portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
גמ׳ אמר רב הונא בריה דרב יהושע. שמע מינה תלת. שמע מינה. בעלי חיים נדחין. ושמע מינה. דחוי מעיקרא הוי דחוי. ושמע מינה. יש דחוי בדמים. המפריש פסחו וכו׳. תנו רבנן. המפריש את פסחו ומת, אם בנו ממונה עמו יביאנו לשום פסח, אין בנו ממונה עמו יביאנו לשום שלמים לששה עשר.

לששה עשר אין, לחמשה עשר לא. קא סבר. נדרים ונדבות אין קריבין ביום טוב. דמית האב אימת? אילימא דמית קודם חצות, בנו ממונה עמו יביאנו לשום פסח? הא חלה אנינות עילויה מעיקרא. אלא דמית אחר חצות. אין בנו ממונה עמו יביאנו לשום שלמים? הא קבעתיה חצות. אמר (רבא).

או ששחטו שניהם כאחד הוא אוכל משלו, והם אינם אוכלין עמו, ושלהן יצא לבית השריפה. ופטורין מלעשות פסח שני. אמר להן. אם אחרתי צאו ושחטו עלי. הלך ומצא ושחט, והן לקחו ושחטו. אם שלהן נשחט ראשון הן אוכלין משלהן, והוא אוכל עמהן. ואם שלו נשחט ראשון הוא אוכל משלו,

והן אוכלין משלהם. ואם אינו ידוע איזה מהן נשחט ראשון, או ששחטו שניהם כאחד הן אוכלין משלהן, והוא אינו אוכל עמהן. ושלו יצא לבית השריפה, ופטור מלעשות פסח שני. אמר להן ואמרו לו אוכלין כולן מן הראשון. ואם אין ידוע איזה מהן נשחט ראשון שניהן יוצאין לבית השריפה. לא אמר להן ולא אמרו לו אין אחראין זה לזה. שתי חבורות שנתערבו פסחיהן,

שנים שנתערבו פסחיהן זה מושך לו אחד וזה מושך לו אחד, זה ממנה עמו אחד מן השוק וזה ממנה עמו אחד מן השוק, זה בא אצל זה, וזה בא אצל זה, וכך הם אומרים. אם שלי הוא פסח זה ידיך משוכות משלך ונמנית על שלי, ואם שלך הוא פסח זה ידי משוכות משלי ונמניתי על שלך. גמ׳
רב אשי אמר. הא רבי יהודה, הא רבי יוסי. דאמר רבי יצחק בר אבדימי. מאן תנא שינוי במועד בדבר האבד דלא כרבי יוסי. אמר רבינא. כמאן מדלינן האידנא קביותא דדשא בחולא דמועדא, כמאן כרבי יוסי. כבשין שהוא יכול לאכול במועד כובשן. בדיתא

גמ׳ פתח באבל וסיים במועד. אמר רב שישא בריה דרב אידי זאת אומרת. דברים המותרין במועד, אסורים בימי אבלו. רב אשי אמר, לא מיבעיא קאמר. לא מיבעיא בימי אבלו, דמדרבנן הוא ושרי, אלא אפילו במועד, דאיסור מלאכה מדאורייתא במקום פסידא שרו רבנן. תניא כוותיה דרב שישא בריה דרב אידי.

אלו דברים העושין לאבל בימי אבלו. זיתיו הפוכין טוענין לו, וכדו לגוף ופשתנו להעלות מן המשרה, וצמרו להעלות מן היורה, ומרביצים שדהו משתגיע עונת המים שלו. רבי יהודה אומר. אף זורעין לו שדה ניר ושדה העומדת לפשתן. אמרו לו. אם לא תזרע בבכיר תזרע באפל,

אם לא תזרע פשתן תזרע ממין אחר. רבן שמעון בן גמליאל אומר. זיתיו הפוכין ואין שם אומן אלא הוא, כדו לגוף ואין שם אומן אלא הוא, פשתנו להעלות מן המשרה וצמרו להעלות מן היורה ואין שם אומן אלא הוא הרי זה יעשה בצינעא. יתר על כן אמר רבן שמעון בן גמליאל. אם היה אומן לרבים, וספר ובלן לרבים,

והגיע עת הרגל ואין שם אומן אלא הוא הרי זה יעשה. האריסין והחכירין והקבלנין הרי אלו יעשו אחרים בשבילן. החמרין הגמלין והספנין הרי אלו לא יעשו, ואם היו מוחכרין או מושכרין אצל אחרים הרי אלו יעשו. שכיר יום אפילו בעיר אחרת לא יעשה. היתה מלאכת אחרים בידו,

אף על פי שבקיבולת לא יעשה. אף על פי שבקיבולת, ולא מיבעיא שאינה קיבולת?. אדרבה, קיבולת כדידיה דמי. אלא אימא. בין קיבולת בין שאינה קיבולת לא יעשה. היתה מלאכתו ביד אחרים, בביתו לא יעשו, בבית אחר יעשו.

מריון בריה דרבין ומר בריה דרב אחא בריה דרבא הוה להו ההוא גמלא דתורא בהדי הדדי. איתרעא ביה מילתא במר בריה דרב אחא בריה דרבא ופסקיה לגמליה. אמר רב אשי. גברא רבה כמר בריה דרב אחא עביד הכי? נהי דלפסידא דידיה לא חייש, אדאחרים לא חייש?. והא תניא.
רבי, שכח ולא הביא סכין מערב שבת, מהו? אמר להן. הלכה זו שמעתי ושכחתי, אלא הנח להן לישראל, אם אין נביאים הן בני נביאים הן. למחר, מי שפסחו טלה תוחבו בצמרו, מי שפסחו גדי תוחבו בין קרניו. ראה מעשה ונזכר הלכה, ואמר. כך מקובלני מפי שמעיה ואבטליון. אמר מר.
ודאתי מדרום מתחזיא ליה בצפון. ומסתברא דבמערבית דרומית הואי. ממאי מדרמינן לחם הפנים אלחם הפנים, ומשנינן,

אמר רב הונא בריה דרב יהושע. מר קא חשיב דרך ימין, ומר קא חשיב דרך שמאל. אי אמרת בשלמא במערבית דרומית הואי, היינו דמתרץ לחם הפנים אלחם הפנים. אלא אי אמרת צפונית מערבית הואי, סוף סוף מאי תירוצא דלחם הפנים. אלא לאו שמע מינה, במערבית דרומית הואי. שמע מינה.
דברי הכל פסולה. יש לה פצימין, אביי אמר. כשרה, רבא אמר. פסולה. אביי אמר כשרה אמרינן לבוד. רבא אמר פסולה לא אמרינן לבוד.

והלכתא כלישנא קמא. רב אשי אשכחיה לרב כהנא דקא מסכך על גבי אכסדרה שאין לה פצימין. אמר ליה. לא סבר מר הא דאמר רבא. יש לה פצימין כשרה, אין לה פצימין פסולה. אחוי ליה, נראה מבפנים ושוה מבחוץ. אי נמי, נראה מבחוץ ושוה מבפנים. דאתמר. נראה מבחוץ ושוה מבפנים, נידון משום לחי. ולחי היינו פצימין.

זה מצטרף וישנים תחתיו, וזה מצטרף ואין ישנים תחתיו. ומי איכא מידי דאצטרופי מצטרף והוא עצמו אינו כשר? אמר רבי יצחק בן אלישב. אין, טיט הנרוק יוכיח, שמצטרף לארבעים סאה, והטובל בו לא עלתה לו טבילה. מתני׳ העושה סוכתו כמין צריף, או שסמכה לכותל רבי אליעזר פוסל מפני שאין לה גג, וחכמים מכשירין.

גמ׳ הא גופה קשיא. אמרת. עשאה לשכיבה מקבלת טומאה ואין מסככין בה. טעמא דעשאה לשכיבה, הא סתמא לסיכוך. והדר תני. לסיכוך מסככין בה ואינה מקבלת טומאה, טעמא דעשאה לסיכוך, הא סתמא לשכיבה. הא לא קשיא. כאן בגדולה, כאן בקטנה. (בשלמא
אחד אומר שלש, ואחד אומר חמש עדותן בטילה. אבל מצטרפין לעדות אחרת. תנו רבנן. ראינוהו במים, ראינוהו בעששית, ראינוהו בעבים אין מעידין עליו. חציו במים, חציו בעבים, חציו בעששית אין מעידין עליו. השתא כולו אמרת לא, חציו מבעיא?. אלא הכי קאמר. חציו במים חציו ברקיע, חציו בעבים חציו ברקיע, חציו בעששית חציו ברקיע אין מעידין.

גמ׳ ראש בית דין וכו׳. מנהני מילי? אמר רבי חייא בר גמדא אמר רבי יוסי בן שאול אמר רבי. אמר קרא וידבר משה את מועדי ה׳ מכאן שראש בית דין אומר מקודש. וכל העם עונין אחריו מקודש מקודש. מנלן? אמר רב פפא. אמר קרא אשר תקראו אותם, קרי ביה אתם. רב נחמן בר יצחק אמר. אלה הם מועדי, הם יאמרו מועדי. מקודש מקודש תרי זימני למה לי?

דכתיב. מקראי קודש. רבי אלעזר ברבי צדוק אומר. אם לא נראה בזמנו אין מקדשין אותו. תניא, פלימו אומר. בזמנו אין מקדשין אותו, שלא בזמנו מקדשין אותו. רבי אלעזר ברבי שמעון אומר. בין כך ובין כך אין מקדשין אותו, שנאמר. וקדשתם את שנת החמשים שנים אתה מקדש, ואי אתה מקדש חדשים. אמר רב יהודה אמר שמואל. הלכה כרבי אלעזר ברבי צדוק.

אמר אביי, אף אנן נמי תנינא. ראוהו בית דין וכל ישראל, נחקרו העדים ולא הספיקו לומר מקודש עד שחשיכה הרי זה מעובר. מעובר אין, מקודש לא. מעובר איצטריכא ליה, סלקא דעתך אמינא. הואיל וראוהו בית דין וכל ישראל, איפרסמא ולא ליעברוה, קא משמע לן. מתני׳ דמות צורות לבנה היו לו לרבן גמליאל בטבלא ובכותל בעלייתו, שבהן מראה את ההדיוטות,

ואומר. הכזה ראית או כזה. גמ׳ ומי שרי? והכתיב. לא תעשון אתי לא תעשון כדמות שמשיי. אמר אביי. לא אסרה תורה אלא שמשין שאפשר לעשות כמותן, כדתניא. לא יעשה אדם בית תבנית היכל, אכסדרה תבנית אולם, חצר כנגד עזרה, שלחן כנגד שלחן, מנורה כנגד מנורה.
הרחיק מן התל ארבעה ועשה מחיצה הועיל. פחות משלשה או על שפת התל, רב חסדא ורב המנונא, חד אמר. הועיל, וחד אמר. לא הועיל. תסתיים דרב חסדא אמר הועיל, דאתמר. העושה מחיצה על גבי מחיצה, אמר רב חסדא. בשבת הועיל. בנכסי הגר לא קנה. ורב ששת אמר. אף בשבת נמי לא הועיל. תסתיים.

איפכא. אלא, משום דאמרינן. זה אויר מחיצות מייתרו, וזה אין אויר מחיצות מייתרו. ההוא בוסתנא דהוה סמיך לגודא דאפדנא. נפל אשיתא ברייתא דאפדנא. סבר רב ביבי למימר ליסמוך אגודא גוויאתא. אמר ליה רב פפי. משום דאתו ממולאי אמריתו מילי מולייאתא. הנך מחיצות, לגואי עבידן, לבראי לא
שלמים ששחטן מערב יום טוב יוצא בהן משום שמחה ואין יוצא בהן משום חגיגה. יוצא משום שמחה לא בעינן זביחה בשעת שמחה. ולא משום חגיגה הוי דבר שבחובה, וכל דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין. מיתיבי. והיית אך שמח לרבות לילי יום טוב האחרון לשמחה. אתה אומר לרבות לילי יום טוב האחרון, או אינו אלא לרבות לילי יום טוב הראשון?

ואמורין עד צפרא? אמר ליה אביי. אלמה לא? והרי פסח לרבי אלעזר בן עזריה, דבשר איפסיל ליה מחצות, ואמורין עד צפרא. אמר רבא, רב יוסף הכי קא קשיא ליה. מי איכא מידי דאלו תנא לבשר לא בעי ראשית, ורב כהנא לאימורין בעי ראשית? מאי היא? דתניא.

הדר אמר. אלא דקיימא לן חגיגה הנאכלת לשני ימים ולילה אחד. אם כן. אם נדר או נדבה במאי? אי חגיגת ארבעה עשר, הא כתיב בה יום ולילה. אי חגיגת חמשה עשר, הא כתיב בה יום ולילה. אלא, האי לחגיגת חמשה עשר, והאיך כוליה קרא לחגיגת ארבעה עשר, לימד על חגיגת ארבעה עשר שנאכלת לשני ימים ולילה אחד.

אמר ליה רבי אליעזר. מה אם הפסח שהוא מותר לשמו, כששינה את שמו חייב, זבחים שהן אסורין לשמן, כששינה את שמן אינו דין שיהא חייב? אמר ליה רבי יהושע. לא, אם אמרת בפסח ששינהו בדבר אסור, תאמר בזבחים ששינן בדבר המותר. אמר ליה רבי אליעזר. אימורי ציבור יוכיחו, שהן מותרין לשמן, והשוחט לשמן חייב. אמר ליה רבי יהושע.

לא, אם אמרת באימורי ציבור שיש להן קצבה, תאמר בפסח שאין לו קצבה. רבי מאיר אומר. אף השוחט לשם אימורי ציבור פטור. שחטו שלא לאוכליו ושלא למנויו, לערלין ולטמאין חייב. לאוכליו ושלא לאוכליו, למנויו ושלא למנויו, למולין ולערלים, לטמאין ולטהורין פטור. שחטו ונמצא בעל מום חייב.

שחטו ונמצא טריפה בסתר פטור. שחטו ונודע שמשכו הבעלים את ידם, או שמתו או שנטמאו פטור, מפני ששחט ברשות. גמ׳
בשעה שבני אדם מצויין בבתיהם, ואור הנר יפה לבדיקה. אמר אביי. הילכך, האי צורבא מרבנן לא לפתח בעידניה באורתא דתליסר דנגהי ארבסר דלמא משכא ליה שמעתיה, ואתי לאימנועי ממצוה. בעו מיניה מרב נחמן בר יצחק. המשכיר בית לחבירו בארבעה עשר, על מי לבדוק?

על המשכיר לבדוק דחמירא דידיה הוא, או דלמא על השוכר לבדוק דאיסורא ברשותיה קאי? תא שמע. המשכיר בית לחבירו על השוכר לעשות לו מזוזה. התם, הא אמר רב משרשיא. מזוזה חובת הדר היא. הכא, מאי? אמר להו רב נחמן בר יצחק, תנינא. המשכיר בית לחבירו, אם עד שלא מסר לו מפתחות חל ארבעה עשר על המשכיר לבדוק,

כל הבתים בחזקת בדוקין בארבעה עשר מיבעי ליה. אלא מאי משום אמירה דהני, הא לא אמרי הני לא? תפשוט מיניה דאין חזקתו בדוק. לא, לעולם אימא לך חזקתו בדוק, והכא במאי עסקינן דמוחזק לן דלא בדק, וקאמרי הני. בדקיניה. מהו דתימא. לא להימנינהו רבנן, קא משמע לן.

כיון דבדיקת חמץ מדרבנן הוא, דמדאורייתא בביטול בעלמא סגי ליה הימנוהו רבנן בדרבנן. איבעיא להו. המשכיר בית לחבירו בחזקת בדוק, ומצאו שאינו בדוק, מהו? מי הוי כמקח טעות, או לא? תא שמע, דאמר אביי. לא מיבעיא באתרא דלא יהבי אגרא ובדקו דניחא ליה לאיניש לקיומי מצוה בגופיה.

תרי קראי כתיבי, כתיב. שבעת ימים שאור לא ימצא בבתיכם, וכתיב. אך ביום הראשון תשביתו שאור מבתיכם. הא כיצד? לרבות ארבעה עשר
ולא מצינו מחיצה לאיסור? והתניא. יש במחיצות הכרם להקל ולהחמיר, כיצד? כרם הנטוע עד עיקר מחיצה זורע מעיקר מחיצה ואילך. שאילו אין שם מחיצה מרחיק ארבע אמות וזורע, וזה הוא מחיצות הכרם להקל. ולהחמיר כיצד?

היו שם שש עשרה אמה נותן לו כדי עבודתו, וזורע את המותר. אי זו היא מחול הכרם? בין הכרם לגדר. שאם אין שם שתים עשרה אמה לא יביא זרע לשם, היו שם שתים עשרה אמה נותן לו כדי עבודתו, וזורע את המותר. אלא התם לאו היינו טעמא, דכל ארבע אמות לגבי כרם עבודת הכרם.

שנים בזה ושנים בזה ואחד באמצעי מהו? הכא ודאי, אי להכא נפיק תלתא הוו, ואי להכא נפיק תלתא הוו, או דילמא. אימר להכא נפיק, ואימר להכא נפיק. והלכתא בעיין לקולא. אמר רב חסדא.

גידוד חמשה ומחיצה חמשה אין מצטרפין עד שיהא או כולו בגידוד או כולו במחיצה. מיתיבי. שתי חצירות זו למעלה מזו ועליונה גבוהה מן התחתונה עשרה טפחים, או שיש בה גידוד חמשה ומחיצה חמשה מערבין שנים, ואין מערבין אחד. פחות מכאן מערבין אחד, ואין מערבין שנים. אמר (רב).

לא תימא מר אימר, אלא ודאי מבעוד יום נפרצה. דהא מר הוא דאמר, בעי מיניה מרב הונא ובעי מיניה מרב יהודה. עירב דרך הפתח
גיד הנשה מותר בהנאה, דברי רבי יהודה, ורבי שמעון אוסר. והרי דם, דרחמנא אמר. כל נפש מכם לא תאכל דם, ותנן. אלו ואלו מתערבין באמה, ויוצאין לנחל קדרון, ונמכרין לגננין לזבל, ומועלין בו. שאני דם דאיתקש למים, דכתיב לא תאכלנו על הארץ תשפכנו כמים מה מים מותרין, אף דם מותר.

ותניא, רבי נתן אומר. מנין שלא יושיט אדם כוס יין לנזיר ואבר מן החי לבני נח תלמוד לומר ולפני עור לא תתן מכשל, הא לכלבים שרי. שאני אבר מן החי דאיתקש לדם, דכתיב. רק חזק לבלתי אכל הדם כי הדם הוא הנפש. ולחזקיה, למאי הלכתא איתקש אבר מן החי לדם? אמר לך, דם הוא דאיתקש לאבר מן החי.

מגיד לך הכתוב שאם שחטו לאחר שנגמר (את) דינו אסור. אין לי אלא באכילה, בהנאה מנין? תלמוד לומר ובעל השור נקי. מאי משמע? שמעון בן זומא אומר. כאדם שאומר לחבירו יצא פלוני נקי מנכסיו, ואין לו בהם הנאה של כלום. טעמא דכתב ובעל השור נקי, דאי מלא יאכל, איסור אכילה משמע, איסור הנאה לא משמע.

נפקא להו מאת בשרו את הטפל לבשרו. ואידך? את לא דריש. כדתניא. שמעון העמסוני, ואמרי לה נחמיה העמסוני, היה דורש כל ׳אתים׳ שבתורה, כיון שהגיע לאת ה׳ אלהיך תירא פירש. אמרו לו תלמידיו. רבי, כל ׳אתים׳ שדרשת מה תהא עליהן? אמר להם. כשם שקבלתי

והרי ערלה, דרחמנא אמר. ערלים לא יאכל, ותניא. ערלים לא יאכל, אין לי אלא איסור אכילה. מנין שלא יהנה ממנו, שלא יצבע בו, ולא ידליק בו את הנר? תלמוד לומר. וערלתם ערלתו ... ערלים לא יאכל לרבות את כולם. טעמא דכתב רחמנא וערלתם ערלתו ... ערלים, הא לאו הכי, הוה אמינא. איסור אכילה משמע, איסור הנאה לא משמע.
אבל ראה פני השוק הרשות בידו. אמר רב אשי. חזינא ליה לרב חנניא בר ביבי, דאכל כסא הוה נפיק וחזי אפי שוקא. ולא אמרן אלא לצאת לדרך, אבל בביתו לא. אמר רבי זירא. ולישן כלצאת לדרך דמי. אמר רב פפא. ולצאת לבית הכסא כלצאת לדרך דמי. ובביתו לא? והא רבא מני כשורי. ואביי, כי שתי חד כסא,

חד כסא מנקיט ליה תרי כסי בתרי ידיה. אדם חשוב שאני. אמר עולא. עשרה כוסות אין בהם משום זוגות. עולא לטעמיה, דאמר עולא, ואמרי לה במתניתא תנא. עשרה כוסות תיקנו חכמים בבית האבל, ואי סלקא דעתך עשרה כוסות יש בהן משום זוגות, היכי קיימי רבנן ותקנו מילתא דאתי לידי סכנה?. אבל תמניא יש בהן משום זוגות. רב חסדא ורבה בר רב הונא דאמרי תרוייהו.

ליואי, לא חש לה למילתא, דאמר. ההוא משום דאותבן בפירקא הוה. אמר רב יוסף, אמר לי יוסף שידא. אשמדאי מלכא דשידי ממונה הוא אכולהו זוגי, ומלכא לא איקרי מזיק. איכא דאמרי לה להאי גיסא. אדרבה, מלכא רתחנא הוא, מאי דבעי עביד, שהמלך פורץ גדר לעשות לו דרך ואין מוחין בידו.

תרי דשיכרא וחד דחמרא מצטרף. וסימניך, זה הכלל. כל המחובר לו מן החמור ממנו טמא, מן הקל ממנו טהור. אמר רב נחמן אמר רב. תרי קמי תכא וחד אתכא מצטרפי. חד מקמי תכא ותרי אתכא לא מצטרפין. מתקיף לה רב משרשיא. אטו אנן לתקוני תכא קא בעינן?
והאמר רב חסדא. סילקא חייא קטיל גברא חייא. ההוא, בבשיל ולא בשיל. איכא דאמרי, אמר רב המנונא. אין מערבין בתרדין חיין, דאמר רב חסדא. סילקא חייא קטיל גברא חייא.

והא קא חזינן דקא אכלי ולא מייתי? התם בבשיל ולא בשיל. אמר רב חסדא. תבשיל של תרדין יפה ללב וטוב לעינים, וכל שכן לבני מעיים. אמר אביי. והוא דיתיב אבי תפי ועביד תוך תוך. אמר רבא. הריני כבן עזאי בשוקי טבריא. אמר ליה ההוא מרבנן לרבא. תפוחים בכמה? אמר ליה. וכי מערבין בתפוחים?

ולא? והתנן. כל האוכלין מצטרפין לפסול את הגוויה בחצי פרס, ובמזון שתי סעודות לעירוב, וכביצה לטמא טומאת אוכלים. והאי מאי תיובתא?

אילימא משום דקתני כל האוכלין, והני בני אכילה נינהו והאמר רבי יוחנן. אין למדין מן הכללות ואפילו במקום שנאמר בו חוץ. אלא משום דקתני ובמזון שתי סעודות לעירוב וכביצה לטמא טומאת אוכלין. והני נמי בני טמויי טומאת אוכלין נינהו. וכמה? אמר רב נחמן. תפוחים בקב.

ואמר רב. וכן לעירוב. ומאי אולמיה דהאי מהך? אילימא משום דקא תני בהך תבלין, ותבלין לאו בני אכילה נינהו אטו הכא מי לא קתני חטין ושעורין, ולאו בני אכילה נינהו. אלא משום דקתני חצי לוג יין, ואמר רב.

מערבין בשתי רביעיות של יין. מדבעינן כולי האי שמע מינה כי אמר רב וכן לעירוב אהא מתניתין קאמר. שמע מינה. אמר מר. ובמזון שתי סעודות לעירוב. סבר רב יוסף למימר. עד דאיכא סעודה מהאי וסעודה מהאי. אמר ליה רבה. אפילו למחצה לשליש ולרביע. גופא, אמר רב. מערבין בשתי רביעיות של יין.

ומי בעינן כולי האי? והתניא, רבי שמעון בן אלעזר אומר. יין כדי לאכול בו, חומץ כדי לטבל בו, זיתים ובצלים כדי לאכול בהן שתי סעודות? התם בחמרא מבשלא. אמר מר. חומץ כדי לטבל בו. אמר רב גידל אמר רב. כדי לטבל בו מזון שתי סעודות של ירק. איכא דאמרי, אמר רב גידל אמר רב. ירק הנאכל בשתי סעודות.

וקתני סיפא. ושאר כל המשקין ברביעית, וכל השופכין ברביעית. מדהתם על חד ארבע הכא נמי על חד ארבע. ולא היא, התם הוא דבציר מהכי לא חשיב, אבל הכא לא. דעבידי אינשי דשתו כסא בצפרא וכסא בפניא, וסמכי עילויהו. תמרים בכמה? אמר רב יוסף. תמרים בקב.

ואמר אביי, אמרה לי אם. האי מאן דאית ליה חולשא דליבא, לייתי בישרא דאטמא ימינא דדיכרא, ולייתי כבויי דרעיתא דניסן, ואי ליכא כבויי דרעיתא לייתי סוגייני דערבתא, וניכבביה וניכול, ונשתי בתריה חמרא
שאני מעשר בהמה דאיתיה בזה אחר זה בטעות. דתנן. קרא לתשיעי עשירי, ולעשירי תשיעי, ולאחד עשר עשירי שלשתן מקודשין. והרי תודה, דליתה בטעות, וליתה בזה אחר זה, ואיתמר. תודה שנשחטה על שמונים חלות, חזקיה אמר. קדשו עלה ארבעים מתוך שמונים, רבי יוחנן אמר. לא קדשו עלה ארבעים מתוך שמונים.

לא יקדשו ארבעים אלא אם כן קדשו שמונים כולי עלמא לא פליגי דלא קדשו. כי פליגי בסתמא. מר סבר. לאחריות קא מכוין, ועל תנאי אייתינהו. ומר סבר. לקרבן גדול קא מכוין. אמר אביי. לא שנו אלא באילן שתחתיו שתים עשרה אמה, אבל באילן שאין שתים עשרה אמה, הרי מקצת ביתו ניכר.

והיה מכיר אילן או גדר, ואמר. שביתתי תחתיו לא אמר כלום. אבל אם אמר. שביתתי במקום פלוני מהלך עד שמגיע לאותו מקום. הגיע לאותו מקום מהלך את כולו וחוצה לו אלפים אמה. במה דברים אמורים במקום המסויים, כגון ששבת בתל שהוא גבוה עשרה טפחים, והוא מארבע אמות ועד בית סאתים. וכן בקעה שהיא עמוקה עשרה,

אבל לא סיים ארבע אמות שקבע לא יזוז ממקומו. לימא תיהוי תיובתיה דשמואל? אמר לך שמואל. הכא במאי עסקינן, כגון דאיכא ממקום רגליו ועד עיקרו תרי אלפי וארבע גרמידי, דאי מוקמית ליה באידך גיסא דאילן קם ליה לבר מתחומא. אי סיים ארבע אמות מצי אזיל, ואי לא לא מצי אזיל. תניא כוותיה דשמואל.
הדינין והעבודות הטהרות והטמאות ועריות יש להן על מה שיסמכו, והן הן גופי תורה. גמ׳ תניא, רבי אליעזר אומר. יש להם על מה שיסמכו, שנאמר. כי יפליא כי יפליא שתי פעמים. אחת הפלאה לאיסור, ואחת הפלאה להיתר. רבי יהושע אומר. יש להם על מה שיסמכו, שנאמר. אשר נשבעתי באפי באפי נשבעתי, וחזרתי בי.

נשבעתי ואקיימה לשמור משפטי צדקך. אמר רב יהודה אמר שמואל. אי הואי התם, אמרי להו. דידי עדיפא מדידכו שנאמר. לא יחל דברו הוא אינו מוחל, אבל אחרים מוחלין לו. אמר רבא. לכולהו אית להו פירכא, לבר מדשמואל דלית ליה פירכא. דאי מדרבי אליעזר דלמא כדרבי יהודה שאמר משום רבי טרפון.

החופר גומא בשבת ואין צריך אלא לעפרה פטור עליה. כמאן כרבי שמעון, דאמר. מלאכה שאינה צריכה לגופה פטור עליה. אפילו תימא לרבי יהודה. התם מתקן, הכא מקלקל הוא. מאי כהררין התלויין בשערה? מלאכת מחשבת אסרה תורה, ומלאכת מחשבת לא כתיבא. חגיגות. מיכתב כתיבן.

ולא ילין מן הבשר אשר תזבח בערב ביום הראשון לבקר. ודלמא לעבור עליו בשני לאוין ועשה. אלא. אתיא מדבר מדבר. כתיב הכא. ויחוגו לי במדבר, וכתיב התם. הזבחים ומנחה הגשתם לי במדבר, מה להלן זבחים אף כאן זבחים. ומאי כהררין התלויין בשערה דברי תורה מדברי קבלה לא ילפינן. מעילות. מיכתב כתיבן.

אלא מסיפא. בנאה בתוך ביתו הרי זה לא מעל עד שידור תחתיה בשוה פרוטה. מכדי שנויי שנייה, מה לי דר ומה לי לא דר, היינו כהררין התלויין בשערה? ומאי קושיא? דלמא לכדרב. דאמר רב. כגון שהניחה על פי ארובה. אי דר ביה אין, לא דר ביה לא. אלא לעולם כדרבא. ודקא קשיא לך.
ובמוצאי שבת ליום טוב ובמוצאי יום טוב לחולו של מועד, אבל לא במוצאי יום טוב לשבת. הרגיל אומר הרבה, ושאינו רגיל אומר אחת. תנאי היא, דאמר רבי יוחנן. בנן של קדושים אומר אחת, ונהגו העם לומר שלש. מאן ניהו בנן של קדושים? רבי מנחם בר סימאי. ואמאי קרו ליה בנן של קדושים? דלא איסתכל בצורתא דזוזא.

אמר ליה רב יהודה לרב יצחק בריה. זיל אמטי ליה כלכלה דפירי, וחזי היכי אבדיל. לא אזל, שדר ליה לאביי. כי אתא אביי, אמר ליה. היכי אמר? אמר ליה. ברוך המבדיל בין קודש לחול אמר, ותו לא. אתא לקמיה דאבוה, אמר ליה. היכי אמר? אמר ליה. אנא לא אזלי, אנא שדריתיה לאביי, ואמר לי המבדיל בין קודש לחול.
אלא שופת את הקדרה מאי קא עביד? אמר רבי שמעון בן לקיש. הכא בקדרה חדשה עסקינן, ומשום לבון רעפים נגעו בה. תנו רבנן. תנור וכירים חדשים הרי הן ככל הכלים הנטלין בחצר. אבל אין סכין אותם שמן, ואין טשין אותן במטלית, ואין מפיגין אותן בצונן כדי לחסמן, ואם בשביל לאפות הרי זה מותר.

תנו רבנן. מולגין את הראש ואת הרגלים ומהבהבין אותן באור, אבל אין טופלין אותם בחרסית, ולא באדמה, ולא בסיד. ואין גוזזין אותן במספרים. ואין גוזזין את הירק בתספורת שלו. אבל מתקנין את הקונדס ואת העכביות, ומסיקין ואופין בפורני, ומחמין חמין באנטיכי,

מתני׳ ועוד אמר רבי אליעזר. עומד אדם על המוקצה ערב שבת בשביעית, ואומר. מכאן אני אוכל למחר. וחכמים אומרים. עד שירשום ויאמר מכאן ועד כאן. גמ׳ תנן התם. תינוקות שטמנו תאנים מערב שבת ושכחו ולא עשרו למוצאי שבת לא יאכלו אלא אם כן עשרו.

שבת, מהו שתקבע מוקצה למעשר בדבר שלא נגמרה מלאכתו? מי אמרינן, כיון דכתיב. וקראת לשבת עונג, קבעה ואפילו בדבר שלא נגמרה מלאכתו, או דלמא. בדבר שנגמרה מלאכתו קבעה, בדבר שלא נגמרה מלאכתו לא קבעה? אמר ליה. שבת קובעת, בין בדבר שנגמרה מלאכתו,
והשיב לא נאמר, אלא ושב. מלמד שהקדוש ברוך הוא שב עמהן מבין הגליות. בבבל היכא? אמר אביי. בבי כנישתא דהוצל, ובבי כנישתא דשף ויתיב בנהרדעא. ולא תימא הכא והכא, אלא זמנין הכא וזמנין הכא. אמר אביי. תיתי לי, דכי מרחיקנא פרסה, עיילנא ומצלינא התם.

בתי כנסיות ובתי מדרשות שקורין ומרביצין בהן תורה על אחת כמה וכמה. דרש בר קפרא, מאי דכתיב. למה תרצדון הרים גבנונים, יצתה בת קול ואמרה להם. למה תרצו דין עם סיני? כולכם בעלי מומים אתם אצל סיני. כתיב הכא. גבנונים, וכתיב התם. או גבן או דק. אמר רב אשי. שמע מינה האי מאן דיהיר בעל מום הוא.

אין עושין אותו קפנדריא מאי קפנדריא? אמר רבא. קפנדריא כשמה. מאי כשמה? כמאן דאמר. אדמקיפנא אדרי, איעול בהא. אמר רבי אבהו. אם היה שביל מעיקרא מותר. אמר רב נחמן בר יצחק. הנכנס על מנת שלא לעשות קפנדריא מותר לעשותו קפנדריא. ואמר רבי חלבו אמר רב הונא. הנכנס לבית הכנסת להתפלל מותר לעשותו קפנדריא,

בשלישית פרה אדומה. ברביעית החודש הזה לכם. בחמישית חוזרין לכסדרן. לכל מפסיקין. בראשי חדשים, בחנוכה ובפורים, בתעניות ובמעמדות, וביום הכפורים. גמ׳ תנן התם. באחד באדר משמיעין על השקלים, ועל הכלאים. בשלמא על הכלאים דזמן זריעה היא,

שואלין בהלכות הפסח קודם לפסח שלשים יום. רבן שמעון בן גמליאל אומר. שתי שבתות. אפילו תימא רבן שמעון בן גמליאל, כיון דאמר מר. בחמשה עשר בו שולחנות יושבין במדינה ובעשרים וחמשה יושבין במקדש משום שולחנות קדמינן וקרינן. מאי פרשת שקלים? רב אמר. צו את בני ישראל ואמרת אליהם את קרבני לחמי. ושמואל אמר. כי תשא.

בשלמא למאן דאמר כי תשא, היינו דקרי לה פרשת שקלים דכתיב בה שקלים. אלא למאן דאמר את קרבני לחמי, הכא מידי שקלים כתיבי התם? אין, טעמא מאי כדרבי טבי. בשלמא למאן דאמר צו את בני ישראל משום דכתיבי קרבנות התם, כדרבי טבי. אלא למאן דאמר כי תשא, קרבנות מי כתיבי? שקלים לאדנים כתיבי. כדתני רב יוסף. שלש תרומות הן.

של מזבח למזבח, ושל אדנים לאדנים, ושל בדק הבית לבדק הבית. בשלמא למאן דאמר כי תשא, היינו דשני האי ראש חדש משאר ראשי חדשים, אלא למאן דאמר צו את קרבני, מאי שני? שני, דאילו ראשי חדשים קרו שיתא בעניינא דיומא וחד בדראש חודש, ואילו האידנא כולהו בדראש חודש. הניחא למאן דאמר לסדר פרשיות הוא חוזר.

איתמר. ראש חדש טבת שחל להיות בחול, אמר רבי יצחק. קרו תלתא בראש חדש, וחד בחנוכה. ורב דימי דמן חיפא אמר. קרו תלתא בחנוכה, וחד בראש חדש. אמר רבי מני. כוותיה דרבי יצחק נפחא מסתברא, דתדיר ושאינו תדיר תדיר קודם. אמר רבי אבין. כוותיה דרב דימי מסתברא, מי גרם לרביעי שיבא ראש חדש, הלכך רביעי בראש חדש בעי מיקרי. מאי הוי עלה?

רב יוסף אמר. אין משגיחין בראש חודש, ורבה אמר. אין
מאי שנא של בוץ? אמר רב כהנא. כדי שיכיר שעבודת היום בבגדי בוץ. בשחר היה לובש פלוסין של שמונה עשר וכו׳. ותנא מניינא אתא לאשמועינן?

מאי לאו אחרים חשובין מהן. לא, אחרים פחותים מהן. תני רב הונא בר יהודה, ואמרי לה רב שמואל בר יהודה. אחר שכלתה עבודת ציבור, כהן שעשתה לו אמו כתונת לובשה, ועובד בה עבודת יחיד, ובלבד שימסרנה לציבור. פשיטא? מהו דתימא ניחוש שמא לא ימסרנה יפה יפה, קא משמע לן.

אמרו עליו על רבי ישמעאל בן פאבי שעשתה לו אמו כתונת של מאה מנה, ולובשה ועובד בה עבודת יחיד, ומסרה לציבור. אמרו עליו על רבי אלעזר בן חרסום שעשתה לו אמו כתונת משתי ריבוא, ולא הניחוהו אחיו הכהנים ללובשה מפני שנראה כערום. ומי מתחזי? והאמר מר. חוטן כפול ששה.

אמר אביי. כחמרא במזגא. תנו רבנן. עני ועשיר ורשע באין לדין, לעני אומרים לו. מפני מה לא עסקת בתורה? אם אומר. עני הייתי, וטרוד במזונותי, אומרים לו. כלום עני היית יותר מהלל? אמרו עליו על הלל הזקן שבכל יום ויום היה עושה ומשתכר בטרפעיק, חציו היה נותן לשומר בית המדרש,

כשעלה עמוד השחר אמר לו שמעיה לאבטליון. אבטליון אחי, בכל יום הבית מאיר והיום אפל, שמא יום המעונן הוא? הציצו עיניהן וראו דמות אדם בארובה. עלו ומצאו עליו רום שלש אמות שלג. פרקוהו, והרחיצוהו וסכוהו, והושיבוהו כנגד המדורה. אמרו. ראוי זה לחלל עליו את השבת. עשיר, אומרים לו.

אמר להן. בבקשה מכם, הניחוני ואלך ללמוד תורה. אמרו לו. חיי רבי אלעזר בן חרסום שאין מניחין אותך. ומימיו לא הלך וראה אותן, אלא יושב ועוסק בתורה כל היום וכל הלילה. רשע, אומרים לו. מפני מה לא עסקת בתורה? אם אמר. נאה הייתי, וטרוד ביצרי, (היה) אומרים לו. כלום נאה היית מיוסף? אמרו עליו על יוסף הצדיק.

ראשו לדרום ופניו למערב. והכהן עומד במזרח ופניו למערב. וסומך שתי ידיו עליו, ומתודה. וכך היה אומר. אנא השם. עויתי, פשעתי, חטאתי לפניך אני וביתי. אנא השם. כפר נא לעונות ולפשעים ולחטאים שעויתי ושפשעתי ושחטאתי לפניך אני וביתי, ככתוב בתורת משה עבדך. כי ביום הזה יכפר

וגו׳. והן עונין אחריו. ברוך שם כבוד, מלכותו לעולם ועד. גמ׳
פסולה. גמ׳ כל הני למה לי? צריכא. דאי אשמעינן בית שנפחת משום דהני מחיצות לבית עבידן. אבל חצר המוקפת אכסדרה, דמחיצות לאו לאכסדרה עבידי אימא לא, צריכא. ואי אשמעינן הני תרתי, משום דסככן סכך כשר הוא, אבל סוכה גדולה שהקיפוה בדבר שאין מסככין בו, דסככה סכך פסול הוא אימא לא, צריכא. אמר רבה.

אלא לדידכו דאמריתו שיעור משום הפלגה מה לי איתפלג בסכך פסול, מה לי אתפלג בסכך פסול ואויר. אמר ליה אביי. ולמר נמי, נהי דלא שוו שיעורייהו בסוכה גדולה, בסוכה קטנה מי לא שוו שיעורייהו? אמר ליה. התם לאו משום דשוו שיעורייהו להדדי הוא, אלא משום דליתיה לשיעורא דסוכה הוא. וכל היכא דלא שוו שיעורייהו להדדי לא מצטרפי? והתנן.

הבגד שלשה על שלשה, השק ארבעה על ארבעה, העור חמשה על חמשה, מפץ ששה על ששה. ותני עלה. הבגד והשק, השק והעור, העור והמפץ מצטרפין זה עם זה. התם כדקתני טעמא, אמר רבי שמעון. מה טעם הואיל וראוי לטמא מושב. כדתנן. המקצע מכולן טפח על טפח טמא. טפח על טפח למאי חזי?

בנהרדעא מתנו. אמר רב יהודה אמר שמואל. סכך פסול באמצע פוסל בארבעה. מן הצד פוסל בארבע אמות. ורב אמר. בין מן הצד בין באמצע בארבע אמות. תנן. נתן עליה נסר שהוא רחב ארבעה טפחים כשרה. בשלמא לרב דאמר בין באמצע בין מן הצד בארבע אמות, משום הכי כשרה. אלא שמואל דאמר באמצע בארבעה אמאי כשרה?

הכא במאי עסקינן מן הצד. תא שמע. שני סדינין מצטרפין. שני נסרים אין מצטרפין. רבי מאיר אומר. נסרים כסדינין. בשלמא להך לישנא דאמר רב בין באמצע בין מן הצד בארבע אמות, מאי מצטרפין מצטרפין לארבע אמות. אלא להך לישנא דאמר רב באמצע בארבעה, היכי דמי? אי דאית בהו ארבעה, למה להו אצטרופי?