portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
שעורה דתנן. עצם כשעורה מטמא במגע ובמשא, ואינו מטמא באהל. גפן כדי רביעית יין לנזיר. תאנה כגרוגרת להוצאת שבת. רמון דתנן. כל כלי בעלי בתים שיעורן כרמונים. ארץ זית שמן (ודבש) ארץ שכל שיעוריה כזיתים. כל שיעוריה סלקא דעתך?. הא איכא הני דאמרינן.

אלא אימא. שרוב שיעוריה כזיתים. דבש ככותבת הגסה ביום הכפורים. אלמא דאורייתא נינהו. ותסברא? שיעורין מי כתיבי? אלא הלכתא נינהו, וקרא אסמכתא בעלמא הוא. חציצין דאורייתא נינהו. דכתיב. ורחץ (את בשרו) במים, שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין המים. כי אתאי הלכתא לשערו, כדרבה בר בר חנה. דאמר רבה בר בר חנא.

פשו להו ארבע.
אבל לא מן הים לתוכה. מאי שנא מן הים לתוכה דלא דקא מטלטלין מכרמלית לרשות היחיד,

ושמואל לאפוקי מדנפשיה קאתי. דתנן. קשרה בדבר המעמידה מביא לה טומאה. בדבר שאין מעמידה אין מביא לה טומאה. ואמר שמואל. והוא שקשורה בשלשלת של ברזל. לענין טומאה הוא, דכתיב. בחלל חרב חרב הרי הוא כחלל. אבל לענין שבת, כיון דיכול
הא דתנן. הכלי מצרף את מה שבתוכו לקודש, אבל לא לתרומה. והרביעי בקודש פסול, והשלישי בתרומה. ואמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. מעדותו של רבי עקיבא נשנית משנה זו. (דתניא. ) הוסיף רבי עקיבא הסולת והקטורת והלבונה והגחלים, שאם נגע טבול יום במקצתן פסל את כולן. רביעי אין, חמישי לא. שלישי אין, רביעי לא.

הנח לטומאת סכין, דאפילו בחולין נמי לא מטמא. האי סכין דנגע במאי? אילימא דנגע בבשר הא אין אוכל מטמא כלי, ואלא דנגע במחט והא אין כלי מטמא כלי. האי מחט מאי עבידתיה?
אמר לו. ולאו מי איתמר עלה, אמר רב חסדא. בכותאי. כותאי מאי טעמא משום דמסרכי מילתא, הנך אינשי נמי סרכי מילתא. אלא אמר רב אשי. חזינן אי רובן אורז אכלי לא ניכלה זר באפייהו, דילמא משתכחא תורת חלה מינייהו. ואי רובן דגן אכלי ניכלה זר באפייהו, דילמא אתי לאפרושי מן החיוב על הפטור, ומן הפטור על החיוב. גופא,

דברים המותרין ואחרים נהגו בהן איסור אי אתה רשאי להתירן בפניהן. אמר רב חסדא. בכותאי עסקינן. וכולי עלמא לא? והתניא. רוחצין שני אחין כאחד, ואין רוחצין שני אחין בכבול. ומעשה ביהודה והלל בניו של רבן גמליאל שרחצו שניהם כאחד בכבול, ולעזה עליהן כל המדינה, אמרו. מימינו לא ראינו כך.

בני מדינת הים נמי, כיון דלא שכיחי רבנן גבייהו ככותים דמו. בשלמא ספסלי גוים, משום דמחזי כמקח וממכר. בקורדקיסון נמי, דילמא משתלפין ואתי לאיתויינהו ארבע אמות ברשות הרבים. אלא רוחצין מאי טעמא לא? כדתניא. עם הכל אדם רוחץ, חוץ מאביו וחמיו ובעל אמו ובעל אחותו.

ורבי יהודה מתיר באביו מפני כבוד אביו, והוא הדין לבעל אמו. ואתו אינהו וגזור בשני אחין משום בעל אחותו. תנא. תלמיד לא ירחץ עם רבו, ואם רבו צריך לו מותר. כי אתא רבה בר בר חנה, אכל דאייתרא. עול לגביה רב עוירא סבא ורבה בריה דרב הונא, כיון דחזינהו כסייה מינייהו. אתו ואמרו ליה לאביי.

ופליגא דידיה אדידיה. דאמר רבה בר בר חנה, סח לי רבי יוחנן בן אלעזר. פעם אחת נכנסתי אחר רבי שמעון בן רבי יוסי בן לקוניא לגינה, ונטל ספיחי כרוב ואכל ונתן לי, ואמר לי. בני, בפני אכול, שלא בפני לא תאכל.

אני שראיתי את רבי שמעון בן יוחי שאכל כדי הוא רבי שמעון בן יוחי לסמוך עליו בפניו ושלא בפניו. אתה בפני אכול, שלא בפני לא תאכל. מאי רבי שמעון? דתניא. רבי שמעון אומר. כל הספיחים אסורין, חוץ מספיחי כרוב, שאין כיוצא בהן בירק השדה. וחכמים אומרים. כל הספיחין אסורים.
אמר רב פפא. כדאמר רב לא נצרכא אלא לאסור יום שלפניו, הכא נמי לא נצרכה אלא לאסור יום שלאחריו. כמאן, כרבי יוסי דאמר. בין לפניו ובין לאחריו אסור. אי הכי בעשרים ותשעה נמי מאי איריא דהוי יומא דמקמי יומא דמיתוקם תמידא? תיפוק ליה דהוה ליה יומא דבתר עשרין ותמניא ביה. דתניא. בעשרים ותמניא ביה,

ושלא ימולו את בניהם, ושיחללו שבתות. מה עשה יהודה בן שמוע וחבריו? הלכו ונטלו עצה ממטרוניתא אחת שכל גדולי רומי מצויין אצלה. אמרה להם. עמדו והפגינו בלילה. הלכו והפגינו בלילה, אמרו. אי שמים. לא אחים אנחנו, לא בני אב אחד אנחנו, לא בני אם אחת אנחנו?

מה נשתנינו מכל אומה ולשון שאתם גוזרין עלינו גזירות רעות. ובטלום, ואותו יום עשאוהו יום טוב. אמר אביי. לא נצרכה אלא לחדש מעובר. רב אשי אמר. אפילו תימא לחודש חסר, כל שלאחריו בתענית אסור, בהספד מותר. וזה, הואיל ומוטל בין שני ימים טובים עשאוהו כיום טוב עצמו, ואפילו בהספד נמי אסור.

יומי פוריא אינון דלא למיספד בהון. ואמר רבא. לא נצרכא, אלא לאסור את של זה בזה ואת של זה בזה. ואלא, בני ארביסר וקא קרי ליה בתליסר יום ניקנור הוא. ואלא, בני ארביסר וקא קרי ליה בתריסר יום טוריינוס הוא. אלא לאו, דקא קרו ליה בחדיסר, וקתני מותר בהספד ובתענית.

זו דברי רבי מאיר שאמר משום רבן גמליאל, אבל חכמים אומרים. מתענה ומשלים. דרש מר זוטרא משמיה דרב הונא. הלכה מתענה ומשלים. הדרן עלך סדר תעניות כיצדסדר
סיני ועוקר הרים, איזה מהם קודם? שלחו להו. סיני קודם, שהכל צריכין למרי חטיא. אף על פי כן לא קבל עליו רב יוסף, דאמרי ליה כלדאי. מלכת תרתין שנין. מלך רבה עשרין ותרתין שנין, מלך רב יוסף תרתין שנין ופלגא. כל הנך שני דמלך רבה, אפילו אומנא לביתיה לא קרא. ואמר רבי אבין הלוי.

וכי לפני אלהים אכלו? והלא לפני משה אכלו. אלא לומר לך כל הנהנה מסעודה שתלמיד חכם שרוי בתוכה כאילו נהנה מזיו שכינה. ואמר רבי אבין הלוי. הנפטר מחברו אל יאמר לו לך בשלום, אלא לך לשלום, שהרי יתרו שאמר לו למשה לך לשלום, עלה והצליח. דוד שאמר לו לאבשלום לך בשלום, הלך ונתלה.

אמר רבי חייא בר אשי אמר רב. תלמידי חכמים אין להם מנוחה לא בעולם הזה ולא בעולם הבא, שנאמר. ילכו מחיל אל חיל יראה אל אלהים בציון. אמר רבי אלעזר אמר רבי חנינא. תלמידי חכמים מרבים שלום בעולם, שנאמר. וכל בניך למודי ה׳ ורב שלום בניך. אל תקרי בניך אלא בוניך. שלום רב לאהבי תורתך ואין למו מכשול.

יהי שלום בחילך שלוה בארמנותיך. למען אחי ורעי אדברה נא שלום בך. למען בית ה׳ אלהינו אבקשה טוב לך. ה׳ עז לעמו יתן ה׳ יברך את עמו בשלום. הדרן עלך פרק הרואה והדרן עלך וסליקא לה מסכת ברכות הדרן עלך מסכת ברכות והדרך עלן. דעתן עלך מסכת ברכות ודעתך עלן.

ברוך אתה אדוני למדני חקיך. אמן אמן אמן סלה ועד. מודים אנחנו לפניך אדוני אלהינו ששמת חלקנו מיושבי בית המדרש ולא שמת חלקנו מיושבי קרנות, שאנו משכימים והם משכימים. אנו משכימים לדברי תורה, והם משכימים לדברים בטלים. אנו עמלים והם עמלים. אנו עמלים ומקבלים שכר, והם עמלים ואינם מקבלים שכר. אנו רצים והם רצים. אנו רצים לחיי העולם הבא,

והם רצים לבאר שחת, שנאמר ואתה אלהים תורדם לבאר שחת, אנשי דמים ומרמה לא יחצו ימיהם, ואני אבטח בך. יהי רצון מלפניך אדוני אלהי, כשם שעזרתני לסים מסכת ברכות כן תעזרני להתחיל מסכתות וספרים אחרים ולסימם, ללמד וללמד, לשמור ולעשות ולקים את כל דברי תלמוד תורתך באהבה.
ולגבי דהאי בית שער ולגבי דהאי בית שער, ולגבי דהאי בית? אמרו ליה. שניהן לא קנו עירוב, מה נפשך. אי בית שער משוית ליה, הנותן את עירובו בבית שער אכסדרה ומרפסת אינו עירוב. אי בית משוית ליה קא מטלטל לבית דלא מערב ליה. ומאי שנא מדרבא? דאמר רבא. אמרו לו שנים צא וערב עלינו.

לאחד עירב עליו מבעוד יום, ולאחד עירב עליו בין השמשות. זה שעירב עליו מבעוד יום נאכל עירובו בין השמשות, וזה שעירב עליו בין השמשות נאכל עירובו משתחשך שניהם קנו עירוב. הכי השתא?. התם ספק יממא ספק ליליא לא מינכרא מילתא, אבל הכא, אי דלגבי דהאי בית, לגבי דהאי בית.

בשיבסר נכי חומשא סגיא. רבי יוחנן אמר כי דייני דקיסרי, ואמרי לה כרבנן דקיסרי, דאמרי. עיגולא מגו ריבועא ריבעא, ריבועא מגו עיגולא פלגא. פחות מארבעה על ארבעה וכו׳. אמר רב נחמן. לא שנו אלא חלון שבין שתי חצירות, אבל חלון שבין שני בתים אפילו למעלה מעשרה נמי, אם רצו לערב מערבין אחד.

איתמר, אמר רב יוסף בר מניומי אמר רב נחמן. אחד סולם קבוע ואחד סולם עראי אינו צריך. מתני׳ כותל שבין שתי חצירות, גבוה עשרה ורוחב ארבעה מערבין שנים, ואין מערבין אחד. היו בראשו פירות אלו עולין מכאן ואוכלין, ואלו עולין מכאן ואוכלין, ובלבד שלא יורידו למטן. נפרצה הכותל, עד עשר אמות מערבין שנים, ואם רצו מערבין אחד,

מפני שהוא כפתח. יותר מכאן מערבין אחד ואין מערבין שנים. גמ׳ אין בו ארבעה
וקתני דקבע. אמר רב ששת. ותסברא? והאמר רבי אלעזר אמר רבי הושעיא. מטמא מקדש עשיר והביא קרבן עני לא יצא, וכיון דלא יצא היכי קבע? אלא מאי אית לך למימר שכבר אמר מעניותו, הכא נמי שכבר אמר משעת הפרשה. ולרבי חגא אמר רבי יאשיה, דאמר יצא,

מאי איכא למימר? לא תימא. ואחר כך אמר, אלא אימא. ואחר כך לקח ואמר. לקח, מוסיף ומביא חובתו מאי ניהו?. דפריק ליה. והא אין פדיון לעוף. אמר רב פפא. כגון שלקח פרידה אחת, אי עולה זבן מוסיף ומביא חובתו מדמי חטאתו, והאי עולה אזלא לנדבה.

אי חטאת זבן אין מוסיף ומביא חובתו מדמי עולתו, והאי חטאת אזלא למיתה. גופא. אמר רבי אלעזר אמר רבי הושעיא. מטמא מקדש עשיר והביא קרבן עני לא יצא. ורבי חגא אמר רבי הושעיא. יצא. מיתיבי. מצורע עני שהביא קרבן עשיר יצא, עשיר שהביא קרבן עני לא יצא. שאני התם, דכתיב. זאת. אי הכי, רישא נמי.

והן עונין אחריו. ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד. גמ׳ איבעיא להו. ולנשחט אקשירה קאי, או אהעמדה קאי? תא שמע, דתני רב יוסף. קשר לשון של זהורית בראש שעיר המשתלח, והעמידו כנגד בית שילוחו, ולנשחט כנגד בית שחיטתו, שלא יתערב זה בזה, ולא יתערב באחרים.

אי אמרת בשלמא אקשירה קאי שפיר. אלא אי אמרת אהעמדה קאי, נהי דבחבריה לא מיערב, דהאי קטיר ביה והאי לא קטיר ביה, באחריני מיהת מיערב. אלא לאו, שמע מינה אקשירה קאי. שמע מינה. אמר רבי יצחק. שתי לשונות שמעתי, אחת של פרה, ואחת של שעיר המשתלח. אחת צריכה שיעור, ואחת אינה צריכה שיעור.

אמר רבי חנין אמר רב. עץ ארז ושני תולעת שקלטתן שלהבת כשרה. מיתיבי. נתהבהב הלשון מביא לשון אחר ומקדש. אמר אביי, לא קשיא. כאן בקולחת, כאן בנכפפת. רבא אומר. כובד תנאי היא. דתניא. למה כורכן כדי שיהיו כולן באגודה אחת, דברי רבי. רבי אלעזר ברבי שמעון אומר.
ולקח אלעזר הכהן מדמה באצבעו, לשמואל לאהדוריה לאלעזר. לרב הוי מיעוט אחר מיעוט,

ואין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות, דאפילו כהן הדיוט. ולקח הכהן עץ ארז ואזוב ושני תולעת, לשמואל דאפילו בכהן הדיוט. לרב אצטריך, סלקא דעתך אמינא. כיון דלאו גופה דפרה נינהו, לא ליבעי כהן, קא משמע לן. וכבס בגדיו הכהן בכיהונו. וטמא הכהן עד הערב כהן בכיהונו לדורות.

הניחא למאן דאמר לדורות בכהן הדיוט שפיר, אלא למאן דאמר לדורות בכהן גדול, השתא כהן גדול בעינן, בכיהונו מיבעיא?. אין, מילתא דאתיא בקל וחומר טרח וכתב לה קרא. ואסף איש טהור את אפר הפרה והניח. איש להכשיר את הזר, טהור להכשיר את האשה, והניח מי שיש בו דעת להניח,

יצאו חרש שוטה וקטן שאין בהן דעת להניח. תנן התם. הכל כשרין לקדש, חוץ מחרש שוטה וקטן. רבי יהודה מכשיר בקטן, ופוסל באשה ובאנדרוגינוס. מאי טעמא דרבנן דכתיב. ולקחו לטמא מעפר שריפת החטאת. הנך דפסלי לך באסיפה פסלי לך בקידוש, והנך דאכשרי לך באסיפה אכשרי לך בקידוש.

עד דשקלי תרי ויהבי תרי, כתב רחמנא. ולקחו ... ונתן, דאפילו שקלי תרי ויהיב חד. ולקח אזוב וטבל במים איש טהור, לרבנן. איש ולא אשה. טהור להכשיר את הקטן, ולרבי יהודה. איש ולא קטן, טהור להכשיר את האשה. מיתיבי. הכל כשרין להזות, חוץ מטומטום ואנדרוגינוס ואשה.

אמר אביי. כיון דאמר מר משמע מוציא מיד משמע ומשמע ממילא פליג. והזה הטהור על הטמא. טהור מכלל שהוא טמא, לימד על טבול יום שכשר בפרה. אמר רבי אסי. כי הוו בה רבי יוחנן וריש לקיש בפרה, לא מסקי מינה אלא כמאי דמסיק תעלא מבי כרבא. אלא אמרי. משמע מוציא מיד משמע ומשמע ממילא.

תני תנא קמיה דרבי יוחנן. כל השחיטות כשירות בזר, חוץ משל פרה. אמר ליה רבי יוחנן. פוק תני לברא. לא מצינו שחיטה בזר פסולה. ורבי יוחנן, לא מיבעיא לתנא דלא ציית, אלא אפילו לרביה לא ציית. דאמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יהוצדק. שחיטת פרה בזר פסולה. ואני אומר. כשירה, לא מצינו שחיטה שפסולה בזר.

בא לו אצל פרו שניה. מאי שנא בוידוי ראשון דלא אמר. ובני אהרן עם קדושך, ומאי שנא בוידוי שני דאמר. ובני אהרן עם קדושך? תנא דבי רבי ישמעאל, כך היא מדת הדין נותנת. מוטב יבא זכאי ויכפר על החייב, ואל יבא חייב ויכפר על החייב. מתני׳ שחטו וקבל במזרק את דמו,

והיום חותה בשלשת קבין ובה היה מכניס. רבי יוסי אומר. בכל יום חותה בשל סאה ומערה בתוך שלשת קבין, והיום חותה בשלשת קבין ובה היה מכניס. בכל יום היתה כבדה, והיום קלה. בכל יום היתה ידה קצרה,
כל הכלים ניטלין לצורך ושלא לצורך. רבי נחמיה אומר. אין ניטלין אלא לצורך. גמ׳ מאי לצורך ומאי שלא לצורך? אמר רבה. לצורך דבר שמלאכתו להיתר לצורך גופו. שלא לצורך דבר שמלאכתו להיתר לצורך מקומו, ודבר שמלאכתו לאיסור, לצורך גופו אין, לצורך מקומו לא.

ואתא רבי נחמיה למימר ואפילו דבר שמלאכתו להיתר, לצורך גופו אין, לצורך מקומו לא. אמר ליה רבא. לצורך מקומו, שלא לצורך קרית ליה?. אלא אמר רבא. לצורך דבר שמלאכתו להיתר, בין לצורך גופו בין לצורך מקומו. שלא לצורך ואפילו מחמה לצל. ודבר שמלאכתו לאיסור, לצורך גופו ולצורך מקומו אין, מחמה לצל לא.

רב מרי בר רחל הוה ליה ההוא בי סדיותא בשמשא. אתא לקמיה דרבא, אמר ליה. מהו לטלטולינהו? אמר ליה. שרי. אית לי אחרינא. חזו לאורחין. אית לי נמי לאורחים. אמר ליה. גלית אדעתיך דכרבה סבירא לך. לכולי עלמא שרי, לדידך אסיר. אמר רבי אבא אמר רבי חייא בר אשי אמר רב.

שברי עריבה לכסות בהן את פי החבית, שברי זכוכית לכסות בהן את פי הפך. רבי יהודה אומר. בלבד שיהו עושין מעין מלאכתן. שברי עריבה לצוק לתוכן מקפה, ושל זכוכית לצוק לתוכן שמן. גמ׳ אמר רב יהודה אמר שמואל. מחלוקת שנשברו מערב שבת, דמר סבר מעין מלאכתן אין, מעין מלאכה אחרת לא. ומר סבר. אפילו מעין מלאכה אחרת.

אבל נשברו בשבת דברי הכל מותרין. הואיל ומוכנין על גבי אביהן מותר. מותיב רב זוטרא. מסיקין בכלים, ואין מסיקין בשברי כלים. דנשברו אימת? אילימא דנשברו מערב יום טוב? עצים בעלמא נינהו. אלא לאו ביום טוב, וקתני. מסיקין בכלים ואין מסיקים בשברי כלים. אלא אי איתמר, הכי איתמר.

הא רבי יהודה. הא רבי שמעון. הא רבי נחמיה. אמר רב נחמן. הני ליבני דאישתיור מבניינא שרי לטלטולינהו, דחזו למיזגא עלייהו. שרגינהו ודאי אקצינהו. אמר רב נחמן אמר שמואל. חרס קטנה מותר לטלטלה בחצר, אבל בכרמלית לא. ורב נחמן דידיה אמר. אפילו בכרמלית, אבל ברשות הרבים לא. ורבא אמר.
הללו אם רצה לשתות ישתה, בין שלישי לרביעי לא ישתה.
תרועה אלו שופרות. מקרא קדש קדשהו בעשיית מלאכה. אמר לו רבי עקיבא. מפני מה לא נאמר שבתון שבות, שבו פתח הכתוב תחילה. אלא. שבתון קדשהו בעשיית מלאכה. זכרון אלו זכרונות. תרועה אלו שופרות. מקרא קדש זו קדושת היום. מנין שאומרים מלכיות? תניא, רבי אומר. אני ה׳ אלהיכם, ובחדש השביעי זו מלכות.

רבי יוסי בר יהודה אומר. אינו צריך, הרי הוא אומר. והיו לכם לזכרון לפני אלהיכם, שאין תלמוד לומר אני ה׳ אלהיכם, ומה תלמוד לומר אני ה׳ אלהיכם זה בנה אב לכל מקום שנאמר בו זכרונות יהיו מלכיות עמהן. והיכן אומרה לקדושת היום? תניא, רבי אומר. עם המלכיות אומרה. מה מצינו בכל מקום ברביעית אף כאן ברביעית. רבן שמעון בן גמליאל אומר. עם הזכרונות אומרה.

רבי יוחנן בן נורי אומר. אם אמר שלש שלש מכולן יצא. גמ׳ הני עשרה מלכיות כנגד מי? אמר רבי. כנגד עשרה הלולים שאמר דוד בספר תהלים. הלולים טובא הוו. הנך דכתיב בהו הללוהו בתקע שופר. רב יוסף אמר. כנגד עשרת הדברות שנאמרו לו למשה בסיני. רבי יוחנן אמר. כנגד עשרה מאמרות שבהן נברא העולם. הי נינהו?

תא שמע, דתניא. אין פוחתין מעשרה מלכיות, מעשרה זכרונות, מעשרה שופרות, ואם אמר שבע מכולן יצא, כנגד שבעה רקיעים. רבי יוחנן בן נורי אמר. הפוחת לא יפחות משבע, ואם אמר שלש מכולן יצא, כנגד תורה נביאים וכתובים, ואמרי לה. כנגד כהנים לוים וישראלים. אמר רב הונא אמר שמואל.

הלכה כרבי יוחנן בן נורי. מתני׳ אין מזכירין זכרון מלכות ושופר של פורענות. מתחיל בתורה, ומשלים בנביא, רבי יוסי אומר. אם השלים בתורה יצא. גמ׳ מלכיות, כגון. חי אני נאם ה׳ אלהים אם לא ביד חזקה ובזרוע נטויה ובחמה שפוכה אמלוך עליכם, ואף על גב דאמר רב נחמן. כל כי האי ריתחא לירתח קודשא בריך הוא עלן וליפרוקינן,

תקעו שופר בגבעה וגו׳. אבל אם בא לומר מלכות זכרון ושופר של פורענות של נכרים, אומר. מלכות כגון. ה׳ מלך ירגזו עמים, וכגון. ה׳ מלך עולם ועד אבדו גוים מארצו. זכרון כגון. זכור ה׳ לבני אדום וגו׳. שופר כגון. וה׳ אלהים בשופר יתקע והלך בסערות תימן, וכתיב.

ה׳ צבאות יגן עליהם. אין מזכירין זכרון של יחיד, ואפילו לטובה, כגון. זכרני ה׳ ברצון עמך, וכגון. זכרה לי אלהי לטובה. פקדונות הרי הן כזכרונות, כגון. וה׳ פקד את שרה, וכגון. פקוד פקדתי אתכם, דברי רבי יוסי. רבי יהודה אומר. אינן כזכרונות. ולרבי יוסי נהי נמי דפקדונות הרי הן כזכרונות,

ראשונה שתים, שניה שלש, דברי רבי יוסי. רבי יהודה אומר. ראשונה אחת, שניה שתים. זמרו אלהים זמרו זמרו למלכנו זמרו. כי מלך כל הארץ אלהים שתים, דברי רבי יוסי. רבי יהודה אומר. אחת. ושוין במלך אלהים על גוים אלהים ישב על כסא קדשו, שהיא אחת.

וידעת היום והשבות אל לבבך כי ה׳ הוא האלהים אין עוד מלכות, דברי רבי יוסי. רבי יהודה אומר. אינה מלכות. אתה הראת לדעת כי ה׳ הוא האלהים אין עוד מלבדו מלכות, דברי רבי יוסי. רבי יהודה אומר. אינה מלכות. מתני׳ העובר לפני התיבה ביום טוב של ראש השנה, השני מתקיע. ובשעת ההלל, הראשון מקרא את ההלל. גמ׳

מפני מה אין ישראל אומרים שירה לפניך בראש השנה וביום הכפורים? אמר להם. אפשר מלך יושב על כסא דין, וספרי חיים וספרי מתים פתוחין לפניו וישראל אומרים שירה?. מתני׳ שופר של ראש השנה אין מעבירין עליו את התחום, ואין מפקחין עליו את הגל. לא עולין באילן, ולא רוכבין על גבי בהמה, ולא שטין על פני המים, ואין חותכין אותו בין בדבר שהוא משום שבות,

אבל מתעסקין עמהן עד שילמדו. והמתעסק לא יצא, והשומע מן המתעסק לא יצא. גמ׳
הלכה, מכלל דפליגי. אמר ליה. מאי נפקא לך מינה? אמר ליה. גמרא גמור זמורתא תהא?. מתני׳ קושרין דלי בפסקיא, אבל לא בחבל. רבי יהודה מתיר. כלל אמר רבי יהודה. כל קשר שאינו של קיימא אין חייבין עליו. גמ׳ חבל דמאי? אי לימא חבל דעלמא, רבי יהודה מתיר? קשר של קיימא הוא.

אלא חבל דגרדי. למימרא דרבנן סברי גזרינן חבל דגרדי אטו חבל דעלמא, ורבי יהודה סבר לא גזרינן? ורמינהו. חבל דלי שנפסק לא יהא קושרו אלא עונבו. ורבי יהודה אומר. כורך עליו פונדא או פסקיא, ובלבד שלא יענבנו. קשיא דרבי יהודה אדרבי יהודה, קשיא דרבנן אדרבנן. דרבנן אדרבנן לא קשיא. חבל בחבל מיחלף.

אילימא דקעביד גומות, גומות ממילא קא הויין, דתנן. הטומן לפת וצנונות תחת הגפן, אם מקצת עליו מגולין אינו חושש לא משום כלאים, ולא משום שביעית, ולא משום מעשר, וניטלין בשבת. בשדה לא אתי לאשוויי גומות, הכא בבית אתי לאשוויי גומות. בעא מיניה רבי יוחנן מרבי יהודה בר ליואי.

כלי קיואי, כגון כובד העליון וכובד התחתון, מהו לטלטלן בשבת? אמר ליה. אין מטלטלין. מה טעם? לפי שאין ניטלין. מתני׳ מקפלין את הכלים אפילו ארבעה וחמשה פעמים, ומציעין את המטות מלילי שבת לשבת, אבל לא משבת למוצאי שבת.

ובאדם אחד נמי לא אמרן אלא בחדשים, אבל בישנים לא. וחדשים נמי לא אמרן אלא בלבנים, אבל בצבועים לא. ולא אמרן אלא שאין לו להחליף, אבל יש לו להחליף לא. תנא. של בית רבן גמליאל לא היו מקפלים כלי לבן שלהן, מפני שהיה להן להחליף. אמר רב הונא. אם יש לו להחליף יחליף, ואם אין לו להחליף ישלשל בבגדיו.

ממצוא חפצך חפציך אסורין, חפצי שמים מותרין. ודבר דבר שלא יהא דבורך של שבת כדבורך של חול. דבור אסור, הרהור מותר. בשלמא כולהו לחיי, אלא שלא יהא הילוכך של שבת כהילוכך של חול מאי היא? כי הא דאמר רב הונא אמר רב,

תן לחכם ויחכם עוד אמר רבי אלעזר. זו רות המואביה ושמואל הרמתי. רות, דאילו נעמי קאמרה לה ורחצת וסכת ושמת שמלתיך עליך וירדת הגרן, ואילו בדידה כתיב. ותרד הגרן, והדר ותעש ככל אשר צותה חמותה. שמואל, דאילו עלי קאמר ליה שכב והיה אם יקרא אליך ואמרת דבר ה׳ כי שומע עבדך,

ואילו בדידיה כתיב ביה. ויבא ה׳ ויתיצב ויקרא כפעם בפעם שמואל שמואל ויאמר שמואל דבר כי שמע עבדך, ולא אמר דבר ה׳. ותלך ותבא ותלקט בשדה אמר רבי אלעזר. שהלכה ובאת, הלכה ובאת,

עד שמצאה בני אדם המהוגנין לילך עמהם. ויאמר בועז לנערו הנצב על הקוצרים למי הנערה הזאת וכי דרכו של בועז לשאול בנערה? אמר רבי אלעזר. דבר חכמה ראה בה. שתי שבלין לוקטת, שלש שבלין אינה לוקטת. במתניתא תנא. דבר צניעות ראה בה, עומדות מעומד, נופלות מיושב.

ותתר בימי רבי. דאמר מר. אהוריריה דרבי הוה עתיר משבור מלכא. במתניתא תנא. ותאכל בעולם הזה, ותשבע לימות המשיח, ותתר לעתיד לבא. ותחת כבודו יקד יקוד כיקוד אש. אמר רבי יוחנן. ותחת כבודו, ולא כבודו ממש. רבי יוחנן לטעמיה, דרבי יוחנן קרי למאניה מכבדותי.
כשירין לעדות אשה. מתני׳ מי שראה את החדש ואינו יכול להלך מוליכים אותו על החמור, אפילו במטה. ואם צודה להם, לוקחין בידן מקלות. ואם היתה דרך רחוקה לוקחין בידם מזונות. שעל מהלך לילה ויום, מחללין את השבת ויוצאין לעדות החדש, שנאמר. אלה מועדי ה׳ אשר תקראו אותם במועדם.

והשוכרך ימתח על העמוד. באותה שעה התקינו שלא יהו מקבלין אלא מן המכירין. מתני׳ בראשונה היו משיאין משואות. משקלקלו הכותים, התקינו שיהו שלוחין יוצאין. כיצד היו משיאין משואות? מביאין כלונסאות של ארז ארוכין, וקנים, ועצי שמן, ונעורת של פשתן. וכורך במשיחה ועולה לראש ההר ומצית בהן את האור.

אלא מוליך ומביא ומעלה ומוריד עד שהיה רואה כל הגולה לפניו כמדורת האש. גמ׳
הכל מודים בסיכי זיירי ומזורי דכיון דקפיד עלייהו, מייחד להו מקום הא נמי מייחד להו מקום. איתמר. רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. קורנס של זהבים שנינו. רב שמן בר אבא אמר. קורנס של בשמים שנינו. מאן דאמר דבשמים, כל שכן דזהבים. מאן דאמר של זהבים אבל דבשמים קפיד עלייהו.

ואת הכוש ואת הכרכר כו׳. תנו רבנן. פגה שטמנה בתבן וחררה שטמנה בגחלים, אם מגולה מקצתה מותר לטלטלה, ואם לאו אסור לטלטלה. רבי אלעזר בן תדאי אומר. תוחבן בכוש או בכרכר, והן ננערות מאיליהן. אמר רב נחמן. הלכה כרבי אלעזר בן תדאי.

מחט של יד ליטול בה את הקוץ. ורב נחמן. התם פקיד, הכא לא פקיד. מתני׳ קנה של זיתים, אם יש קשר בראשו מקבל טומאה, ואם לאו אין מקבל טומאה. בין כך ובין כך ניטל בשבת. גמ׳ אמאי? פשוטי כלי עץ הוא, ופשוטי כלי עץ אינן מקבלין טומאה, מאי טעמא? דומיא דשק בעינן. תנא משמיה דרבי נחמיה.

בשעה שמהפך בזיתים הופכו ורואה בו. מתני׳ רבי יוסי אומר. כל הכלים ניטלין, חוץ מן המסר הגדול ויתד של מחרישה. גמ׳ אמר רב נחמן. האי אוכלא דקצרי כיתד של מחרישה דמיא. אמר אביי. חרבא דאושכפי וסכינא דאשכבתא וחצינא דנגרי כיתד של מחרישה דמי. תנו רבנן.

בראשונה היו אומרים שלשה כלים ניטלין בשבת. מקצוע של דבילה, וזוהמא ליסטרון של קדרה, וסכין קטנה שעל גבי שלחן. התירו, וחזרו והתירו, וחזרו והתירו, עד שאמרו. כל הכלים ניטלין בשבת, חוץ מן מסר הגדול ויתד של מחרישה. מאי התירו, וחזרו והתירו, וחזרו והתירו? אמר אביי. התירו דבר שמלאכתו להיתר לצורך גופו,

בימים ההמה ראיתי ביהודה דורכים גתות בשבת ומביאים הערימות. אמר רבי אלעזר. קנין, ומקלות, גלוסטרא, ומדוכה כולן קודם התרת כלים נשנו. קנין דתנן. לא סידור הקנין ולא נטילתן דוחה את השבת.
נותנין עליו חומרי המקום שיצא משם וחומרי המקום שהלך לשם?. אמר רב שישא בריה דרב אידי. מילתא אחריתי קאמר רבי יהודה, והכי קאמר. או ממקום שלא כלו למקום שלא כלו, ושמע שכלו במקומו חייב לבער. רבי יהודה אומר. צא והבא לך אף אתה מהיכא דאייתינהו, והא לא כלו להו. למימרא דרבי יהודה לקולא קאמר? והאמר רבי אלעזר.

צא והבא לך אף אתה מהיכא דאייתינהו, והא כלו להו. מתקיף לה רב אשי. לרבי יהודה אטו אגבא דחמרא קלטינהו?. אלא אמר רב אשי. בפלוגתא דהני תנאי, דתנן. הכובש שלשה כבשין בחבית אחת, רבי אלעזר אומר. אוכלין על הראשון. רבי יהושע אומר. אף על האחרון. רבן גמליאל אומר.

ושלש ארצות בכל אחת ואחת. ולמה אמרו שלש ארצות לביעור? שיהיו אוכלין בכל אחת ואחת עד שיכלה האחרון שבה. מנא הני מילי? אמר רב חמא בר עוקבא אמר רבי יוסי בר חנינא. אמר קרא ולבהמתך ולחיה אשר בארצך. כל זמן שחיה אוכלת מן השדה האכל לבהמה שבבית,

כלה לחיה אשר בשדה כלה לבהמתך מן הבית. וגמירי. דאין חיה שביהודה גדילה על פירות שבגליל, ואין חיה שבגליל גדילה על פירות שביהודה. תנו רבנן. פירות שיצאו מארץ ישראל לחוצה לארץ מתבערין בכל מקום שהן. רבי שמעון בן אלעזר אומר. יחזרו למקומן ויתבערו, משום שנאמר. בארצך. הא אפיקתיה?

ואמר רב אסי. הוא בוסר, הוא גירוע, הוא פול
על כולם אין שוחטין עליהן בפני עצמן, שמא יביאו את הפסח לידי פסול. לפיכך אם אירע בהן פסול פטורין מלעשות פסח שני,

אבל גל ארוך פטור מלעשות פסח שני, אימא. טהור היה בשעת שחיטה. תניא נמי הכי. רבי שמעון בנו של רבי יוחנן בן ברוקה אומר. מפקח בגל עתים פטור עתים חייב. כיצד? גל עגול ונמצאת טומאה תחתיו חייב, גל ארוך ונמצאת טומאה תחתיו פטור, אימא טהור היה בשעת שחיטה.

רמי ליה רב עוקבא בר חיננא מפרישנא לרבא. מי אמר רבי יהודה אין שוחטין את הפסח על היחיד? ורמינהו. אשה בראשון שוחטין עליה בפני עצמה, ובשני עושין אותה טפילה לאחרים, דברי רבי יהודה. אמר ליה. לא תימא בפני עצמה, אלא אימא. בפני עצמן. אמר ליה. מי עבדינן חבורה שכולה נשים?

והתנן. אין עושין חבורת נשים ועבדים וקטנים, מאי לאו נשים לחודייהו, ועבדים לחודייהו, וקטנים לחודייהו? אמר ליה. לא, נשים ועבדים וקטנים. נשים ועבדים משום תפלות, קטנים ועבדים משום פריצותא. גופא. אשה בראשון שוחטין עליה בפני עצמה, ובשני עושין אותה טפילה לאחרים, דברי רבי יהודה.

וכי תימא, אי הכי אפילו טפילה נמי בשני לא? אהני ככל חקת הפסח לטפילה בעלמא. ורבי יוסי מאי טעמא? דכתיב בראשון. במכסת נפשת ואפילו אשה, וכתיב בפסח שני. ונכרתה הנפש ההוא מעמיה, נפש ואפילו נשים. ואלא. חטאו ישא האיש ההוא, למעוטי מאי? למעוטי קטן מכרת. ורבי שמעון.

רבי שמעון אומר. פסח באנשים חובה, בנשים רשות. מתני׳
אמאי? ונימרינהו לתרוייהו אחדא כסא. אמר רב הונא אמר רב ששת. אין אומרים שתי קדושות על כוס אחד. מאי טעמא? אמר רב נחמן בר יצחק. לפי שאין עושין מצות חבילות חבילות. ולא? והא תניא. הנכנס לביתו במוצאי שבת מברך על היין ועל המאור ועל הבשמים,
מר סבר משקה הוא, ומר סבר לאו משקה הוא. ובפלוגתא דהני תנאי, דתניא. המפצע בזיתים בידים מסואבות הוכשר. לסופתן במלח לא הוכשר. לידע אם הגיעו זיתיו למסוק אם לאו לא הוכשר. רבי יהודה אומר. הוכשר. מאי לאו בהא קמיפלגי. דמר סבר משקה העומד לאיבוד משקה הוא, ומר סבר לאו משקה הוא.

לגופן מותר, למימיהן פטור, אבל אסור. אמר ליה. האלהים. עיני ראו ולא זר מפומיה דרבי ירמיה שמיע לי, ורבי ירמיה מרבי זירא, ורבי זירא מרב חייא בר אשי, ורב חייא בר אשי מרב. גופא. כבשים שסחטן, אמר רב. לגופן מותר, למימיהן פטור, אבל אסור. ושלקות, בין לגופן בין למימיהן מותר.

ושמואל אמר. אחד זה ואחד זה, לגופן מותר, למימיהן פטור, אבל אסור. רבי יוחנן אמר. אחד כבשים ואחד שלקות, לגופן מותר, למימיהן חייב חטאת. מיתיבי. סוחטין כבשים בשבת לצורך השבת, אבל לא למוצאי שבת. וזיתים וענבים לא יסחוט, ואם סחט חייב חטאת. קשיא לרב, קשיא לשמואל, קשיא לרבי יוחנן.

סוחטין כבשים בשבת לצורך השבת, הוא הדין לשלקות. במה דברים אמורים לגופן, אבל למימיהן פטור, אבל אסור. וזיתים וענבים לא יסחוט, ואם סחט חייב חטאת. רבי יוחנן מתרץ לטעמיה. סוחטין כבשים לצורך השבת אבל לא למוצאי שבת, אחד כבשים ואחד שלקות. במה דברים אמורים לגופן,

זיתים וענבים שריסקן מערב שבת, ויצאו מעצמן אסורין. ורבי אלעזר ורבי שמעון מתירין. אמר רב יוסף. גברא יתירא אתא לאשמועינן. אמר ליה אביי. טובא קא משמע לן, דאי ממתניתין הוה אמינא. התם הוא דמעיקרא אוכלא ולבסוף אוכלא, אבל הכא דמעיקרא אוכלא ולבסוף משקה אימא לא,

וקולייס האיספנין, שהדחתן זו היא גמר מלאכתן.
ואף רב הונא סבר אין קידוש אלא במקום סעודה. דרב הונא קדיש, ואיתעקרא ליה שרגא, ועיילי ליה למניה לבי גנניה דרבה בריה דהוה שרגא וקדיש וטעים מידי, אלמא קסבר. אין קידוש אלא במקום סעודה. ואף רבה סבר אין קידוש אלא במקום סעודה. דאמר אביי. כי הוינא בי מר, כי הוה מקדש אמר לן.

מאי טעמא, לקיבעא קמא הדר. ורב ששת אמר. אחד זה ואחד זה צריך לברך. מיתיבי. בני חבורה שהיו מסובין לשתות, ועקרו רגליהן לצאת לקראת חתן או לקראת כלה, כשהן יוצאין אין טעונין ברכה למפרע, כשהן חוזרין אין טעונין ברכה לכתחלה. במה דברים אמורים שהניחו שם זקן או חולה, אבל לא הניחו שם לא זקן ולא חולה,