portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
ורבי אלכסנדרי בתר דמצלי אמר הכי. רבון העולמים, גלוי וידוע לפניך שרצוננו לעשות רצונך, ומי מעכב? שאור שבעיסה ושעבוד מלכיות. יהי רצון מלפניך שתצילנו מידם, ונשוב לעשות חוקי רצונך בלבב שלם. רבא בתר צלותיה אמר הכי. אלהי, עד שלא נוצרתי איני כדאי, ועכשיו שנוצרתי כאלו לא נוצרתי. עפר אני בחיי,

קל וחומר במיתתי, הרי אני לפניך ככלי מלא בושה וכלימה. יהי רצון מלפניך ה׳ אלהי, שלא אחטא עוד, ומה שחטאתי לפניך מרק ברחמיך הרבים, אבל לא על ידי יסורין וחלאים רעים. והיינו וידוי דרב המנונא זוטי ביומא דכפורי. מר בריה דרבינא כי הוה מסיים צלותיה אמר הכי. אלהי,

יהיו לרצון אמרי פי והגיון לבי לפניך ה׳ צורי וגואלי. רב ששת כי הוה יתיב בתעניתא, בתר דמצלי אמר הכי. רבון העולמים, גלוי לפניך בזמן שבית המקדש קיים, אדם חוטא ומקריב קרבן. ואין מקריבין ממנו, אלא חלבו ודמו, ומתכפר לו. ועכשיו ישבתי בתענית ונתמעט חלבי ודמי,

יהי רצון מלפניך שיהא חלבי ודמי שנתמעט כאילו הקרבתיו לפניך על גבי המזבח, ותרצני. רבי יוחנן כי הוה מסיים ספרא דאיוב, אמר הכי. סוף אדם למות וסוף בהמה לשחיטה, והכל למיתה הם עומדים. אשרי מי שגדל בתורה ועמלו בתורה, ועושה נחת רוח ליוצרו, וגדל בשם טוב ונפטר בשם טוב מן העולם, ועליו אמר שלמה.

מענה רך משיב חמה. ומרבה שלום עם אחיו ועם קרוביו ועם כל אדם ואפילו עם גוי בשוק, כדי שיהא אהוב למעלה ונחמד למטה, ויהא מקובל על הבריות. אמרו עליו על רבן יוחנן בן זכאי שלא הקדימו אדם שלום מעולם, ואפילו גוי בשוק. מרגלא בפומיה דרבא. תכלית חכמה תשובה ומעשים טובים,

שלא יהא אדם קורא ושונה ובועט באביו ובאמו וברבו ובמי שהוא גדול ממנו בחכמה ובמנין, שנאמר. ראשית חכמה יראת ה׳ שכל טוב לכל עושיהם. לעושים לא נאמר, אלא לעושיהם לעושים לשמה ולא לעושים שלא לשמה. וכל העושה שלא לשמה, נוח לו שלא נברא. מרגלא בפומיה דרב.

שנאמר. נשים שאננות קמנה שמענה קולי בנות בטחות האזנה אמרתי. אמר ליה רב לרבי חייא. נשים במאי זכיין? באקרויי בנייהו לבי כנישתא, ובאתנויי גברייהו בי רבנן, ונטרין לגברייהו עד דאתו מבי רבנן. כי הוו מפטרי רבנן מבי רבי אמי, ואמרי לה מבי רבי חנינא, אמרי ליה הכי. עולמך תראה בחייך,

כי הוו מפטרי רבנן מבי רב חסדא, ואמרי לה מבי רבי שמואל בר נחמני, אמרו ליה הכי. אלופינו מסבלים וגו׳. אלופינו מסבלים רב ושמואל, ואמרי לה רבי יוחנן ורבי אלעזר, חד אמר. אלופינו בתורה, ומסבלים במצות. וחד אמר. אלופינו בתורה ובמצות, ומסבלים ביסורים.

תדע, דהא לא איגייר גיורא מינייהו. אמר רב אשי. בני מתא מחסיא אבירי לב נינהו, דקא חזו יקרא דאורייתא תרי זמני בשתא, ולא קמגייר גיורא מינייהו. חתן אם רוצה לקרות וכו׳. למימרא דרבן שמעון בן גמליאל חייש ליוהרא ורבנן לא חיישי ליוהרא, והא איפכא שמעינן להו. דתנן. מקום שנהגו לעשות מלאכה בתשעה באב עושין.

מקום שנהגו שלא לעשות אין עושין. וכל מקום תלמידי חכמים בטלים. רבן שמעון בן גמליאל אומר. לעולם יעשה כל אדם את עצמו כתלמיד חכם. קשיא דרבנן אדרבנן, קשיא דרבן שמעון בן גמליאל אדרבן שמעון בן גמליאל. אמר רבי יוחנן. מוחלפת השיטה. רב שישא בריה דרב אידי אמר. לעולם לא תחליף. דרבנן אדרבנן לא קשיא. קריאת שמע,

קברו את המת וחזרו, אם יכולין להתחיל ולגמור עד שלא יגיעו לשורה יתחילו. ואם לאו לא יתחילו. העומדים בשורה, הפנימיים פטורים, והחיצונים חייבים. נשים ועבדים
אבל לא כבושין ולא שלוקין ולא מבושלין. ומצטרפין לכזית, ויוצאין בקלח שלהן. ובדמאי, ובמעשר ראשון שנטלה תרומתו,

ומעשר שני והקדש שנפדו. גמ׳ חזרת חסא. עולשין הינדבי. תמכא, אמר רבה בר בר חנה. תמכתא שמה. חרחבינא, אמר רבי שמעון בן לקיש. אצוותא דדיקלא. ובמרור מרירתא. תני בר קפרא, אלו ירקות שאדם יוצא בהן ידי חובתו בפסח.

עולשין ועולשי שדה, כרישין וכרישי שדה, כוסבר וכוסבר שדה, חרדל וחרדל מצרי, ודלעת המצרי והרמוצה אינם כלאים זה בזה. חזרת וחזרת גלין אין, חזרת ועולשין לא. וכי תימא כולהו בהדדי קתני להו. והא אמר רב. זוגות זוגות קתני. מאי נזרעין דאמר רב נזרעין כהלכתן.

או דילמא. כל דתקינו רבנן כעין דאורייתא תקון. אמר רבא. מסתברא מצה ומרור. מתני׳ אין שורין את המורסן לתרנגולים, אבל חולטין. האשה לא תשרה את המורסן שתוליך בידה למרחץ, אבל שפה היא בבשרה יבש. לא ילעוס אדם חיטין ויניח על מכתו, מפני שהן מחמיצות. גמ׳ תנו רבנן.

אלו דברים שאין באין לידי חימוץ. האפוי, והמבושל, וחלוט שחלטו ברותחין. מבושל? אדמבשל ליה, מחמע. אמר רב פפא. האפוי שבישלו קאמר. תניא, רבי יוסי ברבי יהודה אומר. קמח שנפל לתוכו דלף, אפילו כל היום כולו אינו בא לידי חימוץ, אמר רב פפא. והוא דעביד טיף להדי טיף.
אלא לרב הוה ליה כמפריש שתי חטאות לאחריות, ואמר רבי אושעיא. הפריש שתי חטאות לאחריות מתכפר באחת מהם, והשניה תרעה. כיון דאמר רבא. רב סבר לה כרבי יוסי דאמר מצוה בראשון, מעיקרא כמפריש לאיבוד דמי. תנן, רבי יהודה אומר.

אמרוה רבנן קמיה דאביי. גזירה משום חטאת שמתו בעליה. הא תינח פר, שעיר מאי איכא למימר? גזירה שעיר אטו פר. ומשום גזירה ימותו? אלא. גזירה משום חטאת שעברה שנתה. גזירה? היא גופה חטאת שעברה שנתה היא. הא לא קשיא, כרבי. דתניא. שנה תמימה, מונה שלש מאות וששים וחמשה יום כמנין ימות החמה,

ואם נתעברה נתעברה
ורוח מפזרתן תחת כפות רגלי צדיקים, שנאמר. ועסותם רשעים כי יהיו אפר תחת כפות רגליכם. אבל המינין והמסורות והאפיקורסים שכפרו בתורה, ושכפרו בתחיית המתים, ושפירשו מדרכי צבור, ושנתנו חיתיתם בארץ חיים, ושחטאו והחטיאו את הרבים, כגון ירבעם בן נבט וחביריו

יורדין לגיהנם ונידונין בה לדורי דורות, שנאמר. ויצאו וראו בפגרי האנשים הפושעים בי וגו׳. גיהנם כלה והן אינן כלין, שנאמר. וצורם לבלות שאול מזבול לו. וכל כך למה מפני שפשטו ידיהם בזבול, שנאמר. מזבול לו, ואין זבול אלא בית המקדש, שנאמר. בנה בניתי בית זבול לך, ועליהם אמרה חנה. ה׳ יחתו מריביו.

ואמר רבא. ואינהו משפירי שפירי בני מחוזא, ומקריין בני גיהנם. אמר מר, בית הלל אומרים. ורב חסד מטה כלפי חסד, והכתיב. והבאתי את השלישית באש. התם, בפושעי ישראל בגופן. פושעי ישראל בגופן והא אמרת לית להו תקנתא?. כי לית להו תקנה ברוב עונות. הכא מחצה עונות ומחצה זכיות, ואית בהו נמי עון דפושעי ישראל בגופן,

רבי אלעזר רמי, כתיב. ולך ה׳ חסד, וכתיב. כי אתה תשלם לאיש כמעשהו. בתחלה כי אתה תשלם כמעשהו, ולבסוף ולך ה׳ חסד. אילפי, ואמרי לה אילפא רמי, כתיב. ורב חסד, וכתיב. ואמת. בתחלה ואמת, ולבסוף ורב חסד. ויעבור ה׳ על פניו ויקרא. אמר רבי יוחנן. אלמלא מקרא כתוב, אי אפשר לאומרו.

השב בינתים מוחלין לו, לא שב בינתים אפילו הביא כל אילי נביות שבעולם אין מוחלין לו. לא קשיא. הא ביחיד, הא בצבור. מיתיבי. עיני ה׳ אלהיך בה עתים לטובה עתים לרעה. עתים לטובה כיצד? הרי שהיו ישראל רשעים גמורין בראש השנה ופסקו להם גשמים מועטים, לסוף חזרו בהן. להוסיף עליהן אי אפשר שכבר נגזרה גזרה,

אלא הקדוש ברוך הוא מורידן בזמנן, על הארץ הצריכה להן הכל לפי הארץ. עתים לרעה כיצד? הרי שהיו ישראל צדיקים גמורין בראש השנה ופסקו עליהן גשמים מרובין, לסוף חזרו בהן. לפחות מהן אי אפשר שכבר נגזרה גזרה, אלא הקדוש ברוך הוא מורידן שלא בזמנן, על הארץ שאינה צריכה להן. לטובה מיהא, ליקרעיה לגזר דינייהו ולוסיף להו. שאני התם דאפשר בהכי.
דאמר ליה רב ששת לאמוריה דרב חסדא, בעי מיניה מרב חסדא. הולכה בזר מהו?

ואי דליכא סכנתא מיסר אסיר. לעולם דאיכא סכנתא, והכי קא מבעיא ליה. מי מסיא, דניחול עלייהו שבתא, או לא מסיא ולא ניחול עלייהו שבתא. ומאי שנא רבי חנינא? משום דבקי ברפואות הוא. דאמר רבי חנינא. מעולם לא שאלני אדם על מכת פרדה לבנה וחיה. והא קא חזינן דחיי. אימא. וחיית. והא קא חזינן דמיתסי.

בסומקן אינהו וחיורן ריש כרעיהו קאמרינן. מכל מקום, שמע מינה דרבי חנינא קשיש? אלא הכי קאמר. שאלתן כשאילה של ראשונים. ומי אמר רבי חנינא הכי? והאמר רבי חנינא. בפר, ולא בדמו של פר. ואמר רבי חנינא. קטורת שחפנה קודם שחיטת הפר לא עשה ולא כלום. הכי קאמר. מדקא מיבעיא ליה,

הא מכלל דקסבר בפר, ואפילו בדמו של פר. ולמאי דסבירא ליה שאילתו כשאילת הראשונים. מאי הוי עלה? אמר רב פפא. אי חופן חוזר וחופן חבירו נכנס בחפינתו דהא מקיימא חפינה. אי אין חופן וחוזר וחופן תבעי לך. אמר ליה רב הונא בריה דרב יהושע לרב פפא. אדרבה, אי חופן וחוזר וחופן,

כיצד הוא עושה? אוחז את הבזך בראש אצבעותיו, ויש אומרים בשיניו, ומעלה בגודלו עד שמגעת לבין אצילי ידיו, וחוזר ומחזירה לתוך חפניו,

וצוברה, כדי שיהא עשנה שוהה לבוא. ויש אומרים. מפזרה, כדי שיהא עשנה ממהרת לבוא. וזו היא עבודה קשה שבמקדש. זו היא ותו לא? והא איכא מליקה. והא איכא קמיצה. אלא. זו היא עבודה קשה מעבודות קשות שבמקדש. שמע מינה. חופן וחוזר וחופן. שמע מינה. איבעיא להו. שחט ומת, מה הוא שיכנס אחר בדמו?

ואין פודין לא בעגל ולא בחיה ולא בשחוטה ולא בטריפה ולא בכלאים ולא בכוי, אלא בשה. שאני התם, דיליף שה שה מפסח. אי מה להלן זכר תם ובן שנה, אף כאן זכר תם ובן שנה? תלמוד לומר. תפדה תפדה ריבה. אי תפדה תפדה ריבה, אפילו כולהו
תניא. רבי יהודה בן בתירה אומר. שמא תמצא אשתו ספק נדה ויבא עליה. אטו ברשיעי עסקינן? אלא. שמא יבא על אשתו ותמצא ספק נדה. אמרוה רבנן קמיה דרב חסדא. כמאן כרבי עקיבא, דאמר. נדה מטמאה את בועלה. דאי רבנן, הא אמרי. אין נדה מטמאה את בועלה. אמר להו רב חסדא. אפילו תימרו רבנן, עד כאן לא פליגי רבנן עליה דרבי עקיבא אלא באחר אחר,

שמטמא משכב ומושב בטומאה קלה, לטמא אוכלין ומשקין. תא שמע, דתני רבי חייא. הזב והזבה והמצורע והמצורעת ובועל נדה וטמא מת טבילתן ביום, נדה ויולדת טבילתן בלילה. תיובתא. ועד שאתה מפרישו מטומאת ביתו, הפרישהו מטומאת המת.

היתר היא בציבור, ולא מהדרינן. ורב ששת אמר. דחויה היא בציבור, ומהדרינן. איכא דאמרי. אפילו היכא דאיכא טהורין וטמאין
תלתא גברי בתרתי אמתא יתבי. כמה הוו להו שיתסר, אנן שיבסר נכי חומשא בעינן. לא דק. אימור דאמרינן לא דק לחומרא, לקולא מי אמרינן לא דק? אמר ליה רב אסי לרב אשי. לעולם גברא באמתא יתיב, ורבי יוחנן מקום גברי לא קחשיב. כמה הוו להו תמני סרי, בשיבסר נכי חומשא סגיא. היינו דלא דק ולחומרא לא דק.

רבנן דקיסרי, ואמרי לה דייני דקיסרי אמרי. עיגולא דנפיק מגו ריבועא רבעא, ריבועא דנפיק מגו עיגולא פלגא. ולא היא, דהא קחזינן דלא הוי כולי האי. אמר רבי לוי משום רבי מאיר. שתי סוכות של יוצרים זו לפנים מזו הפנימית אינה סוכה, וחייבת במזוזה. והחיצונה סוכה, ופטורה מן המזוזה. ואמאי?

מכל מקום לאתויי מאי? לאתויי. סוכת רקב‎ש. דתנו רבנן. סוכת רקב‎ש. סוכת רועים, סוכת קייצים סוכת בורגנין סוכת שומרי פירות, סוכה מכל מקום כשרה, ובלבד שתהא מסוככת כהלכתה. מאי כהלכתה? אמר רב חסדא. והוא שעשאה לצל סוכה. מכל מקום לאתויי מאי? לאתויי.
ומאי שנא גבי מבוי דתני תקנתא? סוכה דאורייתא, תני פסולה. מבוי דרבנן, תני תקנתא. ואיבעית אימא. בדאורייתא נמי תני תקנתא, מיהו סוכה דנפישי מילתה פסיק ותני פסולה, מבוי דלא נפיש מיליה תני תקנתא. מנא הני מילי? אמר רבה, דאמר קרא. למען ידעו דורותיכם כי בסוכות הושבתי את בני ישראל, עד עשרים אמה, אדם יודע שהוא דר בסוכה, למעלה מעשרים אמה אין אדם יודע שדר בסוכה,

אבל יותר מראשו ורובו ושולחנו דברי הכל כשרה, ומר סבר מראשו ורובו ושולחנו עד ארבע אמות פליגי, אבל יותר מארבע אמות דברי הכל כשרה. מיתיבי. סוכה שהיא גבוהה למעלה מעשרים אמה פסולה, ורבי יהודה מכשיר עד ארבעים וחמשים אמה. אמר רבי יהודה. מעשה בהילני המלכה בלוד שהיתה סוכתה גבוהה מעשרים אמה,
וראשו אחד מגיע לארץ. רבי יהודה אומר. זה אף במדינה מותר, אלא איזהו נגר שנועלין במקדש אבל לא במדינה כל שאינו לא קשור ולא תלוי, ושומטו ומניחו בקרן זוית. אמר רב יהודה אמר שמואל. הלכה כרבי יהודה בנגרר. אמר רבא. והוא שקשור בדלת. איני?. והא רבי טבלא איקלע למחוזא,

העליון במקדש, והתחתון במדינה. גמ׳ תנו רבנן. ציר דלת שידה תיבה ומגדל, במקדש מחזירין, במדינה דוחקין. והעליון כאן וכאן לא יחזיר, גזרה שמא יתקע. ואם תקע חייב חטאת. של בור ושל דות ושל יציע לא יחזיר, ואם החזיר חייב חטאת.

מתני׳ מחזירין רטיה במקדש, אבל לא במדינה. אם בתחילה כאן וכאן אסור. גמ׳ תנו רבנן. רטיה שפרשה מעל גבי מכה מחזירין בשבת. רבי יהודה אומר. הוחלקה למטה דוחקה למעלה, למעלה דוחקה למטה, ומגלה מקצת הרטיה ומקנח פי המכה, וחוזר ומגלה מקצת רטיה ומקנח פי המכה.

ורטיה עצמה לא יקנח, מפני שהוא ממרח. ואם מירח חייב חטאת. אמר רב יהודה אמר שמואל. הלכה כרבי יהודה. אמר רב חסדא. לא שנו אלא שפירשה על גבי כלי, אבל פירשה על גבי קרקע דברי הכל אסור. אמר מר בר רב אשי. הוה קאימנא קמיה אבא, נפלה ליה אבי סדיא, וקא מהדר ליה.

אמינא ליה. לא סבר לה מר להא דאמר רב חסדא. מחלוקת שפירשה על גבי כלי, אבל פירשה על גבי קרקע אסור, ואמר שמואל. הלכה כרבי יהודה. אמר לי. לא שמיע לי, כלומר לא סבירא לי. מתני׳ קושרין נימא במקדש, אבל לא במדינה. ואם בתחילה כאן וכאן אסור.
חוץ מקליפתן, וגרעיניהן, ועוקציהן, וסובן, ומורסנן. רבי יהודה אומר. חוץ מקליפי עדשין שמתבשלות עמהן. גמ׳ וסובן ומורסנן לא מצטרפין? והתנן. חמשת רבעים קמח ועוד, חייבין בחלה הן וסובן ומורסנן. אמר אביי. שכן עני אוכל פתו בעיסה בלוסה.

לא קשיא. הא בחדתי, הא בעתיקי. עתיקי מאי טעמא לא? אמר רבי אבהו. מפני שנראין כזבובין בקערה. הדרן עלך כלל גדולמתני׳ המוציא יין כדי מזיגת הכוס. חלב כדי גמיעה. דבש כדי ליתן על הכתית.
משתי רוחות לא אמרינן לבוד, קא משמע לן. רב אשי אמר. משוכה והיא תלויה, והיכי דמי? כגון שנעץ שתי יתידות עקומות על שני כותלי מבוי, שאין בגובהן שלשה, ואין בעקמומיתן שלשה. מהו דתימא. או לבוד אמרינן, או חבוט אמרינן, לבוד וחבוט לא אמרינן. קא משמע לן. תני רבי זכאי קמיה דרבי יוחנן.

מבוי שרצפו בלחיין פחות פחות מארבעה באנו למחלוקת רבן שמעון בן גמליאל ורבנן. לרבן שמעון בן גמליאל דאמר. אמרינן לבוד, משתמש עד חודו הפנימי של לחי הפנימי. לרבנן, דאמרי. לא אמרינן לבוד, משתמש עד חודו הפנימי של חיצון. אבל בין לחיין דכולי עלמא אסור. ורבא, התם נמי דפתוח לכרמלית. אבל לרשות הרבים מאי שרי?

יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא. אין, מצא מין את מינו וניעור. רב אשי אמר. כגון שרצפו בלחיים פחות פחות מארבעה במשך ארבע אמות. לרבן שמעון בן גמליאל דאמר. אמרינן לבוד הוה ליה מבוי, וצריך לחי אחר להתירו. ולרבנן דאמרי. לא אמרינן לבוד לא צריך לחי אחר להתירו. ולרבן שמעון בן גמליאל,
רבי אלעזר בן עזריה אומר. מה מילה שהיא אחת מאיבריו של אדם דוחה את השבת קל וחומר לפיקוח נפש שדוחה את השבת. ואי סלקא דעתך הלכה קל וחומר מהלכה מי אתי? והתניא, אמר לו רבי אלעזר בן עזריה. עקיבא, עצם כשעורה הלכה, ורביעית דם קל וחומר, ואין דנין קל וחומר מהלכה.

סלקא דעתך אמינא. הואיל וחס רחמנא עליה לאתויי בדלות, בלילה נמי ליתי, קא משמע לן. מתקיף לה רבינא. אלא מעתה, יהא זר כשר בהן, ויהא אונן כשר בהן. הא אהדריה קרא. רב אחא בר יעקב אמר. אמר קרא. שמיני. שמיני, אפילו בשבת. האי שמיני מיבעי ליה למעוטי שביעי. שביעי מבן שמנת ימים נפקא.

ואכתי מיבעי ליה, חד למעוטי שביעי, וחד למעוטי תשיעי. דאי מחד, הוה אמינא. שביעי הוא דלא מטא זמניה, אבל משמיני ואילך זמניה הוא. אלא מחוורתא כדרבי יוחנן. תניא כוותיה דרבי יוחנן, ודלא כרב אחא בר יעקב. שמיני ימול אפילו בשבת, ומה אני מקיים מחלליה מות יומת בשאר מלאכות חוץ ממילה. או אינו אלא אפילו מילה,

ומה אני מקיים שמיני ימול חוץ משבת. תלמוד לומר. ביום אפילו בשבת. תנו רבנן. מילה דוחה את הצרעת, בין בזמנה בין שלא בזמנה. יום טוב אינה דוחה אלא בזמנה בלבד. מנהני מילי? דתנו רבנן. ימול בשר ערלתו, ואף על פי שיש שם בהרת, יקוץ. ומה אני מקיים השמר בנגע הצרעת בשאר מקומות חוץ ממילה.

שכן דוחה את העבודה, ועבודה דוחה את השבת. תלמוד לומר. בשר ואף על פי שיש שם בהרת. לישנא אחרינא. מילה דוחה את הצרעת, מאי טעמא? דאתי עשה ודחי לא תעשה. ומאי או אינו דקאמר הדר קאמר. אימר דאמרינן דאתי עשה ודחי את לא תעשה לא תעשה גרידא, האי עשה ולא תעשה הוא.

ומה אני מקיים ימול בשר ערלתו בזמן שאין בה בהרת, תלמוד לומר. בשר ואף על פי שיש שם בהרת. תינח גדול, דכתיב ביה בשר. קטן נמי, כתיב ביה בשר. בינוני מנלן? אמר אביי, אתיא מביניא. מגדול לא אתיא, שכן ענוש כרת. מקטן לא אתיא, שכן מילה בזמנה. הצד השוה שבהן שכן נימולין ודוחין את הצרעת,
והרי הן ככלי גללים וכלי אבנים וכלי אדמה שאין מקבלין טומאה לא מדברי תורה ולא מדברי סופרים. ולענין צמיד פתיל, עד שיפחת רובו. הדרן עלך המצניעמתני׳ הזורק מרשות היחיד לרשות הרבים, מרשות הרבים לרשות היחיד חייב.

מרשות היחיד לרשות היחיד ורשות הרבים באמצע רבי עקיבא מחייב, וחכמים פוטרין. כיצד? שתי גזוזטראות זו כנגד זו ברשות הרבים, המושיט והזורק מזו לזו פטור, היו שתיהן בדיוטא אחת המושיט חייב והזורק פטור, שכך היתה עבודת הלוים. שתי עגלות זו אחר זו ברשות הרבים, מושיטין הקרשים מזו לזו, אבל לא זורקין.

גמ׳ מכדי זריקה תולדה דהוצאה היא, הוצאה גופה היכא כתיבא? אמר רבי יוחנן, דאמר קרא. ויצו משה ויעבירו קול במחנה, משה היכן הוה יתיב? במחנה לויה, ומחנה לויה רשות הרבים הואי,

וקאמר להו לישראל. לא תפיקו ותיתו מרשות היחיד דידכו לרשות הרבים. וממאי דבשבת קאי? דילמא בחול קאי, ומשום דשלימא לה מלאכה, כדכתיב. והמלאכה היתה דים וגו׳?. גמר העברה העברה מיום הכפורים. כתיב הכא. ויעבירו קול במחנה, וכתיב התם. והעברת שופר תרועה, מה להלן ביום אסור, אף כאן ביום אסור.

נפקא מינה דאי עביד שתי אבות בהדי הדדי, אי נמי שתי תולדות בהדי הדדי מיחייב תרתי, ואי עביד אב ותולדה דידיה לא מיחייב אלא חדא. ולרבי אליעזר דמחייב אתולדה במקום אב אמאי קרו לה אב, ואמאי קרו לה תולדה? הך דהואי במשכן חשיבא קרי לה אב, הך דלא הואי במשכן חשיבא לא קרי לה אב.

אי נמי. הך דכתיבא קרי אב, והך דלא כתיבא קרי תולדה. והא דתנן. הזורק ארבע אמות בכותל, למעלה מעשרה טפחים כזורק באויר. למטה מעשרה טפחים כזורק בארץ, והזורק בארץ ארבע אמות חייב. זרק ארבע אמות ברשות הרבים, מנלן דמיחייב? אמר רבי יאשיה. שכן אורגי יריעות זורקין מחטיהן זה לזה.

אלא. כל ארבע אמות ברשות הרבים גמרא גמירי לה. אמר רב יהודה אמר שמואל. מקושש, מעביר ארבע אמות ברשות הרבים הוה. במתניתא תנא. תולש הוה. רב אחא ברבי יעקב אמר. מעמר הוה. למאי נפקא מינה? לכדרב, דאמר רב. מצאתי מגלת סתרים בי רבי חייא וכתוב בה, איסי בן יהודה אומר.

אבות מלאכות ארבעים חסר אחת ואם עשאן כולן בהעלם אחת ואינו חייב אלא אחת. אחת ותו לא? והתנן. אבות מלאכות ארבעים חסר אחת, והוינן בה. מניינא למה לי? ואמר רבי יוחנן. שאם עשאן כולם בהעלם אחת חייב על כל אחת ואחת. אימא. אינו חייב על אחת מהם. רב יהודה פשיטא ליה דהמעביר חייב, ומתניתין פשיטא ליה דתולש חייב,
דינין. מיכתב כתיבן. לא נצרכה אלא לכדרבי. דתניא, רבי אומר. נפש תחת נפש ממון. אתה אומר ממון, או אינו אלא נפש ממש? נאמרה נתינה למטה. ונאמרה נתינה למעלה. מה להלן ממון, אף כאן ממון. עבודות. מיכתב כתיבן. לא נצרכה אלא להולכת הדם. דתניא. והקריבו, זו קבלת הדם.

ואפקה רחמנא בלשון הולכה, דכתיב. והקריב הכהן את הכל והקטיר המזבחה, ואמר מר. זו הולכת אברים לכבש. למימרא דהולכה לא תפקה מכלל קבלה. טהרות. מיכתב כתיבן. לא נצרכה אלא לשיעור מקוה דלא כתיבא, דתניא. ורחץ את בשרו במים במי מקוה.

גזל, בפניו נפיש יצריה, שלא בפניו לא נפיש יצריה. ולא במעשה בראשית בשנים. מנא הני מילי? דתנו רבנן. כי שאל נא לימים ראשונים יחיד שואל, ואין שנים שואלין. יכול ישאל אדם קודם שנברא העולם, תלמוד לומר. למן היום אשר ברא אלהים אדם על הארץ. יכול לא ישאל אדם מששת ימי בראשית, תלמוד לומר.

לימים ראשונים אשר היו לפניך. יכול ישאל אדם מה למעלה ומה למטה מה לפנים ומה לאחור תלמוד לומר. ולמקצה השמים ועד קצה השמים, מלמקצה השמים ועד קצה השמים אתה שואל, ואין אתה שואל מה למעלה מה למטה, מה לפנים מה לאחור.
דאמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. כמחלוקת כאן, כך מחלוקת בנגר הנגרר. דתנן. נגר הנגרר, נועלין בו במקדש, אבל לא במדינה. והמונח, כאן וכאן, אסור. רבי יהודה אומר. המונח במקדש והנגרר במדינה. ותניא. איזהו נגר הנגרר שנועלין בו במקדש אבל לא במדינה? כל שקשור ותלוי וראשו מגיע לארץ. רבי יהודה אומר.

זה אף במדינה מותר. אלא איזהו שבמדינה אסור כל שאינו לא קשור ולא תלוי, ושומטו ומניחו בקרן זוית. ואמר רבי יהושע בר אבא משמיה דעולא. מאן תנא נגר הנגרר רבי אליעזר היא. אמר ליה. אנא דאמרי כי האי תנא דתניא. קנה שהתקינו בעל הבית להיות פותח ונועל בו, בזמן שקשור ותלוי בפתח פותח ונועל בו,

רבי יוחנן סבירא ליה כוותיה בחדא ופליג עליה בחדא. דרש רבי יצחק נפחא אפתחא דריש גלותא. הלכה כרבי אליעזר. מתיב רב עמרם. ומדבריהם למדנו שפוקקין ומודדין וקושרין בשבת. אמר ליה [אביי]. מאי דעתיך משום דקתני סתמא, נגר הנגרר נמי סתמא היא. ואפילו הכי מעשה רב.

מתני׳ כל כיסויי הכלים שיש להם בית אחיזה ניטלין בשבת. אמר רבי יוסי. במה דברים אמורים בכיסוי קרקעות, אבל בכיסוי הכלים בין כך ובין כך ניטלין בשבת. גמ׳ אמר רב יהודה בר שילא אמר רבי אסי אמר רבי יוחנן. והוא שיש תורת כלי עליהן. דכולי עלמא כסוי קרקעות, אם יש להן בית אחיזה אין, אי לא לא.

ולא את מעשר שני והקדש שלא נפדו, ולא את הלוף, ולא את החרדל. רבי שמעון בן גמליאל מתיר בלוף, מפני שהוא מאכל עורבין. חבילי קש וחבילי עצים וחבילי זרדים, אם התקינן למאכל בהמה מטלטלין אותן. ואם לאו אין מטלטלין אותן. גמ׳ השתא חמש מפנין, ארבע מיבעיא?. אמר רב חסדא. ארבע מחמש, וחמש מאוצר
ומעשר שני והקדש שלא נפדו, והשמש שאכל פחות מכזית, והנכרי אין מזמנין עליו. נשים ועבדים וקטנים אין מזמנין עליהן. עד כמה מזמנין? עד כזית. רבי יהודה אומר. עד כביצה. גמ׳ מנא הני מילי? אמר רב אסי. דאמר קרא גדלו לה׳ אתי ונרוממה שמו יחדו. רבי אבהו אמר. מהכא. כי שם ה׳ אקרא הבו גדל לאלהינו.

אמר רב חנן בר אבא. מנין לעונה אמן שלא יגביה קולו יותר מן המברך שנאמר. גדלו לה׳ אתי ונרוממה שמו יחדו. אמר רבי שמעון בן פזי. מנין שאין המתרגם רשאי להגביה קולו יותר מן הקורא, שנאמר. משה ידבר והאלהים יעננו בקול, שאין תלמוד לומר בקול, ומה תלמוד לומר בקול בקולו של משה. תניא נמי הכי.

תא שמע. נשים מזמנות לעצמן, ועבדים מזמנים לעצמן, נשים ועבדים וקטנים אם רצו לזמן אין מזמנין. והא נשים אפילו מאה והא מאה נשי כתרי גברי דמיין, וקתני נשים מזמנות לעצמן ועבדים מזמנין לעצמן. שאני התם דאיכא דעות. אי הכי, אימא סיפא. נשים ועבדים אם רצו לזמן אין מזמנין. אמאי לא, והא איכא דעות.

שאני התם משום פריצותא. תסתיים, דרב דאמר אם רצו לזמן אין מזמנין. דאמר רב דימי בר יוסף אמר רב. שלשה שאכלו כאחת ויצא אחד מהם לשוק קוראין לו ומזמנין עליו. טעמא דקוראין לו, הא לא קוראין לו לא. שאני התם דאקבעו להו בחובה מעיקרא. אלא תסתיים, דרבי יוחנן הוא דאמר אם רצו לזמן אין מזמנין,

מצוה ליחלק. תניא נמי הכי. שנים שאכלו כאחת מצוה ליחלק. במה דברים אמורים, כששניהם סופרים, אבל אחד סופר ואחד בור סופר מברך, ובור יוצא. אמר רבא. הא מילתא אמריתא אנא, ואיתמרה משמיה דרבי זירא כוותי. שלשה שאכלו כאחת, אחד מפסיק לשנים, ואין שנים מפסיקין לאחד. ולא?

והא רב פפא אפסיק ליה לאבא מר בריה איהו וחד. שאני רב פפא, דלפנים משורת הדין הוא דעבד. יהודה בר מרימר ומר בר רב אשי ורב אחא מדיפתי כרכי ריפתא בהדי הדדי, לא הוה בהו חד דהוה מופלג מחבריה לברוכי להו. יתבי וקא מיבעיא להו. הא דתנן שלשה שאכלו כאחת חייבין לזמן, הני מילי היכא דאיכא אדם גדול,
ששינה הכתוב במשמען, ושינו חכמים בשיעורן. וראיה לדבר יום הכפורים. מאי שינה הכתוב במשמעו מלא תעונה, ומאי שינו חכמים בשיעוריה ככותבת.

ומאי ראיה לדבר יום הכפורים? דאי מהתם, הוה אמינא. אורחא דקרא הוא. טומאת אוכלין כביצה מנלן? אמר רבי אבהו אמר רבי אלעזר. דאמר קרא. מכל האוכל אשר יאכל, אוכל הבא מחמת אוכל, ואיזה זה ביצת תרנגולת. ואימא גדי. מחוסר שחיטה. ואימא בן פקועה. טעון קריעה. ואימא ביצת בר יוכני.

תפסת מרובה לא תפסת, תפסת מועט תפסת. ואימא ביעתא דציפורתא דזוטר טובא. רבי אבהו דידיה, אמר. מכל האוכל אשר יאכל, אוכל שאתה אוכלו בבת אחת. ושיערו חכמים. אין בית הבליעה מחזיק יותר מביצת תרנגולת. אמר רבי אלעזר. האוכל חלב בזמן הזה צריך שיכתוב לו שיעור, שמא יבא בית דין אחר וירבה בשיעורין. מאי ירבה בשיעורין?

אמר רבי יוחנן. שיעורין ועונשין הלכה למשה מסיני. עונשין מכתב כתיבי. אלא הכי קאמר. (אמר רבי יוחנן. ) שיעורים של עונשין הלכה למשה מסיני. תניא נמי הכי. שיעורין של עונשין הלכה למשה מסיני. אחרים אומרים. בית דינו של יעבץ תיקנום. והכתיב. אלה המצות, שאין נביא רשאי לחדש דבר מעתה. אלא, שכחום וחזרו ויסדום.

השותה מלא לוגמיו. אמר רב יהודה אמר שמואל. לא מלא לוגמיו ממש, אלא כל שאילו יסלקנו לצד אחד ויראה כמלא לוגמיו. והא אנן תנן מלא לוגמיו. אימא. כמלא לוגמיו. מיתיבי. כמה ישתה ויהא חייב? בית שמאי אומרים. רביעית, ובית הלל אומרים. מלא לוגמיו. רבי יהודה אומר משום רבי אליעזר. כמלא לוגמיו. רבי יהודה בן בתירא אומר. כדי גמיעה.

איכא בינייהו מלא לוגמיו דחוק. מתקיף לה רב הושעיא. אם כן, הוה ליה מקולי בית שמאי ומחומרי בית הלל. אמר ליה. כי אתשיל, בעוג מלך הבשן אתשיל, דהוו להו בית שמאי לחומרא. מתקיף לה רבי זירא. מאי שנא אכילה, דכל חד וחד בככותבת, ומאי שנא שתיה, דכל חד וחד בדידיה?

אמר ליה אביי. קים להו לרבנן בככותבת, דבהכי מיתבא דעתיה, בציר מהכי לא מיתבא. בשתיה, בדידיה מיתבא דעתיה, בדחבריה לא מיתבא דעתיה. מתקיף לה רבי זירא. וכל העולם כולו בככותבת ועוג מלך הבשן בככותבת? אמר ליה אביי. קים להו לרבנן דבהכי מיתבא דעתיה, בציר מהכי לא מיתבא דעתיה, מיהו, כולי עלמא טובא,

ועוג מלך הבשן פורתא. מתקיף לה רבי זירא בשר שמן בככותבת, ולולבי גפנים בככותבת? אמר ליה אביי. קים להו לרבנן דבהכי מיתבא דעתיה, בציר מהכי לא מיתבא דעתיה. מיהו בשר שמן טובא, לולבי גפנים פורתא. מתקיף לה רבא. כזית בכדי אכילת פרס, וכותבת בכדי אכילת פרס?. אמר ליה אביי. קים להו לרבנן דבהכי מיתבא דעתיה,
דמר סבר גברא דחויא הוא, ואין ראוי, ואין תפלתו תפלה. ומר סבר גברא חזיא הוא, ותפלתו תפלה. תנו רבנן. הנצרך לנקביו אל יתפלל, ואם התפלל תפלתו תועבה. אמר רב זביד ואיתימא רב יהודה. לא שנו אלא שאינו יכול לשהות בעצמו, אבל אם יכול לשהות בעצמו תפלתו תפלה. ועד כמה? אמר רב ששת. עד פרסה. איכא דמתני לה אמתניתא.

שמור עצמך שלא תחטא, ואם תחטא הבא קרבן לפני. וקרוב לשמע דברי חכמים, אמר רבא. הוי קרוב לשמוע דברי חכמים, שאם חוטאים מביאים קרבן ועושים תשובה. מתת הכסילים זבח אל תהי ככסילים שחוטאים ומביאים קרבן, ואין עושים תשובה. כי אינם יודעים לעשות
חזינא לאחוותי דלא קפדן עלייהו. מאי איכא בין הך לישנא ובין הך לישנא? איכא בינייהו דטניפן. להך לישנא דאמר כל שהוא אריג לא גזרו הני נמי אריג נינהו, ולהך לישנא דאמרת משום קפידא כיון דטניפא מקפד קפדא עלייהו. תנן התם. ואלו חוצצין באדם. חוטי צמר וחוטי פשתן והרצועות שבראשי הבנות.

ואלא למעוטי דחוטי פשתן. השתא קשה על גבי קשה חוצץ, קשה על גבי רך מיבעיא? אלא אמר רב יוסף, היינו טעמא דרב הונא. לפי שאין אשה חונקת את עצמה. איתיביה אביי. הבנות יוצאות בחוטין שבאזניהן, אבל לא בחבקין שבצואריהן. ואי אמרת אין אשה חונקת עצמה, חבקין שבצואריהן אמאי לא?

מפני שהמים באין בהן. אמר רב יוסף אמר רב יהודה אמר שמואל. הלכה כרבי יהודה בחוטי שער. אמר ליה אביי. הלכה, מכלל דפליגי. וכי תימא, אי לאו דשמעיה לתנא קמא דאיירי בחוטי שער, איהו נמי לא הוה מיירי ודילמא כשם קאמר להו. כי היכי דמודיתו לי בחוטי שער, אודו לי נמי בחוטי צמר.

אילימא רבי יהודה אפילו חוטי צמר נמי. אלא לאו רבנן היא, ושמע מינה בחוטי שער לא פליגי. שמע מינה. לא בטוטפת. מאי טוטפת? אמר רב יוסף. חומרתא דקטיפתא. אמר ליה אביי. תהוי כקמיע מומחה, ותשתרי. אלא אמר רב יהודה משמיה דאביי. אפוזייני.

תניא נמי הכי. יוצאה אשה בסבכה המוזהבת, ובטוטפת ובסרביטין הקבועין בה. איזו טוטפת ואיזו סרביטין? אמר רבי אבהו. טוטפת המוקפת לה מאזן לאזן. סרביטין המגיעין לה עד לחייה. אמר רב הונא. עניות עושין אותן של מיני צבעונין, עשירות עושין אותן של כסף ושל זהב.
בחותם אחד, ולא ידענא אי משום דסבר לה כרבי אליעזר, אי משום אימתא דבי נשיאה. מתני׳ גוי שהדליק את הנר משתמש לאורו ישראל. ואם בשביל ישראל אסור. מילא מים להשקות בהמתו משקה אחריו ישראל,

ואם בשביל ישראל אסור. עשה גוי כבש לירד בו יורד אחריו ישראל, ואם בשביל ישראל אסור. מעשה ברבן גמליאל וזקנים שהיו באין בספינה ועשה גוי כבש לירד בו, וירדו בו רבן גמליאל וזקנים. גמ׳ וצריכא, דאי אשמעינן נר, משום דנר לאחד נר למאה, אבל מים ליגזר, דילמא אתי לאפושי בשביל ישראל. וכבש למה לי?