portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
והא דרב לאו בפירוש אתמר, אלא מכללא אתמר.

ורב, אי סבירא ליה דאסיר לימא ליה. אתריה דשמואל הוה. אי הכי, מאי טעמא אהדרינהו לאפיה? דלא נימרו כשמואל סבירא ליה (והדר ביה משמעתיה). מתני׳ חצר שנפרצה לרשות הרבים המכניס מתוכה לרשות היחיד, או מרשות היחיד לתוכה חייב, דברי רבי אליעזר.

והוא שאבדה להן דרך באותו שדה. וכי תימא. הכא נמי כגון שאבדה להן דרך באותה חצר, והאמר רבי חנינא. עד מקום מחיצה מחלוקת. אימא. על מקום מחיצה מחלוקת. ואיבעית אימא, בצידי רשות הרבים קמיפלגי, דרבי אליעזר סבר. צידי רשות הרבים כרשות הרבים דמו, ורבנן סברי צידי רשות הרבים לאו כרשות הרבים דמו.

וכן בית שנפרץ משתי רוחותיו, וכן מבוי שנטלו קורותיו או לחייו מותרים באותו שבת, ואסורים לעתיד לבא, דברי רבי יהודה. רבי יוסי אומר. אם מותרין לאותו שבת מותרין לעתיד לבא, ואם אסורין לעתיד לבא אסורין לאותו שבת. גמ׳ במאי עסקינן?

אילימא בעשר, מאי שנא מרוח אחת דאמר פיתחא הוא, משתי רוחות נמי פיתחא הוא. אלא ביתר מעשר, אי הכי אפילו מרוח אחת נמי. אמר רב. לעולם בעשר, וכגון שנפרצה בקרן זוית. דפיתחא בקרן זוית לא עבדי אינשי.

וכן בית שנפרץ משתי רוחותיו. מאי שנא מרוח אחת, דאמרינן. פי תקרה יורד וסותם. משתי רוחות נמי לימא. פי תקרה יורד וסותם. אמרי דבי רב משמיה דרב. כגון שנפרץ בקרן זוית וקירויו באלכסון, דליכא למימר פי תקרה יורד וסותם. ושמואל אמר. אפילו ביתר מעשר. אי הכי, מרוח אחת נמי.

כי לית ליה בארבע, אבל בשלש אית ליה. מכל מקום קשיא. כדאמרי בי רב משמיה דרב. כגון שנפרץ בקרן זוית וקירויו באלכסון, הכא נמי, כגון שנפרץ בקרן זוית וקירויו בארבע. שמואל לא אמר כרב, אלכסון לא קתני. ורב לא אמר כשמואל,

אם כן הויא ליה אכסדרה, ורב לטעמיה דאמר. אכסדרה מותר לטלטל בכולה. דאיתמר, אכסדרה בבקעה. רב אמר. מותר לטלטל בכולה. ושמואל אמר. אין מטלטלין בה אלא בארבע אמות. רב אמר. מותר לטלטל בכולה, אמרינן פי תקרה יורד וסותם. ושמואל אמר. אין מטלטלין בה אלא בארבע אמות, לא אמרינן פי תקרה יורד וסותם. בעשר כולי עלמא לא פליגי.
כחצי זית בשר וכחצי זית חלב אין זורק את הדם. ובעולה, אפילו כחצי זית בשר וכחצי זית חלב זורק את הדם, מפני שכולה כליל. ובמנחה, אף על פי שכולה קיימת לא יזרוק. מנחה מאי עבידתה? אמר רב פפא. מנחת נסכים. סלקא דעתך אמינא, כיון דקא אתיא מכח זבח כגופיה דזבח דמי. קא משמע לן.

חלב מנא לן? אמר רבי יוחנן משום רבי ישמעאל, ומטו בה משום רבי יהושע בן חנניה, דאמר קרא. והקטיר החלב לריח ניחח לה׳, חלב אף על פי שאין בשר. אשכחן חלב. יותרת הכבד ושתי כליות, מנא לן? היכא אמרינן דזרקינן?

מדקתני. ובמנחה אף על פי שכולה קיימת לא יזרוק. מנחה הוא דלא, אבל יותרת הכבד ושתי הכליות שפיר דמי, מנא לן? רבי יוחנן דידיה אמר, אמר קרא. לריח ניחח כל שאתה מעלה לריח ניחוח. ואיצטריך למכתב חלב ואיצטריך למכתב ריח ניחוח,

דאי כתב רחמנא חלב, הוה אמינא. חלב אין, יותרת הכבד ושתי הכליות לא, כתב רחמנא. לריח ניחוח. ואי כתב רחמנא. לריח ניחוח, הוה אמינא. כל העולין לריח ניחוח, ואפילו מנחה, כתב רחמנא חלב. מתני׳ נטמא קהל או רובו, או שהיו הכהנים טמאים והקהל טהורים יעשו בטומאה.

לא שנו אלא שנטמא הסכין בטמא מת, דרחמנא אמר. בחלל חרב, חרב הרי הוא כחלל, וקא מטמא לגברא, דמעיקרא כי מיתעביד בטומאת הגוף דכרת קא מיתעביד. אבל נטמא הסכין בטומאת שרץ, דבשר הוא דמטמיא ליה, לגברא לא מטמיא ליה. טהורין עביד, טמאין לא עביד, מוטב יאכל בטומאת בשר בלאו,

ואל יאכל בשר בטומאת הגוף שהוא בכרת. אלמא קסבר רב חסדא. טומאה דחויה היא בציבור. וכן אמר רבי יצחק. טומאה דחויה היא בציבור. ורבא אמר. אפילו טמאין נמי עבדי. מאי טעמא, דכתיב. והבשר אשר יגע בכל טמא לא יאכל באש ישרף והבשר כל טהור יאכל בשר.

ורב כהנא אמר. מחצה על מחצה אינו כרוב. רב אמר מחצה על מחצה כרוב. הללו עושין לעצמן, והללו עושין לעצמן. ורב כהנא אמר מחצה על מחצה אינו כרוב. טהורין עושין את הראשון, וטמאין עושין את השני. איכא דאמרי, אמר רב כהנא. מחצה על מחצה אינו כרוב טהורין עושין את הראשון,

וטמאין אין עושין לא את הראשון ולא את השני. בראשון לא עבדי דלא הוו רובא. בשני לא עבדי דלא הוו מיעוטא. תנן. נטמא קהל או רובו, או שהיו הכהנים טמאין והקהל טהורים יעשה בטומאה. רובו הוא דעבדי בטומאה, אבל פלגא ופלגא לא עבדי בראשון. קשיא לרב.

אמר לך רב. רובא עבדי כולהו בטומאה, פלגא ופלגא הללו עושין לעצמן והללו עושין לעצמן. הכי נמי מסתברא, דקתני סיפא. נטמא מיעוט הקהל, טהורין עושין את הראשון וטמאין עושין את השני. מיעוט הוא דעבדי בשני, אבל פלגא ופלגא לא. ועבדי בראשון, והללו עושין לעצמן והללו עושין לעצמן.

אבל טמאין אינן עושין לא את הראשון ולא את השני. התינח ללישנא בתרא דרב כהנא. אלא להך לישנא דאמר רב כהנא. טהורים עושין את הראשון, וטמאין עושין את השני, מאי איכא למימר? אמר לך רב כהנא. הוא הדין דאפילו פלגא ופלגא נמי טהורין עושין את הראשון, וטמאין עושין את השני.

והאי דקתני מיעוט הקהל, איידי דתנא רישא רובו תנא נמי סיפא מיעוטו. תניא כוותיה דרב, תניא כוותיה דרב כהנא כתרי לישני. תניא כוותיה דרב. היו ישראל מחצה טהורין ומחצה טמאין, הללו עושין לעצמן והללו עושין לעצמן. תניא כלישנא קמא דרב כהנא.

הא דתנא טהורין עושין את הראשון וטמאין את השני, היכי מתרצי לה? כגון שהיו ישראל מחצה טהורין ומחצה טמאין, ונשים משלימות לטמאים. וקסבר. נשים בראשון רשות. דל נשים מטמאין, והוו להו טמאין מיעוטא, ומיעוטא ידחו לפסח שני. לרב וללישנא קמא דרב כהנא,

הא דתניא טהורין עושין את הראשון וטמאין אין עושין לא את הראשון ולא את השני, היכי מתרצי לה? רב מתריץ לה, כגון שהיו ישראל מחצה טמאין ומחצה טהורין, ונשים עודפות על הטהורים, וקסבר. נשים בראשון חובה, ובשני רשות. בראשון לא עבדי דהוי ליה מיעוט,
ואידך? תרומתכם דכל ישראל קאמר.

ולחזקיה, למה לי למיכתב לא יאכל, ומייתי לכם למישרייה? לא לכתוב רחמנא לא יאכל, ולא בעי לכם. אמר לך חזקיה, טעמא דידי נמי מהכא. והרי חמץ, דרחמנא אמר. לא יאכל חמץ, ותניא, רבי יוסי הגלילי אומר. תמה על עצמך היאך חמץ אסור בהנאה כל שבעה?

שאני התם, דאמר קרא. ולא יראה לך שאור שלך יהא. ורבנן? שלך אי אתה רואה, אבל אתה רואה של אחרים ושל גבוה. ואידך? תרי לך כתיבי. ואידך? חד בגוי שכיבשתו, וחד בגוי שלא כיבשתו. ואידך? תלתא לך כתיבי. ואידך? חד בשאור, וחד בחמץ. וצריכי. לימא כתנאי.

יעשה לכל מלאכה, מה תלמוד לומר. לכל מלאכה, שיכול למלאכת גבוה יהא מותר, למלאכת הדיוט יהא אסור, תלמוד לומר. לכל מלאכה דברי רבי יוסי הגלילי. רבי עקיבא אומר. שיכול למלאכת הדיוט יהא טהור, למלאכת גבוה יהא טמא, תלמוד לומר. לכל מלאכה.

כשהותרה נבילה היא הותרה, חלבה וגידה לא הותרו. וכי איצטריך קרא להיתר הנאה הוא דאתא. ורבי עקיבא סבר. כשהותרה נבילה חלבה וגידה נמי הותרו. וכי איצטריך קרא לטומאה וטהרה. ורבי יוסי הגלילי, אשכחן חלב דשרייה רחמנא בהנאה, אלא גיד נימא דאסור. איבעית אימא. הכי נמי דאסור.

איבעית אימא, מייתי לה בקל וחומר. ומה חלב שענוש כרת מותר בהנאה, גיד שאינו ענוש כרת לא כל שכן. ורבי שמעון דאסר? איכא למיפרך, מה לחלב שכן הותר מכללו אצל חיה, תאמר בגיד שלא הותר מכללו אצל חיה. ואידך? בבהמה קאמרינן בבהמה מיהת לא אישתרי. מכדי אותבינהו כל הני קראי ושנינהו.
לעולם אימא לך להחזיר תנן, ותנא דידן סבר לה כרבי יהודה בחדא ופליג עליה בחדא. סבר לה כרבי יהודה בחדא בחמין ותבשיל, ונוטלין ומחזירין. ופליג עליה בחדא דאילו תנא דידן סבר לשהות ואף על פי שאינו גרוף וקטום, ורבי יהודה סבר בלשהות נמי גרוף וקטום אין, אי לא לא. איבעיא להו. מהו לסמוך בה?

אמר רבי יצחק בר נחמני אמר רב אושעיא. קטמה והובערה משהין עליה חמין שהוחמו כל צורכן ותבשיל שבישל כל צורכו. שמע מינה מצטמק ויפה לו מותר. שאני הכא דקטמה. אי הכי מאי למימרא?. הובערה איצטריכא ליה, מהו דתימא כיון דהובערה הדרא לה למילתא קמייתא, קמשמע לן.

אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. קטמה והובערה, משהין עליה חמין שהוחמו כל צורכן ותבשיל שבישל כל צורכו, ואפילו גחלים של רותם. שמע מינה מצטמק ויפה לו מותר. שאני הכא דקטמה. אי הכי מאי למימרא?. הובערה אצטריכא ליה. היינו הך. גחלים של רותם אצטריכא ליה. אמר רב ששת אמר רבי יוחנן.

כירה שהסיקוה בגפת ובעצים משהין עליה חמין שלא הוחמו כל צורכן ותבשיל שלא בישל כל צורכו. עקר לא יחזיר עד שיגרוף או עד שיתן אפר. קסבר. מתניתין להחזיר תנן, אבל לשהות משהין אף על פי שאינו גרוף ואינו קטום. אמר רבא. תרווייהו תננהי. לשהות תנינא.

אין נותנין את הפת בתוך התנור עם חשיכה ולא חררה על גבי גחלים אלא כדי שיקרמו פניה. הא קרמו פניה שרי. להחזיר נמי תנינא. בית הלל אומרים אף מחזירין. ועד כאן לא קשרו בית הלל אלא בגרופה וקטומה, אבל בשאינה גרופה וקטומה לא. ורב ששת נמי דיוקא דמתניתין קמשמע לן.

כירה שהסיקוה בגפת ובעצים משהין עליה תבשיל שבישל כל צורכו וחמין שהוחמו כל צורכן ואפילו מצטמק ויפה לו. אמר ליה ההוא מדרבנן לרב שמואל בר יהודה. הא רב ושמואל דאמרי תרווייהו מצטמק ויפה לו אסור. אמר ליה. אטו לית אנא ידע דאמר רב יוסף אמר רב יהודה אמר שמואל מצטמק ויפה לו אסור? כי קאמינא לך, לרבי יוחנן קאמינא.

אמר ליה רב עוקבא ממישן לרב אשי. אתון דמקרביתו לרב ושמואל עבידו כרב ושמואל, אנן נעביד כרבי יוחנן. אמר ליה אביי לרב יוסף. מהו לשהות? אמר ליה. הא רב יהודה משהו ליה ואכיל. אמר ליה. בר מיניה דרב יהודה, דכיון דמסוכן הוא אפילו בשבת נמי שרי למעבד ליה. לי ולך מאי? אמר ליה.
רבי יהודה ורבי שמעון הלכה כרבי יהודה. אמר ליה רבי אבא. מאי טעמא לא שבקתינהו לרבנן למעבד עובדא כרבי שמעון? אמר ליה. ואת מה בידך? אמר ליה, הכי אמר רבי זירא. הלכה כרבי שמעון. אמר מאן דהוא. אזכי ואסק להתם, ואגמרה לשמעתא מפומיה דמרה. כי סליק להתם, אשכחיה לרבי זירא,

כי הא דההוא גברא דאייתי בוכרא לקמיה דרבא אפניא דמעלי יומא טבא. הוה יתיב רבא וקא חייף רישיה. דלי עיניה וחזייה למומיה. אמר ליה. זיל האידנא ותא למחר. כי אתא למחר, אמר. היכי הוה עובדא? אמר ליה. הוה שדיין שערי בהך גיסא דהוצא, והוה איהו באידך גיסא.

בהדי דבעי למיכל, עייל רישיה ופרטיה הוצא לשפותיה. אמר ליה. דלמא את גרמת ליה? אמר ליה. לא. ומנא תימרא דגרמא אסור, דתניא. מום לא יהיה בו, אין לי אלא שלא יהיה בו מום, מניין שלא יגרום לו על ידי דבר אחר, שלא יביא בצק או דבלה ויניח לו על גבי האזן כדי שיבא הכלב ויטלנו תלמוד לומר.

כל מום. אמר מום, ואמר כל מום. מתני׳ בהמה שמתה לא יזיזנה ממקומה. ומעשה ושאלו את רבי טרפון עליה ועל החלה שנטמאת, ונכנס לבית המדרש ושאל, ואמרו לו. לא יזיזם ממקומם. גמ׳ לימא תנן סתמא דלא כרבי שמעון? (דתנן) רבי שמעון אומר. מחתכין את הדלועין לפני הבהמה, ואת הנבלה לפני הכלבים.

תרגומה זעירי, בבהמת קדשים. דיקא נמי, דקתני. עליה ועל החלה שנטמאת. מה חלה דקדישא, אף בהמה דקדישא. אלא טעמא דקדישא הא דחולין שריא. הניחא למר בריה דרב יוסף משמיה דרבא, דאמר. חלוק היה רבי שמעון אף בבעלי חיים שמתו שמותרין שפיר. אלא למר בר אמימר משמיה דרבא, דאמר.

מודה היה רבי שמעון בבעלי חיים שמתו שאסורין מאי איכא למימר? הכא במאי עסקינן במסוכנת, ודברי הכל. מתני׳ אין נמנין על הבהמה לכתחלה ביום טוב. אבל נמנין עליה מערב יום טוב, ושוחטין ומחלקין ביניהם. גמ׳ מאי אין נמנין? אמר רב יהודה אמר שמואל. אין פוסקין דמים לכתחלה על הבהמה ביום טוב. היכי עביד?

אמר רב. מביא שתי בהמות ומעמידן זו אצל זו, ואומר. זו כזו? תניא נמי הכי. לא יאמר אדם לחברו הריני עמך בסלע, הריני עמך בשתים, אבל אומר לו. הריני עמך למחצה ולשליש ולרביע. מתני׳
שמע מינה חגיגת ארבעה עשר לאו חובה היא. דאי סלקא דעתך חובה היא תיתי בשבת, ותיתי במרובה, ותיתי בטומאה. ובמועט מיהו מאי טעמא אתיא? כדתניא. חגיגה הבאה עם הפסח נאכלת תחילה, כדי שיהא פסח נאכל על השבע.

ונאכלת לשני ימים וכו׳. מתניתין דלא כבן תימא. דתניא, בן תימא אומר. חגיגה הבאה עם הפסח הרי היא כפסח, ואינה נאכלת אלא ליום ולילה. וחגיגת חמשה עשר נאכלת לשני ימים ולילה אחד. וחגיגת ארבעה עשר יוצא בה משום שמחה, ואין יוצא בה משום חגיגה. מאי טעמא דבן תימא?

אבל לכל מילי לא, או דילמא לא שנא. תא שמע. חגיגה הבאה עם הפסח הרי היא כפסח, באה מן הצאן ואינה באה מן הבקר, באה מן הזכרים ואינה באה מן הנקבות, באה בת שנתה ואינה באה בת שתי שנים, ואינה נאכלת אלא ליום ולילה, ואינה נאכלת אלא צלי, ואינה נאכלת אלא למנויו. מאן שמעת ליה דאית ליה האי סברא בן תימא,

שמע מינה כולהו מילתא בעינן, שמע מינה. איבעיא להו לבן תימא. יש בה משום שבירת עצם, או אין בה משום שבירת העצם? אף על גב דכי אקשיה רחמנא לפסח, אמר קרא. בו. בו ולא בחגיגה. או דילמא, האי בו בכשר ולא בפסול הוא דאתא. תא שמע. סכין שנמצאת בארבעה עשר שוחט בה מיד.

בשלשה עשר שונה ומטביל. קופיץ בין בזה ובין בזה שונה ומטביל. מני? אילימא רבנן, מאי שנא סכין דמטביל דחזיא לפסח, קופיץ נמי הא חזי לחגיגה. אלא לאו, דבן תימא היא, ושמע מינה יש בה משום שבירת העצם. לא, לעולם רבנן, וכגון שבא בשבת. והא מדקתני סיפא.

והלך וישב לו בדרום. אמר. אם יבוא אליהו ויאמר להם לישראל. מפני מה לא חגגתם חגיגה בשבת, מה הן אומרים לו? תמהני על שני גדולי הדור שמעיה ואבטליון שהן חכמים גדולים ודרשנין גדולים, ולא אמרו להן לישראל חגיגה דוחה את השבת. אמר רב. מאי טעמא דבן דורתאי, דכתיב.

וזבחת פסח לה׳ אלהיך צאן ובקר, והלא אין פסח אלא מן הכבשים ומן העזים. אלא. צאן זה פסח, בקר זו חגיגה, ואמר רחמנא וזבחת פסח. אמר רב אשי. ואנן טעמא דפרושים ניקו ונפרוש? אלא קרא לכדרב נחמן הוא דאתא, דאמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה.
אמר רב יהודה. גדול יום הגשמים כיום שניתנה בו תורה, שנאמר. יערף כמטר לקחי, ואין לקח אלא תורה, שנאמר. כי לקח טוב נתתי לכם תורתי אל תעזבו. רבא אמר. יותר מיום שניתנה בו תורה, שנאמר. יערף כמטר לקחי, מי נתלה במי? הוי אומר. קטן נתלה בגדול. רבא רמי, כתיב. יערף כמטר לקחי, וכתיב.

תזל כטל אמרתי. אם תלמיד חכם הגון הוא כטל, ואם לאו עורפהו כמטר. תניא, היה רבי בנאה אומר. כל העוסק בתורה לשמה תורתו נעשית לו סם חיים, שנאמר. עץ חיים היא למחזיקים בה, ואומר. רפאות תהי לשרך, ואומר. כי מצאי מצא חיים.

וכל העוסק בתורה שלא לשמה נעשית לו סם המות, שנאמר. יערף כמטר לקחי, ואין עריפה אלא הריגה, שנאמר. וערפו שם את העגלה בנחל. אמר ליה רבי ירמיה לרבי זירא. ליתי מר ליתני. אמר ליה. חלש לבאי ולא יכילנא. לימא מר מילתא דאגדתא, אמר ליה.

אם תלמיד הגון הוא יפוצו מעינתיך חוצה, ואם לאו יהיו לך לבדך. ואמר רבי חנינא בר אידי. למה נמשלו דברי תורה למים, דכתיב. הוי כל צמא לכו למים, לומר לך. מה מים מניחין מקום גבוה והולכין למקום נמוך, אף דברי תורה אין מתקיימין אלא במי שדעתו שפלה. ואמר רבי אושעיא. למה נמשלו דברי תורה לשלשה משקין הללו. במים, וביין, ובחלב.

לומר לך. מה שלשה משקין הללו אין מתקיימין אלא בפחות שבכלים אף דברי תורה אין מתקיימין אלא במי שדעתו שפלה. כדאמרה ליה ברתיה דקיסר לרבי יהושע בן חנניה. אי חכמה מפוארה בכלי מכוער. אמר לה. אביך רמי חמרא במני דפחרא? אמרה ליה. אלא במאי נירמי? אמר לה. אתון דחשיביתו,

קריוהו. אמר ליה. אמאי אמרת לה הכי? אמר ליה. כי היכי דאמרה לי, אמרי לה. והא איכא שפירי דגמירי. אי הוו סנו טפי הוו גמירי. דבר אחר. מה שלשה משקין הללו אין נפסלין אלא בהיסח הדעת אף דברי תורה אין משתכחין אלא בהיסח הדעת. אמר רבי חמא ברבי חנינא.

אנן, מהכא מתנינן לה. ועצר את השמים ואבדתם מהרה. אמר רב חסדא. אין הגשמים נעצרין אלא בשביל ביטול תרומות ומעשרות, שנאמר. ציה גם חם יגזלו מימי שלג. מאי משמע? תנא דבי רבי ישמעאל. בשביל דברים שצויתי אתכם בימות החמה ולא עשיתם יגזלו מכם מימי שלג בימות הגשמים.

ואין מך אלא עני, שנאמר. ואם מך הוא מערכך. ואין מקרה אלא הקדוש ברוך הוא, שנאמר. המקרה במים עליותיו. רב יוסף אמר, מהכא. ועתה לא ראו אור בהיר הוא בשחקים ורוח עברה ותטהרם, ואין אור אלא תורה, שנאמר. כי נר מצוה ותורה אור בהיר הוא בשחקים. תנא דבי רבי ישמעאל.
הואיל דבשבת שרי ביום הכפורים נמי שרי. הדר ביה רבא מהך. ממאי דמהך הדר ביה, דילמא מההיא הדר ביה? לא סלקא דעתך, דתניא. כל חייבי טבילות טובלין כדרכן, בין בתשעה באב בין ביום הכפורים. החושש במתניו כו׳. אמר רבי אבא בר זבדא אמר רב. הלכה כרבי שמעון.

ורב חייא בר אבין מתני לה בלא גברי, רב אמר. הלכה כרבי יהודה, ושמואל אמר. הלכה כרבי שמעון. אלא אמר רבא. אני וארי שבחבורה תרגימנא, ומנו רבי חייא בר אבין. הלכה כרבי שמעון, ולאו מטעמיה. מאי הלכה כרבי שמעון ולאו מטעמיה? אילימא הלכה כרבי שמעון דשרי, ולאו מטעמיה דאילו רבי שמעון סבר מסי, ורב סבר לא מסי.

וסבר רב לא מסי? והא מדקתני בני מלכים סכין על גבי מכותיהן שמן וורד, מכלל דמסי. אלא. הלכה כרבי שמעון דשרי, ולאו מטעמיה דאילו רבי שמעון סבר. אף על גב דלא שכיח, שרי. ורב סבר. אי שכיח אין, ואי לא שכיח לא. ובאתרא דרב שכיח משחא דוורדא.

הדרן עלך שמנה שרציםמתני׳ ואלו קשרים שחייבין עליהן. קשר הגמלין וקשר הספנין, וכשם שהוא חייב על קישורן, כך הוא חייב על היתרן. רבי מאיר אומר. כל קשר שהוא יכול להתירו באחת מידיו אין חייבין עליו.

חיובא הוא דליכא, הא איסורא איכא. ויש שמותרין לכתחילה, ומאי ניהו קושרת מפתחי חלוקה.
על פנחס אחוה למישאל טעמא מיניה. שקלינהו לטופריה חבטינהו לאפיה. אמר ליה. לית לך ברית כרותה לשפתים? דאמר רבי יוחנן. מנין שברית כרותה לשפתים שנאמר. ויאמר אברהם אל נעריו שבו לכם פה עם החמור ואני והנער נלכה עד כה ונשתחוה ונשובה אליכם, ואיסתייעא מלתא דהדור תרוייהו.

ובגנוסטרא אסור. אמר רב שמן בר אבא. הוה קאימנא קמיה דרבי יוחנן בי מדרשא בחולו של מועד, ושקלינהו לטופריה בשיניה וזרקינהו. שמע מינה תלת. שמע מינה. מותר ליטול צפרנים בחולו של מועד, ושמע מינה. אין בהן משום מיאוס, ושמע מינה. מותר לזורקן. איני? והתניא, שלשה דברים נאמרו בצפרנים.

ואם בקשו ממנו שפה התיר להם, ושמואל אמר. אף בקשו ממנו שפה, והתיר להם. אמר אביטול ספרא משמיה דרב פפא. שפה מזוית לזוית. אמר רבי אמי. ובשפה המעכבת. אמר רב נחמן בר יצחק. לדידי כשפה המעכבת דמי לי. ואמר אביטול ספרא משמיה דרב פפא. פרעה שהיה בימי משה, הוא אמה, וזקנו אמה, ופרמשתקו אמה וזרת,

לקיים מה שנאמר. ושפל אנשים יקים עליה. ואמר אביטול ספרא משמיה דרב פפא. פרעה שהיה בימי משה אמגושי היה, שנאמר. הנה יוצא המימה וגו׳. ואלו מכבסין במועד, הבא ממדינת הים. אמר רב אסי אמר רבי יוחנן. מי שאין לו אלא חלוק אחד מותר לכבסו בחולו של מועד. מתיב רבי ירמיה. אלו מכבסין במועד, הבא ממדינת הים כו׳.

דייתיקי, מתנה ופרוזבולין. איגרות שום ואיגרות מזון. שטרי חליצה ומיאונים ושטרי בירורין. גזרות בית דין ואיגרות של רשות. גמ׳ אמר שמואל. מותר לארס אשה בחולו של מועד, שמא יקדמנו אחר. לימא מסייע ליה. ואלו כותבין במועד קדושי נשים, מאי לאו שטרי קדושין ממש?

ואמרי לה במתניתא תנא, אמר רבי ראובן בן אצטרובילי. אין אדם נחשד בדבר אלא אם כן עשאו, ואם לא עשה כולו עשה מקצתו, ואם לא עשה מקצתו הרהר בלבו לעשותו, ואם לא הרהר בלבו לעשותו ראה אחרים שעשו ושמח. מתיב רבי יעקב. ויחפאו בני ישראל דברים אשר לא כן על ה׳ אלהיהם. התם להכעיס הוא דעבוד.

תא שמע. ויקנאו למשה במחנה לאהרן קדוש ה׳, רב שמואל בר יצחק אמר. מלמד שכל אחד קינא לאשתו ממשה. התם משום שנאה הוא דעבוד. תא שמע, אמר רבי יוסי. יהא חלקי עם מי שחושדין אותו בדבר ואין בו. ואמר רב פפא. לדידי חשדון ולא הוה בי. לא קשיא. הא בקלא דפסיק, הא בקלא דלא פסיק.

וקלא דלא פסיק עד כמה? אמר אביי, אמרה לי אם. דומי דמתא יומא ופלגא. והני מילי דלא פסק ביני ביני, אבל פסק ביני ביני לית לן בה. וכי פסק ביני ביני, לא אמרן אלא דלא פסק מחמת יראה, אבל פסק מחמת יראה לא. ולא אמרן, אלא דלא הדר נבט, אבל הדר נבט לא. ולא אמרן אלא דלית ליה
הוא נמי לא על בגוויה. והאמר שמואל. מקבלי קיבולת בתוך התחום אסור, חוץ לתחום מותר. אדם חשוב שאני. ואיכא דאמרי. סיועי סייע בתיבנא בהדייהו. רב חמא שרא להו לאבונגרי דבי ריש גלותא למיעבד להו עבידתא בחולא דמועדא, אמר. כיון דאגר לא קא שקלי, שרשויי הוא דקא משרשו ליה, ולית לן בה. תנו רבנן.

רב דימי מנהרדעא אמר. זופתין חביתא ואין זופתין כוזתא. מר חייש לפסידא, ומר חייש לטירחא. אמר אביי. נקטינן הלכות מועד כהלכות שבת. יש מהן פטור אבל אסור, ויש מהן מותר לכתחלה. רב הונא חצדו ליה חצדא במועדא.

תנו רבנן. טוחנין במועד לצורך המועד, ושלא לצורך המועד אסור. ואם טחן והותיר הרי זה מותר. קוצצין עצים במועד לצורך המועד, ושלא לצורך המועד אסור, ואם קצץ והותיר הרי זה מותר. מטילין שכר במועד לצורך המועד, ושלא לצורך המועד אסור, ואם הטיל והותיר הרי זה מותר, ובלבד שלא יערים.

ורמינהו. מטילין שכר במועד לצורך המועד, ושלא לצורך המועד אסור, אחד שכר תמרים, ואחד שכר שעורים. ואף על פי שיש לו ישן, מערים ושותה מן החדש. תנאי היא. דתניא. אין מערימין בכך, רבי יוסי בר יהודה אומר. מערימין. רב חצדו ליה חצדא בחולא דמועדא. שמע שמואל, איקפד.

לימא שמואל כיחידאה סבירא ליה? לא, חצדא דחיטי הוה, דלא הוה פסיד. ורב מאי טעמא עביד הכי? אין לו מה יאכל הוה. ושמואל לא סיימוה קמיה. אי נמי, אדם חשוב שאני. רבי יהודה נשיאה נפק בחומרתא דמדושא, ואשתי מיא דאחים קפילא ארמאה. שמע רבי אמי, איקפד.

אמר רב יוסף. מאי טעמא איקפד? אי משום חומרתא דמדושא, הא תניא. השירין, הנזמים והטבעות הרי הן ככל הכלים הניטלין בחצר. אי משום דאישתי מיא דאחים קפילא ארמאה, הא אמר שמואל בר יצחק אמר רב. כל שנאכל כמות שהוא חי, אין בו משום בישולי גוים. אדם חשוב שאני.

גמ׳ תנא. ובלבד שיכניסם בצנעא לתוך ביתו. רב יוסף הוה ליה כשורי, עיילינהו ביממא. אמר ליה אביי, והתניא. ובלבד שיכניסם בצנעא בתוך ביתו. אמר ליה.
ועומדים צפופין, כשהן משתחוין משתחוין רווחים, וזה אחד מעשרה נסים שנעשו במקדש. דתנן, עשרה נסים נעשו בבית המקדש. לא הפילה אשה מריח בשר הקדש. ולא הסריח בשר הקדש מעולם. ולא נראה זבוב בבית המטבחים. ולא אירע קרי לכהן גדול ביום הכפורים. ולא נמצא פסול בעומר, ובשתי הלחם, ובלחם הפנים.

עומדים צפופים, ומשתחוים רווחים. ולא הזיק נחש ועקרב בירושלים מעולם. ולא אמר אדם לחברו. צר לי המקום שאלין בירושלים. פתח במקדש, וסיים בירושלים. איכא תרתי אחרנייתא במקדש. דתניא. מעולם לא כבו גשמים אש של עצי המערכה. ועשן המערכה, אפילו כל הרוחות שבעולם באות ומנשבות בו אין מזיזות אותו ממקומו. ותו ליכא?

סלוקו כסדורו, שנאמר. לשום לחם חום ביום הלקחו. ותו ליכא? והאמר רבי לוי. דבר זה מסורת בידינו מאבותינו. מקום ארון אינו מן המדה. ואמר רבנאי אמר שמואל. כרובים בנס היו עומדין. ניסי דבראי קא חשיב, ניסי דגואי לא קא חשיב. אי הכי, לחם הפנים נמי ניסי דגואי הוא. לחם הפנים ניסי דבראי הוא,

דאמר ריש לקיש. מאי דכתיב על השלחן הטהור, טהור מכלל שהוא טמא, כלי עץ העשוי לנחת הוא, וכל כלי עץ העשוי לנחת אינו מקבל טומאה, וחוצץ בפני טומאה. אלא מלמד שמגביהין אותו לעולי רגלים, ואומרים להם. ראו חיבתכם לפני המקום, שסילוקו כסדורו, שנאמר. לשום לחם חום ביום הלקחו.

מצוה להביא מן ההדיוט. רבוצה כארי. והתניא, אמר רבי חנינא סגן הכהנים. אני ראיתיה, ורבוצה ככלב. לא קשיא. כאן במקדש ראשון, כאן במקדש שני. ובמקדש שני מי הואי? והאמר רב שמואל בר איניא. מאי דכתיב. וארצה בו ואכבד, וקרינן ואכבדה.

מאי שנא דמחוסר הא אלו חמשה דברים שהיו בין מקדש ראשון למקדש שני, ואלו הן. ארון וכפורת וכרובים, אש, ושכינה, ורוח הקודש, ואורים ותומים. אמרי. אין, מיהוה הוה, סיועי לא מסייעא. תנו רבנן, שש אשות הן. יש אוכלת ואינה שותה,

ויש שותה ואינה אוכלת, ויש אוכלת ושותה, ויש אוכלת לחין כיבשין, ויש אש דוחה אש, ויש אש אוכלת אש. יש אש אוכלת ואינה שותה הא דידן. שותה ואינה אוכלת דחולין. אוכלת ושותה דאליהו, דכתיב. ואת המים אשר בתעלה לחכה. אוכלת לחין כיבשין דמערכה.

יש אש דוחה אש דגבריאל, ויש אש אוכלת אש דשכינה, דאמר מר. הושיט אצבעו ביניהם ושרפן. ועשן המערכה, אפילו כל הרוחות שבעולם אין מזיזות אותו ממקומו? והאמר רבי יצחק בר אבדימי. במוצאי יום טוב האחרון של חג
אמר רב הונא בר יהודה אמר רב ששת. כמאן? כרבי אליעזר. אמר ליה רב פפא לאביי. לרבי אליעזר, אי אמר. לא מבטילנא, ולרבנן, אי אמר. מבטילנא מאי? טעמא דרבי אליעזר משום דקסבר. המבטל רשות חצירו, רשות ביתו ביטל. והאי אמר. אנא לא מבטילנא. או דילמא, טעמא דרבי אליעזר משום דבית בלא חצר לא עבידי אינשי דדיירי.

אמר ליה. בין לרבנן בין לרבי אליעזר, כיון דגלי דעתיה גלי. וכן שמעתי ממנו
קשיא דרבי מאיר אדרבי מאיר. תרי תנאי אליבא דרבי מאיר. קשיא דרבי אליעזר אדרבי אליעזר. תרי תנאי אליבא דרבי אליעזר, ואיבעית אימא. רישא לאו רבי אליעזר היא. עד סוף האשמורה. מאי קסבר רבי אליעזר?

ועל כל משמר ומשמר יושב הקדוש ברוך הוא ושואג כארי, שנאמר. ה׳ ממרום ישאג, וממעון קדשו יתן קולו שאג ישאג על נוהו. וסימן לדבר. משמרה ראשונה חמור נוער, שניה כלבים צועקים, שלישית, תינוק יונק משדי אמו, ואשה מספרת עם בעלה. מאי קא חשיב רבי אליעזר,

אי תחלת משמרות קא חשיב תחלת משמרה ראשונה סימנא למה לי? אורתא הוא. אי סוף משמרות קא חשיב, סוף משמרה אחרונה למה לי סימנא? יממא הוא. אלא. חשיב סוף משמרה ראשונה, ותחלת משמרה אחרונה, ואמצעית דאמצעיתא. ואיבעית אימא. כולהו סוף משמרות קא חשיב, וכי תימא אחרונה לא צריך.

פעם אחת הייתי מהלך בדרך ונכנסתי לחורבה אחת מחורבות ירושלים להתפלל. בא אליהו זכור לטוב ושמר לי על הפתח, עד שסיימתי תפלתי. לאחר שסיימתי תפלתי אמר לי. שלום עליך, רבי. ואמרתי לו. שלום עליך, רבי ומורי. ואמר לי. בני, מפני מה נכנסת לחורבה זו? אמרתי לו. להתפלל.

ואמר לי. היה לך להתפלל בדרך. ואמרתי לו. מתירא הייתי שמא יפסיקו בי עוברי דרכים, ואמר לי היה לך להתפלל תפלה קצרה. באותה שעה למדתי ממנו שלשה דברים. למדתי שאין נכנסין לחורבה, ולמדתי שמתפללין בדרך, ולמדתי שהמתפלל בדרך מתפלל תפלה קצרה. ואמר לי. בני, מה קול שמעת בחורבה זו? ואמרתי לו.

ולא זו בלבד אלא, בשעה שישראל נכנסין לבתי כנסיות ולבתי מדרשות ועונין יהא שמיה הגדול מבורך, הקדוש ברוך הוא מנענע ראשו, ואומר. אשרי המלך שמקלסין אותו בביתו כך, מה לו לאב שהגלה את בניו, ואוי להם לבנים שגלו מעל שולחן אביהם. תנו רבנן, מפני שלשה דברים אין נכנסין לחורבה.

מפני המזיקין, ותיפוק ליה מפני חשד ומפולת. בחורבה חדתי, ובתרי וכשרי. אי בתרי, מזיקין נמי ליכא. במקומן חיישינן. ואיבעית אימא. לעולם בחד, ובחורבה חדתי דקאי בדברא, דהתם משום חשד ליכא דהא אשה בדברא לא שכיחא, ומשום מזיקין איכא.

חצות לילה אקום להודות לך על משפטי צדקך, וכתוב אחד אומר. קדמו עיני אשמורות הא כיצד, ארבע משמרות הוי הלילה. ורבי נתן, סבר לה כרבי יהושע. דתנן, רבי יהושע אומר. עד שלש שעות, שכן דרך מלכים לעמוד בשלש שעות. שית דליליא, ותרתי דיממא, הוו להו שתי משמרות.

ודוד בפלגא דליליא הוה קאי? מאורתא הוה קאי. דכתיב. קדמתי בנשף ואשועה, וממאי דהאי נשף אורתא הוא? דכתיב. בנשף בערב יום באישון לילה ואפלה. אמר רב אושעיא, אמר רבי אחא. הכי קאמר . מעולם לא עבר עלי חצות לילה בשינה. רבי זירא אמר. עד חצות לילה היה מתנמנם כסוס,

סימנא הוה ליה, דאמר רב אחא בר ביזנא, אמר רבי שמעון חסידא. כנור היה תלוי למעלה ממטתו של דוד, וכיון שהגיע חצות לילה, בא רוח צפונית ונושבת בו ומנגן מאליו, מיד היה עומד ועוסק בתורה עד שעלה עמוד השחר. כיון שעלה עמוד השחר נכנסו חכמי ישראל אצלו. אמרו לו. אדונינו המלך, עמך ישראל צריכין פרנסה.