portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
וראשי פספסין מבדילין בין קודש לחול. ומה היו משמשות? מערבית דרומית היא היתה לשכת טלי קרבן. דרומית מזרחית היא לשכה שהיו עושין בה לחם הפנים. מזרחית צפונית בה גנזו בית חשמונאי אבני מזבח ששקצום מלכי גוים. צפונית מערבית בה יורדין לבית הטבילה.

אמר רב הונא. מאן תנא מדות רבי אליעזר בן יעקב היא. דתנן. עזרת נשים היתה אורך מאה ושלשים וחמש על רוחב מאה ושלשים וחמש, וארבע לשכות היו בארבע מקצועותיה, ומה היו משמשות? דרומית מזרחית היא היתה לשכת הנזירים, ששם נזירים מבשלים את שלמיהן ומגלחין שערן ומשלחין תחת הדוד.

מזרחית צפונית היא היתה לשכת דיר העצים, ששם כהנים בעלי מומין עומדין ומתליעין בעצים, שכל עץ שיש בו תולעת פסול לגבי מזבח. צפונית מערבית היא היתה לשכת המצורעין. מערבית דרומית, אמר רבי אליעזר בן יעקב. שכחתי מה היתה משמשת. אבא שאול אומר. בה היו נותנין יין ושמן, והיא היתה נקראת לשכת בית שמניא.

ותנן. לפנים ממנו סורג. ותנן. לפנים ממנו החיל עשר אמות, ושתים עשרה מעלות היו שם, רום מעלה חצי אמה ושילחה חצי אמה. חמש עשרה מעלות עולות מתוכה, היורדות מעזרת ישראל לעזרת נשים, רום מעלה חצי אמה ושילחה חצי אמה. ותנן. בין האולם ולמזבח עשרים ושתים אמה,

מן המזרח למערב מאה ושמונים ושבע. מקום דריסת רגלי ישראל אחת עשרה אמה. מקום דריסת רגלי הכהנים אחת עשרה אמה. מזבח שלשים ושתים. בין האולם ולמזבח עשרים ושתים. וההיכל מאה אמה. ואחת עשרה אמה אחורי בית הכפורת. מן הדרום לצפון מאה ושלשים וחמש. הכבש והמזבח ששים ושתים. מן המזבח ולטבעות שמונה אמות.
נכרי אוסר, ישראל אינו אוסר, מפני שאין דרך ישראל לבא בשבת. רבי שמעון אומר.

שלא יצא ויערב ברגליו. ומתני ליה רב חייא בר אשי לחייא בר רב קמיה דרב. אחד עני ואחד עשיר. ואמר ליה רב, סיים בה נמי. הלכה כרבי יהודה. תרתי למה לי, והא אמרת. רבי מאיר ורבי יהודה הלכה כרבי יהודה. ומאי קושיא? דילמא רב לית ליה להני כללי? אלא, מהא דתנן.

היבמה לא תחלוץ ולא תתייבם עד שיהו לה שלשה חדשים. וכן שאר כל הנשים לא ינשאו ולא יתארסו עד שיהו להן שלשה חדשים, אחד בתולות ואחד בעולות, אחד אלמנות ואחד גרושות, אחד ארוסות ואחד נשואות. רבי יהודה אומר. נשואות יתארסו. וארוסות ינשאו, חוץ מארוסה שביהודה, מפני שלבו גס בה.

ומאי קושיא? דלמא לאפוקי מדרב נחמן אמר שמואל, דאמר. הלכה כרבי מאיר בגזירותיו. אלא, מהא דתניא. הולכין ליריד של נכרים ולוקחים מהן בהמה ועבדים ושפחות, בתים שדות וכרמים, וכותב ומעלה בערכאות שלהן, מפני שהוא כמציל מידן. ואם היה כהן מטמא בחוצה לארץ לדון ולערער עמהן.

וכשם שמטמא בחוצה לארץ כך מטמא בבית הקברות. בית הקברות סלקא דעתך?. טומאה דאורייתא היא. אלא בבית הפרס, דרבנן. ומטמא לישא אשה, וללמוד תורה. אמר רבי יהודה. אימתי בזמן שאין מוצא ללמוד, אבל מוצא ללמוד לא יטמא. רבי יוסי אומר. אף בזמן שמוצא ללמוד נמי יטמא, לפי שאין מן הכל זוכה אדם ללמוד.

הני מילי במתניתין, אבל בברייתא אימא לא. קא משמע לןאלא הכי קאמר. הני כללי לאו דברי הכל נינהו, דהא רב לית ליה הני כללי. אמר רב יהודה אמר שמואל. חפצי נכרי אין קונין שביתה.

למאן, אילימא לרבנן פשיטא. השתא חפצי הפקר דלית להו בעלים, אין קונין שביתה. חפצי הנכרי, דאית להו בעלים, מיבעיא? אלא אליבא דרבי יוחנן בן נורי, וקא משמע לן. אימר דאמר רבי יוחנן בן נורי קונין שביתה הני מילי חפצי הפקר, דלית להו בעלים. אבל חפצי הנכרי, דאית להו בעלים לא. מיתיבי, רבי שמעון בן אלעזר אומר.

השואל כלי מן הנכרי ביום טוב, וכן המשאיל לו לנכרי כלי מערב יום טוב והחזירו לו ביום טוב, והכלים והאוצרות ששבתו בתוך התחום יש להן אלפים אמה לכל רוח. ונכרי שהביא לו פירות מחוץ לתחום הרי זה לא יזיזם ממקומן. אי אמרת בשלמא קסבר רבי יוחנן בן נורי חפצי נכרי קונין שביתה, הא מני רבי יוחנן בן נורי היא.

ושמואל דאמר כרבנן, ודקאמרת. לרבנן פשיטא מהו דתימא. גזירה בעלים דנכרי אטו בעלים דישראל, קא משמע לן. ורב חייא בר אבין אמר רבי יוחנן. חפצי נכרי קונין שביתה, גזירה בעלים דנכרי אטו בעלים דישראל. הנהו דכרי דאתו למברכתא, שרא להו רבא לבני מחוזא למיזבן מינייהו.

חפצי נכרי קונין שביתה, גזירה בעלים דנכרי אטו בעלים דישראל?. הדר אמר רבא. ליזדבנו לבני מברכתא, דכולה מברכתא לדידהו כארבע אמות דמיא.
אמר רבי יצחק דמן קרטיגנין. כנגד תשעה אזכרות שאמרה חנה בתפלתה, דאמר מר. בראש השנה נפקדה שרה רחל וחנה. הני עשרים וארבע דתעניתא כנגד מי? אמר רבי חלבו. כנגד עשרים וארבע רננות שאמר שלמה בשעה שהכניס ארון לבית קדשי הקדשים. אי הכי, כל יומא נמי נמרינהו. אימת אמרינהו שלמה ביומא דרחמי,

אנן נמי ביומא דרחמי אמרינן להו. רבי יהושע אומר. מעין שמנה עשרה. מאי מעין שמונה עשרה? רב אמר. מעין כל ברכה וברכה. ושמואל אמר. הביננו ה׳ אלהינו לדעת דרכיך, ומול את לבבנו ליראתך, ותסלח לנו להיות גאולים, ורחקנו ממכאובינו, ודשננו בנאות ארצך,

אמר רב נחמן אמר שמואל. כל השנה כולה מתפלל אדם הביננו, חוץ ממוצאי שבת וממוצאי ימים טובים, מפני שצריך לומר הבדלה בחונן הדעת. מתקיף לה רבה בר שמואל. ונימרה ברכה רביעית בפני עצמה. מי לא תנן רבי עקיבא אומר. אומרה ברכה רביעית בפני עצמה. רבי אליעזר אומר. בהודאה. אטו כל השנה כולה מי עבדינן כרבי עקיבא, דהשתא נמי נעביד?.

חוץ מימות הגשמים, מפני שצריך לומר שאלה בברכת השנים. מתקיף לה מר זוטרא. ונכללה מכלל. ודשננו בנאות ארצך, ותן טל ומטר. אתי לאטרודי. אי הכי, הבדלה בחונן הדעת, נמי אתי לאטרודי. אמרי. התם כיון דאתיא בתחלת צלותא לא מטריד, הכא כיון דאתיא באמצע צלותא מטריד.

והבדלה בחונן הדעת אין מחזירין אותו, מפני שיכול לאומרה על הכוס. לא קשיא, הא ביחיד, הא בצבור. בצבור מאי טעמא לא משום דשמעה משליח צבור, אי הכי, האי מפני שיכול לאומרה בשומע תפילה, מפני ששומע משליח ציבור מיבעי ליה. אלא אידי ואידי ביחיד, ולא קשיא. הא דאדכר קודם שומע תפלה, הא,

אמר רב חסדא אמר מר עוקבא. אפילו בשעה שאתה מתמלא עליהם עברה כאשה עוברה יהיו כל צרכיהם לפניך. איכא דאמרי אמר רב חסדא אמר מר עוקבא. אפילו בשעה שהם עוברים על דברי תורה יהיו כל צרכיהם לפניך. תנו רבנן. המהלך במקום גדודי חיה ולסטים מתפלל תפלה קצרה,

אחרים אומרים. צרכי עמך ישראל מרובין ודעתם קצרה. יהי רצון מלפניך ה׳ אלהינו שתתן לכל אחד ואחד כדי פרנסתו, ולכל גויה וגויה די מחסורה, ברוך אתה ה׳ שומע תפלה. אמר רב הונא. הלכה כאחרים. אמר ליה אליהו לרב יהודה אחוה דרב סלא חסידא. לא תרתח ולא תחטי. לא תרוי ולא תחטי.
מנין לרבות עומר והקרב עמו, שתי הלחם והקרב עמם תלמוד לומר. וידבר משה את מעדי ה׳ אל בני ישראל, הכתוב קבעו מועד אחד לכולן. וכל הני למה לי? צריכי, דאי כתב רחמנא תמיד, הוה אמינא תמיד שכן תדיר וכליל, אבל פסח לא, קא משמע לן. ואי כתב רחמנא פסח, פסח שהוא ענוש כרת, אבל תמיד דאין ענוש כרת אימא לא,

קא משמע לן. ואי כתב רחמנא הני תרתי, הוה אמינא הני הוא יש בהן צד חמור, תמיד תדיר וכליל, פסח שהוא ענוש כרת. אבל שאר קרבנות ציבור אימא לא, כתב רחמנא. אלה תעשו לה׳ במועדיכם. ואי כתב רחמנא. אלה תעשו לה׳ במועדיכם, הוה אמינא שאר קרבנות ציבור הבאין לכפר.

אבל עומר ושתי הלחם דאין באין לכפר, אלא להתיר בעלמא נינהו לא, קא משמע לן. ואי כתב רחמנא עומר ושתי הלחם לחודייהו, הוה אמינא אדרבה. עומר ושתי הלחם דאלימי דבאין להתיר, אבל הנך לא, קא משמע לן. סברוה דלכולי עלמא טומאה דחויה היא בציבור, ובעיא ציץ לרצות.

דליכא תנא דשמעת ליה דאמר טומאה הותרה בציבור אלא רבי יהודה, דתניא. ציץ, בין שישנו על מצחו ובין שאינו על מצחו מרצה, דברי רבי שמעון. רבי יהודה אומר. עודיהו על מצחו מרצה, אין עודיהו על מצחו אינו מרצה. אמר לו רבי שמעון. כהן גדול ביום הכפורים יוכיח, שאינו על מצחו ומרצה. אמר לו.

הנח ליום הכפורים שטומאה הותרה בציבור. מכלל דרבי שמעון סבר. טומאה דחויה היא בציבור. ודכולי עלמא אין הציץ מרצה על אכילות, דליכא תנא דשמעת ליה דאמר הציץ מרצה על אכילות אלא רבי אליעזר, דתניא. רבי אליעזר אומר. הציץ מרצה על אכילות, רבי יוסי אומר. אין הציץ מרצה על אכילות.

נימא מתניתין דלא כרבי יהושע, דתניא. ועשית עלתיך הבשר והדם, רבי יהושע אומר. אם אין דם אין בשר, אם אין בשר אין דם. רבי אליעזר אומר. דם אף על פי שאין בשר, שנאמר. ודם זבחיך ישפך,

אמר לך. ההוא מיבעי ליה אשאין הבשר מותר באכילה עד שיזרק הדם. אי הכי, אימא כוליה להכי הוא דאתא. דם אף על פי שאין שם בשר מנלן? אמר לך. אם כן, נכתוב רחמנא הבשר תאכל והדר ודם זבחיך ישפך, כדכתיב ברישא ועשית עלתיך הבשר והדם, מאי שנא דאקדמיה לדם זבחיך?

כל היכא דאיכא למדרש דרשינן. השתא לימא מתניתין דלא כרבי יהושע, דכיון דאמר בעינן תרתי, וציץ אאכילות לא מרצה, היכי אתי בטומאה? אפילו תימא רבי יהושע, אלא קסבר רבי יהושע. הציץ מרצה על העולין. הא תינח זבחים דאיכא עולין, אלא עומר ושתי הלחם דליכא עולין, מאי איכא למימר?

אמרי. כי אמר רבי יהושע נמי דבעינן תרתי בזבחים, במנחות לא אמר. ובמנחות לא אמר? והתנן. נטמאו שיריה, אבדו שיריה, כמדת רבי אליעזר כשירה, כמדת רבי יהושע פסולה. כמדת ולא כמדת. כמדת רבי יהושע, דבעינן תרתי. ולא כמדת רבי יהושע, דאילו רבי יהושע בזבחים אמר, במנחות לא אמר,

ואילו האי תנא סבר. אפילו במנחות. ומנו האי תנא דקאי כוותיה ומחמיר טפי מיניה? ועוד, תניא אמר רבי יוסי. רואה אני את דברי רבי אליעזר במנחות ובזבחים, ודברי רבי יהושע בזבחים ובמנחות. דברי רבי אליעזר בזבחים, שהיה אומר. דם אף על פי שאין שם בשר.

ומנא תימרא דשני ליה לרבי יהושע בין לכתחלה לדיעבד דתניא. נטמא בשר או שנפסל או שיצא חוץ לקלעים, רבי אליעזר אומר. יזרק, רבי יהושע אומר. לא יזרק. ומודה רבי יהושע שאם זרק הורצה. חדא, דפסולה דיעבד משמע. ועוד, חמשה דברים באין לכתחלה משמע.
והא תנן. ואלו הן הפסולים. המשחק בקוביא, ומלוה בריבית, ומפריחי יונים, וסוחרי שביעית. אמר רבי יהודה. אימתי בזמן שאין לו אומנות אלא היא, אבל יש לו אומנות שלא היא הרי זה כשר. ותני עלה בברייתא, וחכמים אומרים. בין שאין לו אומנות אלא היא, ובין שיש לו אומנות שלא היא הרי זה פסול. ההיא דרבי יהודה אמר רבי טרפון היא.

משתתפין בתחומין? מניח את החבית, ואומר. הרי זה לכל בני עירי, לכל מי שילך לבית האבל או לבית המשתה. וכל שקיבל עליו מבעוד יום מותר, משתחשך אסור. שאין מערבין משתחשך. גמ׳ אמר רב יוסף. אין מערבין אלא לדבר מצוה. מאי קא משמע לן? תנינא. לכל מי שילך לבית האבל או לבית המשתה.

קטן שצריך לאמו יוצא בעירוב אמו, ושאין צריך לאמו אין יוצא בעירוב אמו. ותנן נמי גבי סוכה כי האי גוונא. קטן שאין צריך לאמו חייב בסוכה. והוינן בה. ואיזהו קטן שאין צריך לאמו? אמרי דבי רבי ינאי. כל שנפנה ואין אמו מקנחתו. רבי שמעון בן לקיש אמר. כל שניעור ואינו קורא אימא.

אימא סלקא דעתך? גדולים, נמי קרו. אלא אימא. כל שניעור משנתו ואינו קורא אימא, אימא. וכמה? כבר ארבע, כבר חמש. אמר רב יהושע בריה דרב אידי. כי קאמר רב אסי כגון שעירב עליו אביו לצפון ואמו לדרום, דאפילו בר שש נמי בצוותא דאמיה ניחא ליה. מיתיבי.

לימא תיהוי תיובתיה דרב אסי. אמר לך רב אסי. עד, ועד בכלל. לימא תיהוי תיובתיה דרבי ינאי וריש לקיש. לא קשיא, הא דאיתיה אבוהי במתא, הא דלא איתיה אבוהי במתא. תנו רבנן. מערב אדם על ידי בנו ובתו הקטנים, על ידי עבדו ושפחתו הכנענים, בין לדעתן בין שלא לדעתן. אבל אינו מערב לא על ידי עבדו ושפחתו העברים,

מאי אלא מדעתם דאשתיקו. לאפוקי היכא דאמרי. לא. הא. וכולן שעירבו ועירב עליהן רבן יוצאין בשל רבן, וסתמא הוא, וקתני. חוץ מן האשה דלא נפקי. אמר רבא. כיון שעירבו, אין לך מיחוי גדול מזה. מתני׳ כמה הוא שיעורו? מזון שתי סעודות לכל אחד ואחד.

אמר רב יהודה אמר רב. תרתי ריפתא איכרייתא. רב אדא בר אהבה אמר. תרתי ריפתא נהר פפיתא. אמר ליה רב יוסף לרב יוסף בריה דרבא. אבוך כמאן סבירא ליה? כרבי מאיר סבירא ליה. אנא נמי כרבי מאיר סבירא ליה. דאי כרבי יהודה, קשיא הא דאמרי אינשי. רווחא לבסימא שכיח.

וקרובים דבריהן להיות שוין. מי דמי?. דרבי יוחנן ארבע סעודתא לקבא, דרבי שמעון תשע סעודתא לקבא. אמר רב חסדא. צא מהן שליש לחנוני. ואכתי למר תשעה. ולמר שית. אלא כאידך דרב חסדא, דאמר. צא מהן מחצה לחנוני. ואכתי. למר תשע, ולמר תמני.
אמר רב חסדא, מדברי רבינו נלמוד. חיה שקננה בפרדס אינה צריכה זמון. אמר רב נחמן. נפל חברין, ברברבתא.

ואמר רמי בר אבא. חצובא מקטע רגליהון דרשיעיא. נטיעה מקטע רגליהון דקצביא ודבועלי נדות. תורמוסא מקטע רגליהון דשנאיהון של ישראל. שנאמר.

ויוסיפו בני ישראל לעשות הרע בעיני ה׳ ויעבדו את הבעלים ואת העשתרות ואת אלהי ארם ואת אלהי צידון ואת אלהי מואב ואת אלהי בני עמון ואת אלהי פלשתים ויעזבו את ה׳ ולא עבדוהו. ממשמע שנאמר ויעזבו את ה׳, איני יודע שלא עבדוהו?. ומה תלמוד לומר ולא עבדוהו אמר רבי אלעזר, אמר הקדוש ברוך הוא.

אם היו רבים צריכין לו מותר. אמר ליה רב נחמן לחמא בר אדא שליח ציון. כי סלקת להתם, אקיף וזיל אסולמא דצור, וזיל לגבי דרבי יעקב בר אידי ובעי מיניה. כסא, מה אתון ביה? אדאזל להתם, נח נפשיה דרבי יעקב בר אידי. כי סליק, אשכחיה לרבי זריקא, אמר ליה. כסא מה אתון ביה?

אמר ליה, הכי אמר רבי אמי. ובלבד שלא יכתף. מאי ובלבד שלא יכתף? אמר רב יוסף בריה דרבא. באלונקי. איני?. והא רב נחמן שרא לה לילתא למיפק אאלונקי. שאני ילתא דבעיתא. אמימר ומר זוטרא מכתפי להו בשבתא דרגלא משום ביעתותא, ואמרי לה משום דוחקא
ראשון, הא תקינו ליה רבנן בביתו. התינח אחר תקנה, קודם תקנה מאי איכא למימר. אלא, ראשון דאיתיה מן התורה בגבולין לא גזרו בהו רבנן. הנך דליתנהו מן התורה בגבולין גזרו בהו רבנן. אי הכי, האידנא נמי. אנן לא ידעינן בקיבועא דירחא. אינהו, דידעי בקיבועא דירחא, לידחו. אין הכי נמי.

(ותניא) אידך. לבית הכנסת. שמע מינה. כאן בזמן שבית המקדש קיים, כאן בזמן שאין בית המקדש קיים. שמע מינה. דאיתיה מן התורה בגבולין מנא לן? דתניא. ולקחתם. שתהא לקיחה ביד כל אחד ואחד. לכם משלכם, להוציא את השאול ואת הגזול. ביום ואפילו בשבת. ראשון אפילו בגבולין. הראשון מלמד שאינו דוחה אלא יום טוב הראשון בלבד.

מיבעי ליה. ביום, ולא בלילה. ורבי אליעזר ביום ולא בלילה מנא ליה? נפקא ליה מסיפא דקרא. ושמחתם לפני ה׳ אלהיכם שבעת ימים ימים ולא לילות. ורבנן אי מהתם הוה אמינא. לילף ימים ימים מסוכה. מה להלן ימים ואפילו לילות, אף כאן נמי ימים ואפילו לילות. וסוכה גופה מנלן? דתנו רבנן. בסוכות תשבו שבעת ימים, ימים ואפילו לילות.

לולב גזרה משום דרבה. אי הכי, ערבה נמי נגזור. ערבה שלוחי בית דין מייתי לה. לולב לכל מסור. אי הכי, כל יומא נמי לידחי. אתי לפקפוקי בלולב. ולידחי ביום טוב ראשון. לא מוכחא מלתא, אמרי. לולב הוא דקא דחי. ולידחי בחד מהנך? כיון דקא מפקת לה מראשון, אוקמה אשביעי. אי הכי, האידנא נמי לידחי. אנן לא ידעינן בקיבועא דירחא.

ואותו היום מקיפין את המזבח שבע פעמים, הכי אמר אבוך משמיה דרבי אלעזר. בלולב. איתיביה. לולב דוחה את השבת בתחלתו, וערבה בסופו. פעם אחת חל שביעי של ערבה להיות בשבת, והביאו מרביות של ערבה מערב שבת והניחום בעזרה. והכירו בהן בייתוסין, ונטלום וכבשום תחת אבנים. למחר הכירו בהן עמי הארץ, ושמטום מתחת האבנים,
איזהו קטן כל שאינו יכול לרכוב על כתפיו של אביו ולעלות מירושלים להר הבית, דברי בית שמאי. ובית הלל אומרים. כל שאינו יכול לאחוז בידו של אביו ולעלות מירושלים להר הבית, שנאמר. שלש רגלים. בית שמאי אומרים. הראייה שתי כסף, והחגיגה מעה כסף. ובית הלל אומרים. הראייה מעה כסף, והחגיגה שתי כסף.

תקנתם את רבו, ואת עצמו לא תקנתם. לישא שפחה אינו יכול, בת חורין אינו יכול. ליבטיל והלא לא נברא העולם אלא לפריה ורביה, שנאמר. לא תהו בראה לשבת יצרה. אלא מפני תיקון העולם, כופין את רבו ועושה אותו בן חורין, וכותב לו שטר על חצי דמיו. וחזרו בית הלל להורות כדברי בית שמאי. חוץ מחרש שוטה וקטן

דכתיב. ואני כחרש לא אשמע וכאלם לא יפתח פיו. ואיבעית אימא, כדאמרי אינשי. אישתקיל מילוליה. מדבר ואינו שומע, שומע ואינו מדבר חייב. והתניא. מדבר ואינו שומע, שומע ואינו מדבר פטור. אמר רבינא, ואיתימא רבא. חסורי מיחסרא והכי קתני. הכל חייבין בראייה ובשמחה,
דאגה בלב איש ישחנה, רבי אמי ורבי אסי, חד אמר. ישחנה מדעתו, וחד אמר. ישיחנה לאחרים. ונחש עפר לחמו, רבי אמי ורבי אסי, חד אמר. אפילו אוכל כל מעדני עולם טועם בהם טעם עפר, וחד אמר. אפילו אוכל כל מעדני עולם אין דעתו מיושבת עליו עד שיאכל עפר.

זכרנו את הדגה אשר נאכל במצרים חנם, רב ושמואל, חד אמר. דגים, וחד אמר. עריות. מאן דאמר דגים, דכתיב. נאכל. ומאן דאמר עריות, דכתיב. חנם. ולמאן דאמר עריות, הא כתיב. נאכל. לישנא מעליא נקט, דכתיב. אכלה ומחתה פיה ואמרה לא פעלתי און. ולמאן דאמר דגים, מאי חנם? דהוו מייתין להו מהפקירא. דאמר מר. כשהיו ישראל שואבין מים,

הקדוש ברוך הוא מזמין להם בתוך המים דגים קטנים בכדיהן. בשלמא למאן דאמר דגים, אבל עריות לא פריצי בהו היינו דכתב. גן נעול אחותי כלה גו׳. אלא למאן דאמר עריות, מאי מעין חתום? מהנך דאסירין לא פריצי בהו. בשלמא למאן דאמר עריות, היינו דכתיב. וישמע משה את העם בוכה למשפחותיו, על עסקי משפחותיו, שנאסרו להם לשכב אצלם.

אלא למאן דאמר דגים, מאי בוכה למשפחותיו? הא והא הואי. את הקשואים ואת האבטיחים, רבי אמי ורבי אסי, חד אמר. טעם כל המינין טעמו במן, טעם חמשת המינין הללו לא טעמו בו, וחד אמר. טעם כל המינין טעמו טעמן וממשן, והללו טעמן ולא ממשן. (והמן)

ויאמר משה בתת ה׳ לכם בערב בשר לאכול ולחם בבקר לשבוע, תנא משמיה דרבי יהושע בן קרחה. בשר ששאלו שלא כהוגן ניתן להם שלא כהוגן, לחם ששאלו כהוגן ניתן להם כהוגן. מכאן למדה תורה דרך ארץ שלא יאכל אדם בשר אלא בלילה.

והאמר אביי. האי מאן דאית ליה סעודתא לא לאכליה אלא ביממא. כעין יממא קא אמרינן. אמר רב אחא בר יעקב. בתחלה היו ישראל דומין כתרנגולים שמנקרין באשפה, עד שבא משה וקבע להם זמן סעודה. הבשר עודנו בין שיניהם, וכתיב. עד חדש ימים, הא כיצד? בינונים, לאלתר מתו. רשעים, מצטערין והולכין עד חדש ימים. וישטחו,

אלא וישחטו מלמד שנתחייבו שונאיהן של ישראל שחיטה. שטוח, תנא משמיה דרבי יהושע בן קרחה. אל תיקרי שטוח, אלא שחוט, מלמד שירד להם לישראל עם המן דבר שטעון שחיטה. אמר רבי. וכי מכאן אתה למד? והלא כבר נאמר. וימטר עליהם כעפר שאר וכחול (הים) עוף כנף. ותניא, רבי אומר. וזבחת כאשר צויתיך,

סליק לאיגרא, שמעיה לינוקא דקאמר. שמעתי ותרגז בטני. אמר. שמע מניה נח נפשיה דרב חסדא, ובדיל רבה אכיל תלמידא. כתיב. ותעל שכבת הטל, וכתיב. וברדת הטל? אמר רבי יוסי ברבי חנינא. טל מלמעלה, וטל מלמטה, ודומה כמו שמונח בקופסא. דק מחוספס, אמר ריש לקיש. דבר שנימוח על פיסת היד.

אני אמרתי יהיו כמלאכי השרת, עכשיו אני מטריח אותם שלש פרסאות. דכתיב. ויחנו על הירדן מבית הישימות עד אבל השטים, ואמר רבה בר בר חנה. לדידי חזי לי ההוא אתרא והויא תלתא פרסי. ותנא. כשנפנין, אין נפנין לא לפניהן, ולא לצדדיהן, אלא לאחוריהן. ועתה נפשנו יבשה אין כל. אמרו.

עתיד מן זה שתיפח במעיהם, כלום יש ילוד אשה שמכניס ואינו מוציא? וכשנאמרו דברים לפני רבי ישמעאל, אמר להם. אל תקרי אבירים, אלא איברים דבר שנבלע במאתים וארבעים ושמונה איברים. אלא מה אני מקיים ויתד תהיה לך על אזניך בדברים שבאין להם ממדינת הים. דבר אחר.
מאי דכתיב. אם ישך הנחש בלוא לחש ואין יתרון לבעל הלשון, אם ראית דור שהשמים משתכין כנחשת מלהוריד טל ומטר בשביל לוחשי לחישות שאין בדור. מאי תקנתן ילכו אצל מי שיודע ללחוש, דכתיב. יגיד עליו רעו, ואין יתרון לבעל הלשון.

ומי שאפשר לו ללחוש ואינו לוחש, מה הנאה יש לו? ואם לחש ולא נענה, מאי תקנתיה? ילך אצל חסיד שבדור, וירבה עליו בתפלה, שנאמר. ויצו עליה במפגיע, ואין פגיעה אלא תפילה, שנאמר. ואתה אל תתפלל בעד העם הזה ואל תשא בעדם רנה ותפלה ואל תפגע בי. ואם לחש ועלתה בידו,

ומגיס דעתו עליו מביא אף לעולם, שנאמר. מקנה אף על עולה. רבא אמר. שני תלמידי חכמים שיושבין בעיר אחת ואין נוחין זה לזה בהלכה מתקנאין באף ומעלין אותו, שנאמר. מקנה אף על עולה. אמר ריש לקיש, מאי דכתיב. אם ישך הנחש בלוא לחש ואין יתרון לבעל הלשון,

אמר להם. ואין יתרון לבעל הלשון. אמר רבי אמי. אין תפלתו של אדם נשמעת אלא אם כן משים נפשו בכפו, שנאמר. נשא לבבנו אל כפים, איני?. והא אוקים שמואל אמורא עליה ודרש. ויפתוהו בפיהם ובלשונם יכזבו לו ולבם לא נכון עמו ולא נאמנו בבריתו, ואף על פי כן והוא רחום יכפר עון וגו׳.

נאמרה עצירה בגשמים ונאמרה עצירה באשה, נאמרה עצירה באשה, שנאמר. כי עצר עצר ה׳ בעד כל רחם, ונאמרה עצירה בגשמים, דכתיב. ועצר את השמים. נאמר לידה באשה ונאמר לידה בגשמים, נאמר לידה באשה, דכתיב. ותהר ותלד בן, ונאמר לידה בגשמים, דכתיב. והולידה והצמיחה. נאמר פקידה באשה, ונאמר פקידה בגשמים.

אם לשבט בהרים ובגבעות, אם לחסד ימצאהו לארצו בשדות ובכרמים. אם לשבט לאילנות, אם לארצו לזרעים, אם לחסד ימצאהו בורות שיחין ומערות. בימי רבי שמואל בר נחמני הוה כפנא ומותנא, אמרי. היכי נעביד? ניבעי רחמי אתרתי לא אפשר. אלא ליבעי רחמי אמותנא, וכפנא ניסבול.

הנכנס למוד את גרנו, אומר. יהי רצון מלפניך ה׳ אלהינו שתשלח ברכה במעשה ידנו. התחיל למוד, אומר. ברוך השולח ברכה בכרי הזה. מדד ואחר כך בירך הרי זו תפלת שוא, לפי שאין הברכה מצויה לא בדבר השקול, ולא בדבר המדוד, ולא בדבר המנוי,
צונן לתוך צונן דברי הכל מותר. חם לתוך צונן, וצונן לתוך חם, רב אמר. עילאה גבר. ושמואל אמר. תתאה גבר. תנן.

נטף מרוטבו על החרס וחזר אליו יטול את מקומו. קא סלקא דעתך בחרס צוננת. בשלמא לרב דאמר עילאה גבר, משום הכי יטול את מקומו דאזל רוטב מרתח ליה לחרס, והדר חרס מרתח ליה לרוטב. וכי הדר רוטב אפסח קא מטוי פסח מחמת חמימותא דחרס, ורחמנא אמר צלי אש, ולא צלי מחמת דבר אחר.

שאני סיכה, דמשהו בעלמא הוא דעבידא. תניא כוותיה דשמואל. חם לתוך חם אסור. וכן צונן שנתן לתוך חם אסור. חם לתוך צונן וצונן לתוך צונן מדיח. חם לתוך צונן מדיח כיון דחם הוא, אדמיקר ליה אי אפשר דלא בלע פורתא, קליפה מיהא ניבעי. אלא אימא. חם לתוך צונן קולף,

חם לתוך צונן קולף, צונן לתוך צונן מדיח. אמר מר. צונן לתוך צונן מדיח. אמר רב הונא. לא שנו אלא שלא מלחו, אבל מלחו אסור. דאמר שמואל. מליח הרי הוא כרותח. כבוש הרי הוא כמבושל. אמר רבא. הא דאמר שמואל מליח הרי הוא כרותח (וכו׳) לא (אמרן) שנו אלא שלא נאכל מחמת מלחו,

ולא אמרן אלא דלית ביה פילי, אבל אית ביה פילי אסור. ואי מתובל בתבלי אסור. אמר רב. בשר שחוטה שמן, שצלאו עם בשר נבילה כחוש אסור. מאי טעמא מפטמי מהדדי. ולוי אמר.

אפילו בשר שחוטה כחוש, שצלאו עם בשר נבילה שמן מותר. מאי טעמא ריחא בעלמא הוא, וריחא לאו מילתא היא. עביד לוי עובדא בי ריש גלותא בגדי ודבר אחר. מיתיבי. אין צולין שני פסחים כאחד מפני התערובת. מאי לאו תערובת טעמים, וקשיא ללוי. לא, מפני תערובת גופין. הכי נמי מסתברא, מדקתני סיפא. אפילו גדי וטלה.

אי אמרת בשלמא מפני גופין היינו דקתני אפילו גדי וטלה. אלא אי אמרת מפני תערובת טעמים, מה לי גדי וטלה מה לי גדי וגדי. אלא מאי, על כרחיך מפני תערובת גופין הוא דאסור, אבל תערובת טעמים שרי, לימא תיהוי תיובתיה דרב. אמר רבי ירמיה. הכא במאי עסקינן, כגון שצלאו בשתי קדירות. בשתי קדירות סלקא דעתך?. אלא אימא. כעין שתי קדירות.

והכי קאמר. אין צולין שני פסחים כאחד מפני תערובת. מאי תערובת תערובת טעמים. ואפילו כעין שתי קדירות, דליכא תערובת טעמים אסור משום תערובת גופין, ואפילו גדי וטלה. אמר רב מרי כתנאי. הרודה פת חמה ונתנה על פי חבית יין של תרומה רבי מאיר אוסר, ורבי יהודה מתיר.

ללוי, ודאי תנאי היא. לרב, נימא תנאי היא? אמר לך רב. דכולי עלמא ריחא מילתא היא, לאו איתמר עלה דההיא, אמר רבה בר בר חנה אמר ריש לקיש. בפת חמה וחבית פתוחה דברי הכל אסור. בפת צוננת וחבית מגופה דברי הכל מותר. לא נחלקו אלא בפת חמה וחבית חתומה, פת צוננת וחבית פתוחה.

והא נמי כפת חמה וחבית פתוחה דמיא. תני רב כהנא בריה דרב חיננא סבא. פת שאפאה עם צלי בתנור אסור לאכלה בכותחא. ההיא ביניתא דאיטווא בהדי בישרא, אסרה רבא מפרזיקיא למיכליה בכותחא. מר בר רב אשי אמר. אפילו במילחא נמי אסורה, משום דקשיא לריחא ולדבר אחר. מתני׳ חמשה דברים באין בטומאה,

קא משמע לן דראש חדש איקרי מועד, כדאביי, דאמר אביי. תמוז דהאי שתא
וליפלגו בקנה וחזר וקנה דאין צריך לברך, להודיעך כחו דרבי יהודה. כח דהתירא עדיף ליה. מברך על הרעה כו׳. היכי דמי? כגון דשקל בדקא בארעיה, אף על גב דטבא היא לדידיה, דמסקא ארעא שירטון ושבחא, השתא מיהא רעה היא. ועל הטובה כו׳. היכי דמי? כגון דאשכח מציאה,

אף על גב דרעה היא לדידיה, דאי שמע בה מלכא שקיל לה מיניה, השתא מיהא טובה היא. היתה אשתו מעוברת ואמר. יהי רצון שתלד כו׳ הרי זו תפלת שוא. ולא מהני רחמי? מתיב רב יוסף. ואחר ילדה בת ותקרא את שמה דינה. מאי ואחר? אמר רב. לאחר שדנה לאה דין בעצמה ואמרה. שנים עשר שבטים עתידין לצאת מיעקב,

ששה יצאו ממני וארבעה מן השפחות, הרי עשרה. אם זה זכר, לא תהא אחותי רחל כאחת השפחות, מיד נהפכה לבת, שנאמר. ותקרא את שמה דינה. אין מזכירין מעשה נסים. ואיבעית אימא. מעשה דלאה בתוך ארבעים יום הוה. כדתניא. שלשה ימים הראשונים יבקש אדם רחמים שלא יסריח.

משלשה ועד ארבעים יבקש רחמים שיהא זכר. מארבעים יום ועד שלשה חדשים יבקש רחמים שלא יהא סנדל. משלשה חדשים ועד ששה יבקש רחמים שלא יהא נפל. מששה ועד תשעה יבקש רחמים שיצא בשלום. ומי מהני רחמי? והאמר רב יצחק בריה דרב אמי. איש מזריע תחלה יולדת נקבה, אשה מזרעת תחלה יולדת זכר. שנאמר. אשה כי תזריע וילדה זכר.

אמר. מובטח אני שאין זה בתוך ביתי. ועליו הכתוב אומר. משמועה רעה לא יירא נכון לבו בטח בה׳. אמר רבא. כל היכי דדרשת להאי קרא מרישיה לסיפיה מדריש, מסיפיה לרישיה מדריש. מרישיה לסיפיה מדריש משמועה רעה לא יירא, מה טעם? נכון לבו בטח בה׳. מסיפיה לרישיה מדריש נכון לבו בטח בה׳, משמועה רעה לא יירא.

אמר ליה. ההוא בדברי תורה כתיב. יהודה בר נתן הוה שקיל ואזיל בתריה דרב המנונא. אתנח. אמר ליה. יסורים בעי ההוא גברא לאתויי אנפשיה? דכתיב. כי פחד פחדתי ויאתיני ואשר יגרתי יבא לי. והא כתיב. אשרי אדם מפחד תמיד. ההוא בדברי תורה כתיב. הנכנס לכרך. תנו רבנן. בכניסתו מהו אומר?

ותצעידני לשלום, ותצילני מכף כל אויב ואורב בדרך. אמר רב מתנא. לא שנו אלא בכרך שאין דנין והורגין בו, אבל בכרך שדנין והורגין בו לית לן בה. איכא דאמרי, אמר רב מתנא. אפילו בכרך שדנין והורגין בו, זימנין דלא מתרמי ליה אינש דיליף ליה זכותא. תנו רבנן. הנכנס לבית המרחץ, אומר.

תנו כבוד לאלהי ישראל, הרפו ממני עד שאכנס ואעשה רצוני ואבא אליכם. אמר אביי. לא לימא אינש הכי, דלמא שבקי ליה ואזלי. אלא לימא. שמרוני שמרוני, עזרוני עזרוני, סמכוני סמכוני, המתינו לי המתינו לי עד שאכנס ואצא, שכן דרכן של בני אדם.
ויגזור על ימין ורעב ויאכל על שמאל ולא שבעו איש בשר זרועו יאכלו, אל תקרי בשר זרועו אלא בשר זרעו. בעון עינוי הדין, ועיוות הדין, וקלקול הדין, וביטול תורה חרב וביזה רבה, ודבר ובצורת בא, ובני אדם אוכלין ואינן שבעין, ואוכלין לחמם במשקל.

דכתיב. והבאתי עליכם חרב נוקמת נקם ברית וגו׳. ואין ברית אלא תורה, שנאמר. אם לא בריתי יומם ולילה וגו׳, וכתיב. בשברי לכם מטה לחם ואפו עשר נשים וגו׳, וכתיב. יען וביען במשפטי מאסו.

ובני אדם מתמעטין, והדרכים משתוממין. שנאמר. ואם באלה לא תוסרו לי אל תקרי באלה, אלא באלה. וכתיב. והשלחתי בכם את חית השדה וגו׳, וכתיב בשבועת שקר. ולא תשבעו בשמי לשקר וחללת את שם אלהיך,

ובאין אחרים ויושבין במקומן. שנאמר. כי את כל התועבות האל עשו אנשי הארץ וגו׳, וכתיב. ותטמא הארץ ואפקוד עונה עליה וגו׳, וכתיב. ולא תקיא הארץ אתכם בטמאכם אותה. ובעבודה זרה כתיב. ונתתי את פגריכם וגו׳,

דאמר רבי גוריון ואיתימא רב יוסף ברבי שמעיה. בזמן שהצדיקים בדור צדיקים נתפסים על הדור, אין צדיקים בדור תינוקות של בית רבן נתפסים על הדור. אמר רבי יצחק בר זעירי, ואמרי לה אמר רבי שמעון בן נזירא. מאי קראה אם לא תדעי לך היפה בנשים צאי לך בעקבי הצאן וגו׳, ואמרינן. גדיים הממושכנין על הרועים.

חזא דהוה ביה פילי בגופיה. הוה קא בכי וקא נתרן דמעת עיניה וקמצוחא ליה. אמר לו. אוי לי שראיתיך בכך. אמר לו. אשריך שראיתני בכך, שאילמלא לא ראיתני בכך לא מצאת בי כך. דמעיקרא כי הוה מקשי רבי שמעון בן יוחי קושיא, הוה מפרק ליה רבי פנחס בן יאיר תריסר פירוקי.