברבי איחלף לי. ושמואל אמר. לעולם מותרות, עד שיהו שנים בפנימית ואחד בחיצונה. אמר רבי אלעזר. וגוי הרי הוא כרבים.

מאי שנא ישראל דלא אסר, דמאן דידע ידע, ומאן דלא ידע סבר. עירובי עירב, גוי נמי, אמרינן. דידע ידע, דלא ידע סבר. אגירי אוגר. סתם גוי, אי איתא דאוגר מיפעא פעי. אמר רב יהודה אמר שמואל. עשרה בתים זה לפנים מזה, פנימי נותן את עירובו, ודיו. ורבי יוחנן אמר. אפילו חיצון.

חיצון בית שער הוא? חיצון של פנימי. במאי קמיפלגי? מר סבר. בית שער דיחיד שמיה בית שער. ומר סבר. לא שמיה בית שער.
זה וזה טעון הלל בעשייתן, ונאכלין צלי על מצה ומרורים, ודוחין את השבת.

מיבעי ליה שאין שוחטין את הפסח על היחיד, דכמה דאפשר לאהדורי מהדרינן. תנו רבנן. ככל חוקת הפסח יעשו אותו. יכול כשם שהראשון אסור בבל יראה ובל ימצא כך שני אסור בבל יראה ובל ימצא תלמוד לומר. על מצות ומרורים יאכלוהו. ואין לי אלא מצות עשה, מצות לא תעשה מנין? תלמוד לומר. לא ישאירו ממנו עד בקר.

ואין לי אלא מצות לא תעשה שניתק לעשה. מצות לא תעשה גמור מנין? תלמוד לומר. ועצם לא ישברו בו. מה הפרט מפורש. מצות עשה, ולא תעשה שניתק לעשה, ולא תעשה גמור אף כל מצות עשה, ולא תעשה שניתק לעשה, ולא תעשה גמור. בכלליה דמצות ומרורים, מאי קא מרבי? צלי אש. בפרטיה מאי ממעיט ליה? השבתת שאור.

מנא הני מילי? אמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יהוצדק. אמר קרא השיר יהיה לכם כליל התקדש חג. לילה המקודש לחג טעון הלל, לילה שאין מקודש לחג אין טעון הלל. זה וזה טעונין הלל בעשייתן כו׳. מאי טעמא? איבעית אימא. לילה קא ממעט, יום לא קא ממעט.

דוחה את הטומאה, כמאן? כרבי יהודה. ולרבי יהודה טעון לינה? והא תניא, רבי יהודה אומר. מניין לפסח שני שאין טעון לינה, שנאמר. ופנית בבקר והלכת לאהליך, וכתיב. ששת ימים תאכל מצות, הנאכל לששה טעון לינה, שאין נאכל לששה אין טעון לינה. תרי תנאי ואליבא דרבי יהודה. מתני׳ הפסח שבא בטומאה,

נאכל לטהורים חייבים עליו משום טמא, ושאינו נאכל לטהורין אין טמאין חייבין עליו משום טמא. רבי אליעזר אומר. יכול דחקו זבין ונכנסו לעזרה בפסח הבא בטומאה, יכול יהו חייבין תלמוד לומר. וישלחו מן המחנה כל צרוע וכל זב וכל טמא לנפש, בזמן שטמאי מתים משתלחין זבין ומצורעין משתלחין,

אין טמאי מתים משתלחין אין זבין ומצורעין משתלחין. בעי רב יוסף. דחקו טמאי מתים ונכנסו להיכל בפסח הבא בטומאה, מהו? מדאישתרי טומאת עזרה אישתרי נמי טומאת היכל, או דילמא מאי דאישתרי אישתרי, מאי דלא אישתרי לא אישתרי. אמר רבא, אמר קרא. וישלחו מן המחנה, אפילו מקצת מחנה.
מאי שנא אור שמונים ואחד מיום שמונים ואחד, שמע מינה אור אורתא הוא. שמע מינה. מיתיבי. יכול יהא נאכל אור לשלישי, ודין הוא. זבחים נאכלים ליום אחד, ושלמים נאכלים לשני ימים. מה להלן לילה אחר היום, אף כאן לילה אחר היום. תלמוד לומר. ביום זבחכם יאכל וממחרת והנותר עד יום בעוד יום הוא נאכל,

ואינו נאכל לאור שלישי. יכול ישרף מיד, ודין הוא. זבחים נאכלין ליום ולילה אחד, ושלמים נאכלין לשני ימים ולילה אחד, מה להלן תיכף לאכילה שריפה, אף כאן תיכף לאכילה שריפה. תלמוד לומר. והנותר מבשר הזבח ביום השלישי באש ישרף ביום אתה (שורף), ואי אתה שורפו בלילה.

ותנא דידן מאי טעמא לא קתני לילי? לישנא מעליא הוא דנקט. וכדרבי יהושע בן לוי. דאמר רבי יהושע בן לוי. לעולם אל יוציא אדם דבר מגונה מפיו, שהרי עקם הכתוב שמונה אותיות, ולא הוציא דבר מגונה מפיו. שנאמר. מן הבהמה הטהורה ומן הבהמה אשר איננה טהרה. רב פפא אמר. תשע, שנאמר.

משום ביעתותא דדוד איכא. ואיבעית אימא. ביעתותא דדוד נמי ליכא, משום ביעתותא דהר איכא. ובאורייתא מי לא כתיב טמא? אלא. כל היכא דכי הדדי נינהו משתעי בלשון נקיה, כל היכא דנפישין מילי משתעי בלשון קצרה. כדאמר רב הונא אמר רב, ואמרי לה, אמר רב הונא אמר רב משום רבי מאיר. לעולם ישנה אדם לתלמידו דרך קצרה.

וכל היכא דכי הדדי נינהו משתעי בלשון כבוד? והא רוכבת ויושבת דכי הדדי נינהו, וקאמר רוכבת. רכבת כתיב. הנהו תרי תלמידי דהוו יתבי קמיה דרב. חד אמר. שויתינן האי שמעתא כדבר אחר מסנקן, וחד אמר. שויתינן האי שמעתא כגדי מסנקן, ולא אישתעי רב בהדי דהאיך.

הגיעני כפול, וחד אמר. הגיעני כזית, וחד אמר. הגיעני כזנב הלטאה. בדקו אחריו, ומצאו בו שמץ פסול. והא (תניא). אין בודקין מן המזבח ולמעלה. לא תימא שמץ פסול, אלא אימא שחץ פסול. ואי בעית אימא. שאני התם, דאיהו דארע נפשיה. ההוא ארמאה דהוה סליק ואכיל פסחים בירושלים. אמר. כתיב כל בן נכר לא יאכל בו,
היכי משני? אמר רב יוסף. בחול נותן את החומץ ואחר כך נותן את השתית, בשבת נותן את השתית ואחר כך נותן את החומץ. לוי בריה דרב הונא בר חייא אשכחיה לגבלא דבי נשיה דקא גביל וספי ליה לתוריה. בטש ביה. אתא אבוה אשכחיה, אמר ליה. הכי אמר אבוה דאמך משמיה דרב, ומנו רבי ירמיה בר אבא.

אמרית קדם רבי, ומנו רבי חייא. מהו לגבל? אמר. אסור. מהו לפרק? אמר. מותר. אמר רב [מנשיא]. חד קמי חד, תרי קמי תרי שפיר דמי. תלתא קמי תרי אסיר. רב יוסף אמר. קב ואפילו קביים. עולא אמר. כור ואפילו כוריים. כתיב אפינקסיה דלוי.

מאי טעמא? דאיברו ביה אור וחושך. האי מאן דבתרי בשבא יהי גבר רגזן. מאי טעמא? משום דאיפליגו ביה מיא. האי מאן דבתלתא בשבא יהי גבר עתיר וזנאי יהא. מאי טעמא? משום דאיברו ביה עשבים. האי מאן דבארבעה בשבא יהי גבר חכים ונהיר. מאי טעמא? משום דאיתלו ביה מאורות.

האי מאן דבחמשה בשבא יהי גבר גומל חסדים. מאי טעמא? משום דאיברו ביה דגים ועופות. האי מאן דבמעלי שבתא יהי גבר חזרן. אמר רב נחמן בר יצחק. חזרן במצות. האי מאן דבשבתא יהי בשבתא ימות, על דאחילו עלוהי יומא רבא דשבתא. אמר רבא בר רב שילא. וקדישא רבא יתקרי. אמר להו רבי חנינא, פוקו אמרו ליה לבר ליואי.

האי מאן דבשבתאי יהי גבר מחשבתיה בטלין. ואית דאמרי. כל דמחשבין עליה בטלין. האי מאן דבצדק יהי גבר צדקן. אמר רב נחמן בר יצחק. וצדקן במצות. האי מאן דבמאדים יהי גבר אשיד דמא. אמר רב אשי. אי אומנא, אי גנבא, אי טבחא, אי מהולא. אמר רבה. אנא במאדים הואי. אמר אביי. מר נמי עניש וקטיל.

דקאי צדק במערב מהדרנא ומוקימנא ליה במזרח. והיינו דכתיב. מי העיר ממזרח צדק יקראהו לרגלו. ומדשמואל נמי אין מזל לישראל. דשמואל ואבלט הוו יתבי, והוו קאזלי הנך אינשי לאגמא. אמר ליה אבלט לשמואל. האי גברא אזיל ולא אתי, טריק ליה חיויא ומיית. אמר ליה שמואל. אי בר ישראל הוא, אזיל ואתי.

אמר ליה. מצוה עבדת. נפק שמואל ודרש. וצדקה תציל ממות, ולא ממיתה משונה, אלא ממיתה עצמה. ומדרבי עקיבא נמי אין מזל לישראל. דרבי עקיבא הויא ליה ברתא, אמרי ליה כלדאי. ההוא יומא דעיילה לבי גננא, טריק לה חיויא, ומיתא. הוה דאיג אמילתא טובא. ההוא יומא שקלתה למכבנתא,

דצתה בגודא, איתרמי איתיב בעיניה דחיויא. לצפרא כי קא שקלה לה, הוה קא סריך ואתי חיויא בתרה. אמר לה אבוה. מאי עבדת? אמרה ליה בפניא אתא עניא, קרא אבבא והוו טרידי כולי עלמא בסעודתא, וליכא דשמעיה. קאימנא, שקלתיה לריסתנאי דיהבת לי, יהבתיה ניהליה. אמר לה. מצוה עבדת. נפק רבי עקיבא ודרש. וצדקה תציל ממות,

דלי עיניה חזא לדיקלא, אלמיה יצריה, סליק, פסקיה לקיבורא בשיניה. מתני׳ מחתכין את הדלועין לפני הבהמה, ואת הנבלה לפני הכלבים. רבי יהודה אומר. אם לא היתה נבלה מערב שבת, אסורה לפי שאינה מן המוכן. גמ׳ איתמר. אמר עולא. הלכה כרבי יהודה .
תניא נמי הכי. בכל יום היה זהבה ירוק, והיום אדום והיינו זהב פרוים שדומה לדם הפרים. בכל יום מקריב פרס שחרית וכו׳. בכל יום היתה דקה, והיום דקה מן הדקה. תנו רבנן. דקה מה תלמוד לומר? והלא כבר נאמר. ושחקת ממנה הדק. אלא, להביא דקה מן הדקה.

ואחת של קיום האש, ואחת לאיברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב, ואחת שמוסיפין בו ביום. דכולי עלמא מיהת תרתי אית להו, מנלן? אמר קרא. היא העולה על מוקדה על המזבח כל הלילה זו מערכה גדולה. ואש המזבח תוקד בו זו מערכה שניה של קטורת. ורבי יוסי, קיום האש מנא ליה?

נפקא ליה. מוהאש על המזבח תוקד בו. ורבי יהודה. ההוא, להצתת אליתא הוא דאתא. דתניא, היה רבי יהודה אומר. מניין להצתת אליתא שלא תהא אלא בראשו של מזבח? תלמוד לומר. והאש על המזבח תוקד בו.

אמר לו רבי שמעון. וכי תעלה על דעתך שזר קרב לגבי מזבח? אלא, לימד על הצתת אליתא שלא תהא אלא בראשו של מזבח. ורבי יהודה? אי מהתם, הוה אמינא. קאי אארעא ועביד במפוחא, קא משמע לן. ורבי מאיר, איברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב, מנא ליה?

עיכולי עולה אתה מחזיר, ואי אתה מחזיר עיכולי קטורת. דתני רבי חנניא בר מניומי בדבי רבי אליעזר בן יעקב. אשר תאכל האש את העולה על המזבח עיכולי עולה אתה מחזיר, ואי אתה מחזיר עיכולי קטורת. דכולי עלמא מיהת מוסיפין בו ביום אית להו. מנא להו? נפקא להו. מוהאש.

ונאמרה אש במחתה ומנורה מה להלן על מזבח החיצון, אף כאן על המזבח החיצון. או כלך לדרך זו. נאמרה אש בקטורת, ונאמרה אש במחתה ומנורה מה להלן בסמוך לו, אף מחתה ומנורה בסמוך לו. תלמוד לומר. אש תמיד תוקד על המזבח לא תכבה אש תמיד שאמרתי לך, לא תהא אלא בראשו של מזבח החיצון.
כללא קמא דווקא, כלל ופרט ואין בכלל אלא מה שבפרט. הני אין, מידי אחרינא לא. ואהני כללא בתרא לרבויי כל דדמי ליה משלשה צדדין. אמר רב יהודה משמיה דרב שמואל בר שילת משמיה דרב. מערבין בפעפועין ובחלגלוגות ובגודגדניות, אבל לא בחזיז ולא בכפניות. ובגודגדניות מי מערבין?

זרען חייב, וירקן פטור. השחליים והגרגיר שזרען לירק מתעשרין ירק וזרע, זרען לזרע מתעשרין זרע וירק. כי קאמר רב, בדגנונייתא. זרע גרגיר. למאי חזי? אמר רבי יוחנן. שכן ראשונים שלא היה להן פלפלין, שוחקין אותו ומטבילין בו את הצלי. רבי זירא כי הוה חליש מגרסיה,

הוה אזיל ויתיב אפיתחא דרב יהודה בר אמי, אמר. כי נפקי ועיילי רבנן איקום מקמייהו ואקבל בהו אגרא. נפק אתא ינוקא דבי רב, אמר ליה. מאי אגמרך רבך? אמר ליה. כשות בורא פרי האדמה, חזיז שהכל נהיה בדברו. אמר ליה. אדרבה, איפכא מיסתברא, האי מארעא קא מרבי, והאי מאוירא קא מרבי. והלכתא כינוקא דבי רב. מאי טעמא.

האי גמר פירי, והאי לאו גמר פירי. ומאי דקאמרת. האי מארעא קא רבי, והאי מאוירא קא רבי לא היא. כשות נמי מארעא קא רבי, דהא קא חזינן דקטלינן לה להיזמתא ומייתא כשותא. ובכפניות אין מערבין? והתניא. קור ניקח בכסף מעשר, ואין מטמא טומאת אוכלין. וכפניות נקחות בכסף מעשר, ומטמאות טומאת אוכלים.

רב יהודה אמר. בורא פרי האדמה אוכלא הוא. ושמואל אמר. שהכל נהיה בדברו כיון שסופו להקשות, לא מברכינן עילויה בורא פרי האדמה. אמר ליה שמואל לרב יהודה. שיננא, כוותיך מסתברא, דהא צנון שסופו להקשות, ומברכינן עליה בורא פרי האדמה. ולא היא, צנון נטעי אינשי אדעתא דפוגלא, דיקלא לא נטעי אינשי אדעתא דקורא.
מגללין להם את הפרוכת, ומראין להם את הכרובים שהיו מעורים זה בזה, ואומרים להן. ראו חבתכם לפני המקום כחבת זכר ונקבה. מתיב רב חסדא. ולא יבואו לראות כבלע את הקדש, ואמר רב יהודה אמר רב. בשעת הכנסת כלים לנרתק שלהם. אמר רב נחמן.

ישראל הללו, שברכתן ברכה וקללתן קללה יעסקו בדברים הללו? מיד הזילום, שנאמר. כל מכבדיה הזילוה כי ראו ערותה. ושתיה היתה נקראת. תנא. שממנה הושתת העולם. תנן כמאן דאמר מציון נברא העולם, דתניא,
נמי לא. ועוד. הישן בשמיני בסוכה ילקה. אלא מחוורתא כדשנינן מעיקרא. ומאן שמעת ליה שבת זמן תפילין? רבי עקיבא. דתניא. ושמרת את החקה הזאת למועדה מימים ימימה. ימים ולא לילות. מימים ולא כל ימים, פרט לשבתות וימים טובים,

דברי רבי יוסי הגלילי. רבי עקיבא אומר. לא נאמר חוקה זו אלא לענין פסח בלבד. ואלא הא דתנן. הפסח והמילה מצות עשה לימא דלא כרבי עקיבא, דאי רבי עקיבא כיון דמוקי לה בפסח, לאו נמי איכא, כדרבי אבין אמר רבי אילעאי. דאמר רבי אבין אמר רבי אילעאי. כל מקום שנאמר השמר פן ואל אינו אלא בלא תעשה.

אלא האי תנא הוא דתניא. מיכל בת כושי היתה מנחת תפילין ולא מיחו בה חכמים, ואשתו של יונה היתה עולה לרגל ולא מיחו בה חכמים. מדלא מיחו בה חכמים אלמא קסברי מצות עשה שלא הזמן גרמא היא. ודילמא סבר לה כרבי יוסי, דאמר. נשים סומכות רשות.

דאי לא תימא הכי, אשתו של יונה היתה עולה לרגל ולא מיחו בה, מי איכא למאן דאמר רגל לאו מצות עשה שהזמן גרמא הוא? אלא קסבר רשות, הכא נמי רשות. אלא האי תנא היא דתניא. המוצא תפילין, מכניסן זוג זוג. אחד האיש ואחד האשה, אחד חדשות ואחד ישנות, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אוסר בחדשות, ומתיר בישנות.

אמר רבי אלעזר. המוצא תכלת בשוק, לשונות פסולות, חוטין כשרין. מאי שנא לשונות, דאמר. אדעתא דגלימא צבעינהו? חוטין נמי, נימא. אדעתא דגלימא טוינהו. בשזורים. שזורים נמי, נימא. אדעתא דשיפתא דגלימא עייפינהו. במופסקין, דכולי האי ודאי לא טרחי אינשי. אמר רבא.

והתנן. במה דברים אמורים בישנות, אבל בחדשות פטור. אלא אמר רבא. טרח ולא טרח תנאי היא. דתניא. המוצא תפילין מכניסן זוג זוג, אחד האיש ואחד האשה, אחד חדשות ואחד ישנות, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אוסר בחדשות ומתיר בישנות. אלמא מר סבר טרח איניש, ומר סבר לא טרח איניש.
בכלח בגימטריא שיתין הוו. שבעים שיבה. שמונים גבורות, דכתיב. ימי