portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
תדע, שהרי העיד (יוסף) בן יועזר איש צרידה על איל קמצא דכן, ועל משקין בית מטבחיא דכן. הניחא לשמואל, דאמר דכן מלטמא טומאת אחרים, אבל טומאת עצמן יש להן שפיר. אלא לרב, דאמר דכן ממש מאי איכא למימר? אמר רב נחמן בר יצחק. אחדא. והא כדבריו קאמר, דנפישי. ועוד, והא וכן קתני.

תירגמא על דם, דאמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. מנין לדם קדשים שאינו מכשיר שנאמר. על הארץ תשפכנו כמים, דם שנשפך כמים מכשיר, דם שאינו נשפך כמים אינו מכשיר. מתקיף לה רב שמואל בר אמי. הרי דם התמצית דנשפך כמים, ואינו מכשיר. אמר ליה רבי זירא.

הנח לדם התמצית, דאפילו בחולין נמי לא מכשיר. קבלה מיניה רב שמואל בר אמי, דאמר רחמנא. רק חזק לבלתי אכל הדם כי הדם הוא הנפש, דם שהנפש יוצאה בו קרוי דם, דם שאין הנפש יוצאה בו אינו קרוי דם. תא שמע. דם שנטמא וזרקו, בשוגג הורצה, במזיד לא הורצה.

מדרבנן, ודלא כרבי יוסי בן יועזר איש צרידה. תא שמע. על מה הציץ מרצה על הדם ועל הבשר ועל החלב שנטמא, בין בשוגג בין במזיד, בין באונס בין ברצון, בין ביחיד בין בצבור. מדרבנן, ודלא (כיוסף) בן יועזר איש צרידה. תא שמע. ונשא אהרן את עון הקדשים. וכי איזה עון הוא נושא?

אם עון פיגול הרי כבר נאמר לא ירצה. אם עון נותר הרי כבר נאמר לא יחשב. הא אינו

נושא
תא שמע. היו כתובין גיפטית, מדית, עיברית, עילמית, יוונית, אף על פי שלא ניתנו לקרות בהן מצילין אותן מפני הדליקה. תיובתא דרב הונא. אמר לך רב הונא. תנאי היא, דתניא. היו כתובין תרגום ובכל לשון מצילין אותן מפני הדליקה. רבי יוסי אומר. אין מצילין אותן מפני הדליקה.

אמר רבי יוסי. מעשה באבא חלפתא שהלך אצל רבן גמליאל בריבי לטבריא, ומצאו שהיה יושב על שלחנו של יוחנן הנזוף ובידו ספר איוב תרגום, והוא קורא בו. אמר לו. זכור אני ברבן גמליאל אבי אביך שהיה עומד על גבי מעלה בהר הבית, והביאו לפניו ספר איוב תרגום,

הרבה שבתורה אין מצילין אותן מפני הדליקה, אלא נשרפים במקומן [הן ואזכרותיהן]. מכאן אמרו. כותבי ברכות כשורפי תורה. מעשה באחד שהיה כותב בצידן, באו והודיעו את רבי ישמעאל, והלך רבי ישמעאל לבודקו. כשהיה עולה בסולם הרגיש בו, נטל טומוס של ברכות ושקען בספל של מים.

ובלשון הזה אמר לו רבי ישמעאל. גדול עונש האחרון מן הראשון. בעא מיניה ריש גלותא מרבה בר רב הונא. היו כתובין בסם ובסיקרא בקומוס ובקנקנתום, בלשון הקדש, מצילין אותן מפני הדליקה או אין מצילין? תיבעי למאן דאמר מצילין, תיבעי למאן דאמר אין מצילין. תיבעי למאן דאמר אין מצילין הני מילי היכא דכתיבי תרגום ובכל לשון,

תרגום שבתורה מאי ניהו? יגר שהדותא, ואף על גב דלית בה שמונים וחמש אותיות. כי תניא ההיא להשלים. איבעיא להו. הני שמונים וחמש אותיות, מכונסות או מפוזרות? רב הונא אמר. מכונסות. רב חסדא אמר. אפילו מפוזרות. מיתיבי. ספר תורה שבלה, אם יש בו ללקט שמונים וחמש אותיות,

כגון פרשת ויהי בנסוע הארון מצילין, ואם לאו אין מצילין. תיובתא דרב הונא. תרגמה רב חסדא אליבא דרב הונא
גמ׳ כשתמצא לומר, לדברי רבי ישמעאל. זריקה בכלל שפיכה. ולא שפיכה בכלל זריקה. לדברי רבי עקיבא. לא שפיכה בכלל זריקה, ולא זריקה בכלל שפיכה. רבי שמלאי איקלע לפדיון הבן, בעו מיניה. פשיטא על פדיון הבן אשר קדשנו במצותיו וצונו על פדיון הבן אבי הבן מברך.

הדרן עלך פרק ערבי פסחים והדרן עלך וסליקא לה מסכת פסחים הדרן עלך מסכת פסחים והדרך עלן. דעתן עלך מסכת פסחים ודעתך עלן. לא נתנשי מנך מסכת פסחים ולא תתנשי מנן, לא בעלמא הדין ולא בעלמא דאתי. יהי רצון מלפניך אדוני אלהינו ואלהי אבותינו,
כל אלו שאמרו אסורין לישא במועד מותרין לישא ערב הרגל, קשיא לכולהו. לא קשיא למאן דאמר משום שמחה עיקר שמחה חד יומא הוא. למאן דאמר משום טירחא עיקר טירחא חד יומא הוא.

למאן דאמר משום ביטול פריה ורביה, לחד יומא לא משהי איניש נפשיה. ודאין מערבין שמחה בשמחה מנלן? דכתיב. ויעש שלמה בעת ההיא את החג וכל ישראל עמו קהל גדול מלבוא חמת עד נחל מצרים לפני ה׳ אלהינו שבעת ימים ושבעת ימים ארבעה עשר יום.

הכא נמי. מיעבד ליעבדו, מיכל לא ניכלו ולא לישתו. אין שמחה בלא אכילה ושתיה. ומשכן דדחי שבת מנלן? אילימא מדכתיב. ביום הראשון, וביום השביעי, דלמא שביעי לקרבנות. אמר רב נחמן בר יצחק, אמר קרא. ביום עשתי עשר יום. מה יום כולו רצוף, אף עשתי עשר כולן רצופין.

ודלמא ימים הראויין? כתיב קרא אחרינא. ביום שנים עשר יום. מה יום כולו רצוף, אף שנים עשר יום כולן רצופין. ודלמא הכא נמי ימים הראויין. אם כן, תרי קראי למה לי? ומקדש דדוחה יום הכפורים, מנלן? אילימא מדכתיב. ארבעה עשר יום, ודלמא ימים הראויין. גמר יום יום מהתם.

שמחים שנהנו מזיו השכינה, וטובי לב שכל אחד ואחד נתעברה אשתו בבן זכר, על כל הטובה שיצתה בת קול ואמרה להם. כולכם מזומנין לחיי העולם הבא. לדוד עבדו ולישראל עמו. בשלמא לישראל עמו דאחיל להו עון יום הכפורים, אלא לדוד עבדו מאי היא?

וכתיב. כל חפצים לא ישוו בה דאפילו חפצי שמים לא ישוו בה. כאן במצוה שאפשר לעשותה על ידי אחרים, כאן במצוה שאי אפשר לעשותה על ידי אחרים. אמרו ליה. מאי בעית הכא? אמר להו, דאמר לי אבא. זיל גבייהו דליברכוך. אמרו ליה. יהא רעוא דתזרע ולא תחצד, תעייל ולא תיפוק,

בנות ישראל שהגיעו לפירקן ולא הגיעו לשנים, עניות טופלות אותן בסיד, עשירות טופלות אותן בסולת, בנות מלכים בשמן המור, שנאמר. ששה חדשים בשמן המור. מאי שמן המור? רב הונא בר חייא אמר. סטכת, רב ירמיה בר אמי אמר. שמן זית שלא הביא שליש. תניא, רבי יהודה אומר.
אחד ממאתים צופים שנתנבאו להם לישראל. מיהוה טובא הוו, כדתניא. הרבה נביאים עמדו להם לישראל, כפלים כיוצאי מצרים. אלא נבואה שהוצרכה לדורות נכתבה, ושלא הוצרכה לא נכתבה. רבי שמואל בר נחמני אמר. אדם הבא משתי רמות שצופות זו את זו. רבי חנין אמר. אדם הבא מבני אדם שעומדין ברומו של עולם. ומאן נינהו? בני קרח,

דכתיב. ובני קרח לא מתו, תנא משום רבינו. מקום נתבצר להם בגיהנם, ועמדו עליו. שבע נביאות מאן נינהו? שרה, מרים, דבורה, חנה, אביגיל, חולדה ואסתר. שרה, דכתיב. אבי מלכה ואבי יסכה, ואמר רבי יצחק. יסכה זו שרה, ולמה נקרא שמה יסכה שסכתה ברוח הקדש, שנאמר. כל אשר תאמר אליך שרה שמע בקולה.

וכיון שהשליכוהו ליאור, עמד אביה וטפחה על ראשה, ואמר לה. בתי היכן נבואתיך? היינו דכתיב. ותתצב אחותו מרחוק לדעה. לדעת מה יהא בסוף נבואתה. דבורה, דכתיב. ודבורה אשה נביאה אשת לפידות, מאי אשת לפידות? שהיתה עושה פתילות למקדש. והיא יושבת תחת תומר. מאי שנא תחת תומר?

אף ישראל שבאותו הדור לא היה להם אלא לב אחד לאביהן שבשמים. חנה דכתיב. ותתפלל חנה ותאמר עלץ לבי בה׳ רמה קרני בה׳. רמה קרני, ולא רמה פכי. דוד ושלמה שנמשחו בקרן נמשכה מלכותן, שאול ויהוא שנמשחו בפך לא נמשכה מלכותן. אין קדוש כה׳ כי אין בלתך, אמר רב יהודה בר מנשיא.

אל תקרי בלתך, אלא לבלותך. שלא כמדת הקדוש ברוך הוא מדת בשר ודם. מדת בשר ודם מעשה ידיו מבלין אותו, אבל הקדוש ברוך הוא מבלה מעשה ידיו. ואין צור כאלהינו, אין צייר כאלהינו. אדם צר צורה על גבי הכותל ואינו יכול להטיל בה רוח ונשמה, קרבים ובני מעים. אבל הקדוש ברוך הוא צר צורה בתוך צורה,

ומטיל בה רוח ונשמה, קרבים ובני מעים. אביגיל, דכתיב. והיה היא רוכבת על החמור ויורדת בסתר ההר. בסתר ההר? מן ההר מיבעי ליה. אמר רבה בר שמואל. על עסקי דם הבא מן הסתרים. נטלה דם והראתה לו. אמר לה. וכי מראין דם בלילה? אמרה לו. וכי דנין דיני נפשות בלילה? אמר

מיני ומינך תסתיים שמעתא. דאיגיירא ונסבה יהושע. ומי הוו
אף שחר זה מפציע לכאן ולכאן. אמר רבי זירא. למה נמשלה אסתר לאילה לומר לך.

אלא למאן דאמר אסתר לא ניתנה לכתוב, מאי איכא למימר? מוקים לה כרבי בנימין בר יפת אמר רבי אלעזר. דאמר רבי בנימין בר יפת אמר רבי אלעזר. למה נמשלו תפלתן של צדיקים כאילת לומר לך. מה אילה זו כל זמן שמגדלת קרניה מפצילות, אף צדיקים, כל זמן שמרבין בתפלה תפלתן נשמעת. שחטו את התמיד.

אימת? אילימא בשאר ימות השנה, לא סגיא דלאו כהן גדול? אלא ביום הכפורים, מאור הלבנה מי איכא? הכי קאמר. וביום הכפורים כי אמר ברק ברקאי הורידו כהן גדול לבית הטבילה. תני אבוה דרבי אבין. לא זו בלבד אמרו, אלא אף מליקת העוף וקמיצת מנחה בלילה תשרף.

בשלמא עולת העוף מאי דהוה הוה. אלא קומץ, נהדרה ונהדר ונקמצה ביממא? הוא תני לה והוא אמר לה. כלי שרת מקדשין אפילו שלא בזמנו. מיתיבי, זה הכלל. כל הקרב ביום קדוש ביום, וכל הקרב בלילה קדוש בלילה,

וכל הקרב בין ביום ובין בלילה קדוש בין ביום ובין בלילה. קתני מיהת. כל הקרב ביום קדוש ביום, ביום אין, בלילה לא. דילמא אינו קדוש ליקרב, אבל קדוש ליפסל. מתיב רבי זירא. סידר את הלחם ואת הבזיכין אחר השבת, והקטיר את הבזיכין בשבת פסולה. כיצד יעשה? יניחנו לשבת הבאה. שאפילו עמדה על השלחן ימים רבים אין בכך כלום.
נאמרה הבאה בעומר, ונאמרה הבאה בשתי הלחם. מה הבאה האמורה בעומר מכשירין דוחין את השבת. אף הבאה האמורה בשתי הלחם מכשירין דוחין את השבת. מופני. דאי לא מופני, איכא למיפרך. מה לעומר, שכן אם מצא קצור קוצר, תאמר בשתי הלחם, שאם מצא קצור אינו קוצר. לאיי אפנויי מופני.

מכדי כתיב והבאתם את עומר ראשית קצירכם אל הכהן, מיום הביאכם למה לי? שמע מינה לאפנויי. ואכתי. מופנה מצד אחד הוא, ושמעינן ליה לרבי אליעזר דאמר מופנה מצד אחד למידין ומשיבין. תביאו רבויא הוא. למעוטי מאי, אילימא למעוטי לולב והתניא. לולב וכל מכשיריו דוחין את השבת, דברי רבי אליעזר.

אילימא לטלטול איצטריך קרא למישרי טלטול?. אלא למכשיריו. ורבנן? ההוא מיבעי ליה ביום ולא בלילה. ורבי אליעזר, ביום ולא בלילה מנא ליה? נפקא ליה מושמחתם לפני ה׳ אלהיכם שבעת ימים ימים ולא לילות. ורבנן איצטריך, סלקא דעתך אמינא נילף שבעת ימים מסוכה.

אלא גמר שבעת ימים מלולב. מה להלן מכשיריו דוחין את השבת, אף כאן נמי מכשיריו דוחין את השבת. וליכתוב רחמנא בסוכה, וניתי הנך וליגמרו מיניה. משום דאיכא למיפרך. מה לסוכה שכן נוהגת בלילות כבימים. מצה וכל מכשיריה דוחין את השבת, דברי רבי אליעזר. מנא ליה לרבי אליעזר הא? אי מעומר ושתי הלחם שכן צורך גבוה.

כבימים. אי ממצה שכן נוהגת בנשים כבאנשים. אלא אמר קרא. יום תרועה יהיה לכם. יום אפילו בשבת. ולמאי? אילימא לתקיעה, הא תנא דבי שמואל כל מלאכת עבודה לא תעשו יצתה תקיעת שופר ורדיית הפת שהיא חכמה ואינה מלאכה. אלא למכשירין. ורבנן? ההוא מיבעי ליה ביום ולא בלילה. ורבי אליעזר ביום ולא בלילה מנא ליה?
או דילמא זימנין דרפי ונפיל, ואתי לאתויי ארבע אמות ברשות הרבים. תיקו. תנן התם. ולא ברצועה שבין קרניה. אמר רבי ירמיה בר אבא. פליגי בה רב ושמואל. חד אמר. בין לנוי בין לשמר אסור. וחד אמר. לנוי אסור, ולשמר מותר. אמר רב יוסף. תסתיים דשמואל הוא דאמר לנוי אסור, לשמר מותר.

דאמר רב הונא בר חייא אמר שמואל. הלכה כחנניא. אמר ליה אביי. אדרבה, תסתיים דשמואל הוא דאמר בין לנוי בין לשמר אסור. דאמר רב יהודה אמר שמואל. מחליפין לפני רבי, של זו בזו מהו? אמר לפניו רבי ישמעאל ברבי יוסי, כך אמר אבא. ארבע בהמות יוצאות באפסר הסוס הפרד והגמל והחמור. לאו למעוטי גמל בחטם?

סמי הא מקמי הא. ומאי חזית דמסמית הא מקמי הא? סמי הא מקמי הא. רב חייא בר אשי אמר רב. בין לנוי בין לשמר אסור. ורב חייא בר אבין אמר שמואל. לנוי אסור, לשמר מותר. מיתיבי. קשרה בעליה במוסרה כשרה.

ורב יוסף אמר. הואיל ואדם מושך בהם את הבהמה. מי לא תניא. מקל של בהמה, של מתכת מקבל טומאה. מה טעם? הואיל ואדם רודה בהן. הכא נמי, הואיל ואדם מושך בהן. וטובלן במקומן. והאיכא חציצה. אמר רבי אמי. בשריתכן. לימא רבי אמי כרב יוסף סבירא ליה, דאי כרבי יצחק נפחא, דאמר.

בבאין מנוי אדם לנוי בהמה כיון דריתכן, עבד בהו מעשה ופרחה לה טומאה מינייהו. דתנן. כל הכלים יורדין לידי טומאתן במחשבה, ואין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה. סבר לה כרבי יהודה דאמר מעשה לתקן לאו מעשה הוא. דתניא, רבי יהודה אומר. לא אמרו שינוי מעשה לתקן אלא לקלקל.

במתניתא תני במחוללין. שאל תלמיד אחד מגליל העליון את רבי אליעזר. שמעתי שחולקין בין טבעת לטבעת. אמר לו. שמא לא שמעת אלא לענין שבת. דאי לענין טומאה, דא ודא חדא היא. ולענין טומאה דא ודא אחת היא? והתנן. טבעת אדם טמאה, וטבעת בהמה וכלים ושאר כל הטבעות טהורות.

מחט שניטל חורה או עוקצה טהורה. כי קאמר ליה בשלימה. ובשלימה דא ודא אחת היא? והתנן. מחט שהעלתה חלודה, אם מעכב את התפירה טהורה, ואם לאו טמאה. ואמרי דבי רבי ינאי. והוא שרישומה ניכר. כי קאמר ליה, בשיפא קאמר ליה. ובשיפא דא ודא אחת היא? והתניא.

מתני׳ חמור יוצא במרדעת בזמן שהיא קשורה בו. זכרים יוצאין לבובין. רחלות יוצאות שחוזות, כבולות וכבונות. העזים יוצאות צרורות. רבי יוסי אוסר בכולן, חוץ מן הרחלין הכבונות. רבי יהודה אומר. עזים יוצאות צרורות ליבש, אבל לא לחלב. גמ׳
במזיד לא יאכל, ולא שנא. מאי ולא שנא? רבה ורב יוסף דאמרי תרווייהו להיתירא.

דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. חמין שהוחמו כל צורכן מותרין מפני שמצטמק ורע לו. ותבשיל שבישל כל צורכו אסור מפני שמצטמק ויפה לו, וכל המצטמק ויפה לו, כגון כרוב ופולים ובשר טרוף אסור, וכל המצטמק ורע לו מותר. קתני מיהא תבשיל שלא בישל כל צורכו. בשלמא לרב נחמן בר יצחק לא קשיא.

כאן קודם גזרה, כאן לאחר גזרה. אלא רבה ורב יוסף דאמרי להיתירא, אי קודם גזרה קשיא מזיד. אי לאחר גזרה קשיא נמי שוגג. קשיא. מאי גזירתא? דאמר רב יהודה בר שמואל אמר רבי אבא אמר רב כהנא אמר רב. בתחילה היו אומרים המבשל בשבת, בשוגג יאכל, במזיד לא יאכל, והוא הדין לשוכח.

דרבי מאיר אדרבי מאיר לא קשיא. הא לכתחילה, הא דיעבד. דרבי יהודה אדרבי יהודה נמי לא קשיא. כאן בגרופה וקטומה, כאן בשאינה גרופה וקטומה. איבעיא להו. עבר ושהה מאי? מי קנסוה רבנן, או לא? תא שמע, דאמר שמואל בר נתן אמר רבי חנינא. כשהלך רבי יוסי לציפורי מצא חמין שנשתהו על גבי כירה ולא אסר להן,

בית הלל אומרים. אף מחזירין. אמר רב ששת. לדברי האומר מחזירין, אפילו בשבת. ואף רבי אושעיא סבר אף מחזירין אפילו בשבת. דאמר רבי אושעיא. פעם אחת היינו עומדים לעילא מרבי חייא רבה והעלנו לו קומקמוס של חמין מדיוטא התחתונה לדיוטא העליונה,

ומזגנו לו את הכוס, והחזרנוהו למקומו, ולא אמר לנו דבר. אמר רבי זריקא אמר רבי אבא אמר רבי תדאי. לא שנו אלא שעודן בידו, אבל הניחן על גבי קרקע אסור. אמר רבי אמי. רבי תדאי דעבד לגרמיה הוא דעבד. אלא הכי אמר רבי חייא אמר רבי יוחנן. אפילו הניחה על גבי קרקע מותר.

אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי. האי כופח היכי דמי? אי ככירה דמי, אפילו בגפת ובעצים נמי. אי כתנור דמי, אפילו בקש ובגבבא נמי לא. אמר ליה. נפיש הבליה מדכירה וזוטר הבליה מדתנור. היכי דמי כופח, היכי דמי כירה? אמר רבי יוסי בר חנינא. כופח מקום שפיתת קדרה אחת.

מעשה שעשו אנשי טבריא והביאו סילון של צונן לתוך אמה של חמין. אמרו להם חכמים. אם בשבת כחמין שהוחמו בשבת, ואסורין ברחיצה ובשתיה. אם ביום טוב כחמין שהוחמו ביום טוב, ואסורין ברחיצה, ומותרין בשתיה. גמ׳
ומספרים בלשון הקדש כמלאכי השרת. שלשה כבהמה אוכלין ושותין כבהמה, ופרין ורבין כבהמה, ומוציאין רעי כבהמה. כל המסתכל בארבעה דברים רתוי לו שלא בא לעולם כו׳. בשלמא מה למעלה מה למטה מה לאחור לחיי. אלא לפנים מה דהוה הוה? רבי יוחנן ורבי אלעזר דאמרי תרוייהו.

רבי אבא אמר. זה המסתכל בקשת. רב יוסף אמר. זה העובר עבירה בסתר. מסתכל בקשת, דכתיב. כמראה הקשת אשר יהיה בענן ביום הגשם כן מראה הנגה סביב הוא מראה דמות כבוד ה׳. רב יוסף אמר. זה העובר עבירה בסתר, כדרבי יצחק. דאמר רבי יצחק. כל העובר עבירה בסתר, כאילו דוחק רגלי שכינה, שנאמר.

איני?. והאמר רבי אלעא הזקן. אם רואה אדם שיצרו מתגבר עליו ילך למקום שאין מכירין אותו, וילבש שחורין ויתעטף שחורין, ויעשה מה שלבו חפץ, ואל יחלל שם שמים בפרהסיא. לא קשיא. הא דמצי כייף ליה ליצריה, הא דלא מצי כייף ליצריה. דרש רבי יהודה ברבי נחמני מתורגמניה דריש לקיש. כל המסתכל בשלשה דברים עיניו כהות.

בקשת, ובנשיא, ובכהנים. בקשת דכתיב. כמראה הקשת אשר יהיה בענן ביום הגשם הוא מראה דמות כבוד ה׳. בנשיא דכתיב. ונתת מהודך עליו. המסתכל בכהנים בזמן שבית המקדש קיים, שהיו עומדין על דוכנן ומברכין את ישראל בשם המפורש. דרש רבי יהודה ברבי נחמני מתורגמניה דריש לקיש,

שנאמר. כי אבן מקיר תזעק וכפיס מעץ יעננה, וחכמים אומרים. נשמתו של אדם מעידה בו שנאמר משכבת חיקך שמור פתחי פיך, (אי זו היא דבר ששוכבת) אי זה הוא דבר ששרוי בחיקו של אדם הוי אומר. זו נשמה. רבי זריקא אמר. שני מלאכי השרת המלוין אותו, הן מעידין בו, שנאמר. כי מלאכיו יצוה לך לשמרך בכל דרכיך.

יצא מנחם, נכנס שמאי. שמאי אומר שלא לסמוך, הלל אומר לסמוך. הראשונים היו נשיאים, ושניים להם אבות בית דין. גמ׳ תנו רבנן. שלשה מזוגות הראשונים שאמרו שלא לסמוך, ושנים מזוגות האחרונים שאמרו לסמוך (הראשונים) היו נשיאים, ושניים להם אבות בית דין, דברי רבי מאיר.

אראה בנחמה אם לא שפכת דם נקי, שהרי אמרו חכמים. אין עדים זוממין נהרגין עד שיזומו שניהם, ואין לוקין עד שיזומו שניהם, ואין משלמין ממון עד שיזומו שניהם. מיד קבל עליו יהודה בן טבאי שאינו מורה הלכה אלא בפני שמעון בן שטח. כל ימיו של יהודה בן טבאי היה משתטח על קברו של אותו הרוג, והיה קולו נשמע.

שמעון בן שטח נשיא אב בית דין בפני נשיא מי מורה הלכה? לא, מאי קבל עליו דקאמר לאצטרופי, דאפילו אצטרופי נמי לא מצטריפנא. יצא מנחם ונכנס שמאי כו׳. להיכן יצא? אביי אמר. יצא לתרבות רעה. רבא אמר. יצא לעבודת המלך. תניא נמי הכי. יצא מנחם לעבודת המלך, ויצאו עמו שמונים זוגות תלמידים לבושין סיריקון.
ואחר כך שר צבא למלך יואב. אמר רב יצחק בר אדא, ואמרי לה אמר רב יצחק בריה דרב אידי. מאי קרא עורה כבודי עורה הנבל וכנור אעירה שחר. רבי זירא אמר. משה לעולם הוה ידע, ודוד נמי הוה ידע. וכיון דדוד הוה ידע, כנור למה ליה? לאתעורי משנתיה. וכיון דמשה הוה ידע, למה ליה למימר כחצות?

לדוד, שמרה נפשי כי חסיד אני. לוי ורבי יצחק. חד אמר. כך אמר דוד לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם, לא חסיד אני? שכל מלכי מזרח ומערב ישנים עד שלש שעות, ואני חצות לילה אקום להודות לך. ואידך, כך אמר דוד לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם, לא חסיד אני?

אמר רבי יהושע בריה דרב אידי. מאי קרא ואדברה בעדתיך נגד מלכים ולא אבוש. תנא. לא מפיבשת שמו, אלא איש בשת שמו, ולמה נקרא שמו מפיבשת? שהיה מבייש פני דוד בהלכה, לפיכך זכה דוד ויצא ממנו כלאב. ואמר רבי יוחנן. לא כלאב שמו אלא דניאל שמו, ולמה נקרא שמו כלאב שהיה מכלים פני מפיבשת בהלכה.

ועליו אמר שלמה בחכמתו בני אם חכם לבך ישמח לבי גם אני, ואומר. חכם בני ושמח לבי ואשיבה חרפי דבר. ודוד מי קרי לנפשיה חסיד? והכתיב לולא האמנתי לראות בטוב ה׳ בארץ חיים, ותנא משמיה דרבי יוסי. למה נקוד על לולא? אמר דוד לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם,

שמא יגרום החטא. כדרבי יעקב בר אידי, דרבי יעקב בר אידי רמי, כתיב. והנה אנכי עמך ושמרתיך בכל אשר תלך, וכתיב. ויירא יעקב מאד אמר. שמא יגרום החטא. כדתניא עד יעבר עמך ה׳, עד יעבר עם זו קנית. עד יעבר עמך ה׳ זו ביאה ראשונה, עד יעבר עם זו קנית זו ביאה שניה.

מכאן אמרו חכמים. ראוים היו ישראל ליעשות להם נס בימי עזרא כדרך שנעשה להם בימי יהושע בן נון. אלא שגרם החטא. וחכמים אומרים עד חצות. חכמים כמאן סבירא להו, אי כרבי אליעזר סבירא להו לימרו כרבי אליעזר. ואי כרבן גמליאל סבירא להו לימרו כרבן גמליאל.

אף שכיבה נמי קריאת שמע סמוך למטתו. מתיב מר בריה דרבינא, בערב מברך שתים לפניה ושתים לאחריה. ואי אמרת בעי לסמוך, הא לא קא סמך גאולה לתפלה, דהא בעי למימר השכיבנו. אמרי. כיון דתקינו רבנן השכיבנו כגאולה אריכתא דמיא. דאי לא תימא הכי, שחרית היכי מצי סמיך? והא אמר רבי יוחנן.

בתחלה אומר. ה׳ שפתי תפתח, ולבסוף הוא אומר. יהיו לרצון אמרי פי. אלא התם כיון דתקינו רבנן למימר ה׳ שפתי תפתח כתפלה אריכתא דמיא. הכא נמי, כיון דתקינו רבנן למימר השכיבנו כגאולה אריכתא דמיא. אמר רבי אלעזר, אמר רבי אבינא. כל האומר תהלה לדוד בכל יום שלש פעמים מובטח לו שהוא בן העולם הבא. מאי טעמא?

אילימא משום דאתיא באלף בית, נימא אשרי תמימי דרך דאתיא בתמניא אפין. אלא משום דאית ביה פותח את ידך, נימא הלל הגדול דכתיב ביה נתן לחם לכל בשר. אלא משום דאית ביה תרתי. אמר רבי יוחנן. מפני מה לא נאמר נון באשרי מפני שיש בה מפלתן של שונאי ישראל, דכתיב. נפלה לא תוסיף קום בתולת ישראל.

במערבא מתרצי לה הכי. נפלה ולא תוסיף לנפול עוד, קום בתולת ישראל. אמר רב נחמן בר יצחק. אפילו הכי, חזר דוד וסמכן ברוח הקדש, שנאמר סומך ה׳ לכל הנפלים. אמר רבי אלעזר בר אבינא. גדול מה שנאמר במיכאל יותר ממה שנאמר בגבריאל, דאילו במיכאל כתיב. ויעף אלי אחד מן השרפים.

ואילו גבי גבריאל כתיב. והאיש גבריאל אשר ראיתי בחזון בתחלה מעף ביעף וגו׳. מאי משמע דהאי אחד מיכאל הוא? אמר רבי יוחנן. אתיא אחד אחד. כתיב הכא ויעף אלי אחד מן השרפים, וכתיב התם. והנה מיכאל אחד השרים הראשונים בא לעזרני. תנא. מיכאל באחת,
קידושא בתרא, כי פשיט בגדי קדש ולביש בגדי חול, עביד ליה התם. תנו רבנן. ובא אהרן אל אהל מועד, למה הוא בא?

גמירי, חמש טבילות ועשרה קידושין טובל כהן גדול ומקדש בו ביום. ואי כסדרן, לא משכחת להו אלא שלש טבילות וששה קידושין. תניא, אמר רבי יהודה. מנין לחמש טבילות ועשרה קידושין שטובל כהן גדול ומקדש בו ביום? תלמוד לומר. ובא אהרן אל אהל מועד ופשט את בגדי הבד ורחץ בשרו במים במקום קדוש ולבש את בגדיו ויצא ועשה.

הא למדת שכל המשנה מעבודה לעבודה טעון טבילה. אמר רבי. מנין לחמש טבילות ועשרה קידושין שטובל כהן גדול ומקדש בו ביום, שנאמר. כתונת בד קודש ילבש ומכנסי בד יהיו על בשרו ובאבנט בד יחגור ובמצנפת בד יצנוף בגדי קדש הם ורחץ במים את בשרו ולבשם,

הא למדת שכל המשנה מעבודה לעבודה טעון טבילה. ואומר. בגדי קדש הם, הוקשו כל הבגדים כולן זה לזה. וחמש עבודות הן. תמיד של שחר בבגדי זהב, עבודת היום בבגדי לבן, אילו ואיל העם בבגדי זהב, כף ומחתה בבגדי לבן, תמיד של בין הערבים בבגדי זהב. ומנין שכל טבילה וטבילה צריכה שני קידושין?

תלמוד לומר. ופשט ... ורחץ, ורחץ ... ולבשרבי אלעזר ברבי שמעון אומר, קל וחומר. ומה במקום שאין טעון טבילה טעון קידוש, מקום שטעון טבילה אינו דין שטעון קידוש. אי מה להלן קידוש אחד, אף כאן קידוש אחד? תלמוד לומר. ובא אהרן אל אהל מועד ופשט את בגדי הבד אשר לבש, מה תלמוד לומר. אשר לבש, כלום אדם פושט אלא מה שלבש.

אלא להקיש פשיטה ללבישה. מה לבישה טעון קידוש אף פשיטה טעון קידוש. אמר רבי יהודה. מנין לחמש טבילות ועשרה קידושין שטובל כהן גדול ומקדש בו ביום? תלמוד לומר. ובא אהרן אל אהל מועד ורחץ את בשרו במים במקום קדוש, הא למדת שכל המשנה מעבודה לעבודה טעון טבילה. אשכחן מבגדי לבן לבגדי זהב,

בגדי זהב שכפרתן מרובה אינו דין שטעונין טבילה? איכא למפרך. מה לבגדי לבן שכן נכנס בהן לפני ולפנים. היינו דקתני, ואומר. בגדי קודש הם ורחץ את בשרו במים ולבשם. וחמש עבודות הן. תמיד של שחר בבגדי זהב, עבודת היום בבגדי לבן, אילו ואיל העם בבגדי זהב, כף ומחתה בבגדי לבן, תמיד של בין הערבים בבגדי זהב.

ומפקא מדרבי מאיר. דאילו רבי מאיר אמר. הך קידוש בתרא כשהוא לבוש מקדש, ואיהו אמר. כשהוא פושט מקדש. אמר רב אחא בר יעקב. הכל מודין בקידוש שני שלובש ואחר כך מקדש. מאי טעמא, דאמר קרא. או בגשתם אל המזבח, מי שאינו מחוסר אלא גישה, יצא זה שמחוסר לבישה וגישה. אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי.

ברוב שנים. ואף ריש לקיש סבר ברוב שנים, דאמר ריש לקיש. וכי מאחר ששנינו. רובו של אחד כמוהו, למה שנינו. רוב אחד בעוף ורוב שנים בבהמה? לפי ששנינו. הביאו לו את התמיד, קרצו ומירק אחר שחיטה על ידו, וקיבל את הדם וזרקו. יכול לא מירק יהא פסול. יכול לא מירק יהא פסול?. אם כן הויא ליה עבודה באחר, (ותנן).
מהו דתימא. כל שהוא לאפוקי מגרוגרת, ולעולם עד דאיכא כזית, קא משמע לן. מתקיף לה רב יצחק בריה דרב יהודה. אלא מעתה, חישב להוציא כל ביתו, הכי נמי דלא מיחייב עד דמפיק לכוליה?. התם בטלה דעתו אצל כל אדם. וכל אדם אין חייבין עליו אלא כשיעורו. מתניתין דלא כרבי שמעון בן אלעזר, דתניא. כלל אמר רבי שמעון בן אלעזר,

פשיטא, זיל הכא איכא שיעורא, וזיל הכא איכא שיעורא. מהו דתימא בעינן עקירה והנחה בחדא מחשבה והא ליכא קא משמע לן. בעי רבא. הוציא חצי גרוגרת לזריעה ותפחה, ונמלך עליה לאכילה, מהו? אם תמצי לומר. התם הוא דמיחייב דזיל הכא איכא שיעורא וזיל הכא איכא שיעורא, הכא,

כיון דבעידנא דאפקה לא הוה ביה שיעור אכילה לא מיחייב, או דילמא. כיון דאילו אישתיק ולא חשיב עליה מיחייב אמחשבה דזריעה השתא נמי מיחייב. ואם תמצי לומר. כיון דאילו אישתיק ולא חשיב עליה מיחייב אמחשבה דזריעה, השתא נמי מיחייב הוציא כגרוגרת לאכילה וצמקה ונמלך עליה לזריעה, מהו?

אילימא אסקופה רשות הרבים פטור? הא קא מפיק מרשות היחיד לרשות הרבים. אלא אסקופה רשות היחיד. בין שחזר והוציאן, בין שהוציאן אחר פטור? הא קא מפיק מרשות היחיד לרשות הרבים. אלא אסקופה כרמלית, והא קא משמע לן. טעמא דנח בכרמלית, הא לא נח בכרמלית מיחייב.

הגונב כיס בשבת חייב, שכבר נתחייב בגניבה קודם שיבא לידי איסור שבת. היה מגרר ויוצא פטור, שהרי איסור גניבה ואיסור שבת באין כאחד. ואי סלקא דעתך אגד כלי שמיה אגד, קדים ליה איסור גניבה לאיסור שבת. אי דאפקיה דרך פיו הכי נמי. הכא במאי עסקינן?
רבי שמעון בן אלעזר אומר משום רבי שמעון. אשר לא תעשינה בשגגה ואשם. השב מידיעתו מביא קרבן על שגגתו, לא שב מידיעתו אינו מביא קרבן על שגגתו. תנן. אבות מלאכות ארבעים חסר אחת. והוינן בה. מנינא למה לי? ואמר רבי יוחנן. שאם עשאן כולן בהעלם אחד חייב על כל אחת ואחת.

היכי משכחת לה בזדון שבת ושגגת מלאכות. בשלמא לרבי יוחנן, דאמר כיון ששגג בכרת אף על פי שהזיד בלאו משכחת לה כגון דידע לה לשבת בלאו. אלא לרבי שמעון בן לקיש, דאמר עד שישגוג בלאו ובכרת דידע ליה לשבת במאי? דידעה בתחומין, ואליבא דרבי עקיבא. מאן תנא להא דתנו רבנן.

שגג בזה ובזה זהו שוגג האמור בתורה. הזיד בזה ובזה זהו מזיד האמור בתורה. שגג בשבת והזיד במלאכות, או ששגג במלאכות והזיד בשבת, או שאמר. יודע אני שמלאכה זו אסורה, אבל איני יודע שחייבין עליה קרבן או לא חייב. כמאן כמונבז. אמר אביי. הכל מודים בשבועת ביטוי,

תיובתא. אמר רבא. בכל יום ויום עושה לו כדי פרנסתו [בר מההוא יומא]. וההוא יומא לימות?. דעביד מאתמול שתי פרנסות. ודילמא מאתמול שבת הואי. אלא כל יום ויום עושה לו פרנסתו, אפילו ההוא יומא. וההוא יומא במאי מינכר ליה? בקידושא ואבדלתא. אמר רבא. אם היה מכיר מקצת היום שיצא בו, עושה מלאכה כל היום כולו. פשיטא.

ושמרו בני ישראל את השבת שמירה אחת לכל שבת ושבת. ואת שבתתי תשמרו שמירה אחת לשבתות הרבה.