portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
התם למעלה משלשה, הכא למטה משלשה. מתני׳ המוציא, בין בימינו בין בשמאלו, בתוך חיקו או על כתיפיו חייב, שכן משא בני קהת. כלאחר ידו, ברגלו, בפיו ובמרפקו, באזנו ובשערו, ובפונדתו ופיה למטה, בין פונדתו לחלוקו, ובשפת חלוקו,

ומשכן גופיה מנלן? דכתיב. עשר אמות ארך הקרש, וכתיב. ויפרש את האהל על המשכן, ואמר רב. משה רבינו פרשו. מכאן אתה למד גובהן של לויים עשר אמות. וגמירי דכל טונא דמידלי במוטות תילתא מלעיל ותרי תילתי מלתחת, אישתכח דהוה מידלי טובא. ואיבעית אימא.

מארון. דאמר מר. ארון תשעה וכפורת טפח. הרי כאן עשרה, וגמירי דכל טונא דמידלי במוטות תילתא מלעיל ותרי תילתי מלרע, אישתכח דמלמעלה מעשרה הוה קאי. וליגמר ממשה? דילמא משה שאני, דאמר מר. אין השכינה שורה אלא על חכם גבור ועשיר ובעל קומה. אמר רב משום רבי חייא.

מתני׳ המתכוין להוציא לפניו, ובא לו לאחריו פטור. לאחריו ובא לו לפניו חייב. באמת אמרו. האשה החוגרת בסינר, בין מלפניה ובין מלאחריה חייבת, שכן ראוי להיות חוזר. רבי יהודה אומר. אף מקבלי פתקין. גמ׳ מאי שנא לפניו ובא לו לאחריו דפטור דלא אתעבידא מחשבתו, לאחריו ובא לו לפניו נמי, הא לא אתעבידא מחשבתו.

המוציא מעות בפונדתו ופיה למעלה חייב. פיה למטה רבי יהודה מחייב, וחכמים פוטרין. אמר להן רבי יהודה. אי אתם מודים בלאחריו ובא לו לאחריו שהוא חייב? ואמרו לו. ואי אתה מודה כלאחר ידו ורגלו שהוא פטור? אמר רבי יהודה. אני אמרתי דבר אחד והן אמרו דבר אחד. אני לא מצאתי תשובה לדבריהם והן לא מצאו תשובה לדברי.

מדקאמר להו אי אתם מודין לאו מכלל דפטרי רבנן? וליטעמיך, דקאמרי ליה אי אתה מודה מכלל דמחייב רבי יהודה? והתניא. לאחר ידו ורגלו דברי הכל פטור. אלא. לאחריו ובא לו לאחריו, דברי הכל חייב. לאחר ידו ורגלו, דברי הכל פטור. כי פליגי, בפונדתו ופיה למטה. מר מדמי ליה לאחריו ובא לו לאחריו,

זה יכול וזה אינו יכול דברי הכל חייב. תניא נמי הכי. המוציא ככר לרשות הרבים חייב. הוציאוהו שנים רבי מאיר מחייב, ורבי יהודה אומר. אם לא יכול אחד להוציאו והוציאוהו שנים חייבין, ואם לאו פטורים,
ורמינהו. מקרא שכתבו תרגום, ותרגום שכתבו מקרא, וכתב עברי אינו מטמא את הידים עד שיכתבנו בכתב אשורית, על הספר, ובדיו. אמר רבא. לא קשיא כאן בגופן שלנו, כאן בגופן שלהן.

בשלמא תורה איכא יגר שהדותא, אלא הכא מאי תרגום איכא? אלא, לא קשיא. כאן במגילה, כאן בספרים. מגילה מאי טעמא, דכתיב בה. ככתבם וכלשונם. מאי תרגום שכתבו מקרא איכא? אמר רב פפא. ונשמע פתגם המלך. רב נחמן בר יצחק אמר. וכל הנשים יתנו יקר לבעליהן.

ותניא אמר רבי יהודה. אף כשהתירו רבותינו יונית לא התירו אלא בספר תורה, ומשום מעשה דתלמי המלך. דתניא. מעשה בתלמי המלך שכינס שבעים ושנים זקנים והכניסן בשבעים ושנים בתים ולא גילה להם על מה כינסן. ונכנס אצל כל אחד ואחד, ואמר להם. כתבו לי תורת משה רבכם.

אשר חלק ה׳ אלהיך אתם להאיר לכל העמים. וילך ויעבוד אלהים אחרים אשר לא צויתי לעובדם. וכתבו לו. את צעירת הרגלים, ולא כתבו לו את הארנבת, מפני שאשתו של תלמי ארנבת שמה, שלא יאמר שחקו בי היהודים והטילו שם אשתי בתורה. רבן שמעון בן גמליאל אומר. אף בספרים לא התירו שיכתבו אלא יונית. אמר רבי אבהו אמר רבי יוחנן.

דבריו של יפת יהיו באהלי שם. ואימא גומר ומגוג? אמר רבי חייא בר אבא. היינו טעמא, דכתיב. יפת אלהים ליפת, יפיותו של יפת יהא באהלי שם. מתני׳ אין בין כהן משוח בשמן המשחה למרובה בגדים אלא פר הבא על כל המצות. אין בין כהן משמש לכהן שעבר אלא פר יום הכפורים ועשירית האיפה. גמ׳ הא

לענין פר יום כפורים ועשירית האיפה זה וזה שוין. מתניתין דלא כרבי מאיר, דאי רבי מאיר, הא תניא. מרובה בגדים מביא פר הבא על כל המצות, דברי רבי מאיר, וחכמים אומרים. אינו מביא. מאי טעמיה דרבי מאיר דתניא. משיח, אין לי אלא משוח בשמן המשחה, מרובה בגדים מנין? תלמוד לומר. המשיח. במאי אוקימנא דלא כרבי מאיר.

שני אינו ראוי לא לכהן גדול ולא לכהן הדיוט. ואמר רבי יוסי. מעשה ברבי יוסף בן אלם מציפורי שאירע בו פסול בכהן גדול ומינוהו תחתיו, ובא מעשה לפני חכמים, ואמרו. ראשון חוזר לעבודתו, שני אינו ראוי לא לכהן גדול ולא לכהן הדיוט. כהן גדול משום איבה, כהן הדיוט משום מעלין בקודש ולא מורידין.

רישא רבנן, וסיפא רבי מאיר. אמר רב חסדא, אין. רישא רבנן וסיפא רבי מאיר. רב יוסף אמר. רבי היא, ונסיב לה אליבא דתנאי. מתני׳ אין בין במה גדולה לבמה קטנה אלא פסחים. זה הכלל. כל שהוא נידר ונידב קרב בבמה, וכל שאינו לא נידר ולא נידב אינו קרב בבמה. גמ׳ פסחים ותו לא? אימא כעין פסחים. מני רבי שמעון היא.
אמר לו. איני משאילך, כדרך שלא השאלתני זו היא נקימה. ואיזו היא נטירה? אמר לו. השאילני קרדומך, אמר לו. לא. למחר אמר לו. השאילני חלוקך. אמר לו. הילך, איני כמותך שלא השאלתני. זו היא נטירה. וצערא דגופא לא? והא תניא. הנעלבין ואינן עולבין, שומעין חרפתן ואינן משיבין,

והתניא. אחת מוציאין, שתים אין מוציאין. במה דברים אמורים בבריא, אבל בחולה אפילו שתים מוציאין. והיחידין מוציאין שתים, ואין מונין להן אלא אחת. ואין מונין לו אלא אחת? והתניא. אין מוציאין לא שליש ולא גודל מפני הרמאים. ואם הוציא שליש מונין לו, גודל אין מונין לו, ולא עוד, אלא שלוקה מן הממונה בפקיע.

מאי מונין לו נמי אחת. מאי פקיע? אמר רב. מדרא. מאי מדרא? אמר רב פפא. מטרקא דטייעי דפסיק רישיה. אמר אביי. מריש הוה אמינא הא דתנן. בן ביבאי ממונה על הפקיע, אמינא פתילתא. כדתנן. מבלאי מכנסי הכהנים ומהמייניהן, מהן היו מפקיעין ובהן היו מדליקין. כיון דשמענא להא דתניא.

ולא עוד אלא שלוקה מן הממונה בפקיע, אמינא. מאי פקיע נגדא. מעשה שהיו שניהן שוין ורצין ועולין בכבש. תנו רבנן. מעשה בשני כהנים שהיו שניהן שוין, ורצין ועולין בכבש, קדם אחד מהן לתוך ארבע אמות של חבירו, נטל סכין ותקע לו בלבו. עמד רבי צדוק על מעלות האולם, ואמר.

וירושלים בת אתויי עגלה ערופה היא? והתניא. עשרה דברים נאמרו בירושלים, וזו אחת מהן. אינה מביאה עגלה ערופה. ועוד. לא נודע מי הכהו כתיב, והא נודע מי הכהו. אלא, כדי להרבות בבכיה.

בא אביו של תינוק ומצאו כשהוא מפרפר, אמר. הרי הוא כפרתכם ועדיין בני קיים כו׳. ללמדך שקשה עליהם טהרת כלים יותר משפיכות דמים. איבעיא להו. שפיכות דמים הוא דזל, אבל טהרת כלים כדקיימא קיימא. או דילמא. שפיכות דמים כדקיימא קיימא, אבל טהרת כלים היא דחמירא? תא שמע, מדקא נסיב לה תלמודא. וגם דם נקי שפך מנשה,

כמחלוקת בהוצאה, כך מחלוקת בהרמה. ורבי יוחנן אמר. מחלוקת בהוצאה, אבל בהרמה דברי הכל עבודה היא. מאי טעמא דריש לקיש? אמר לך. אי סלקא דעתך עבודה היא, יש לך עבודה שכשירה בשני כלים? ורבי יוחנן. גלי רחמנא בכתונת ומכנסים, והוא הדין למצנפת ואבנט. ומאי שנא הני?
אטו דיורין קא גרמי? אלא לאו, מאי אין דיורין כל שאינה ראויה לדירה, והיכי דמי? דלא גבוהה עשרה. מכלל דתנא קמא סבר אף על פי שאינה ראויה לדירה פסולה. כי אתא רב דימי, אמר, אמרי במערבא. אם אין התחתונה יכולה לקבל כרים וכסתות של עליונה התחתונה כשרה. מכלל דתנא קמא סבר אף על פי שאינה ראויה לקבל פסולה? איכא בינייהו דיכולה לקבל על ידי הדחק.

לימא מסייע ליה. סיככה כהלכתה ועיטרה בקרמין ובסדינין המצוירין, ותלה בה אגוזין שקדים אפרסקין ורמונים, פרכילי ענבים ועטרות של שבולין, יינות שמנים וסלתות אסור להסתפק מהן עד מוצאי יום טוב האחרון של חג. ואם התנה עליהם הכל לפי תנאו.

אמרו ליה. אנן שלוחי מצוה אנן, ופטורין מן הסוכה. אמר רב יהודה אמר שמואל. מותר לישן בכילה בסוכה, אף על פי שיש לה גג, והוא שאינה גבוהה עשרה. תא שמע. הישן בכילה בסוכה לא יצא ידי חובתו. הכא במאי עסקינן, כשגבוהה עשרה. מיתיבי. הישן תחת המטה בסוכה לא יצא ידי חובתו.
עורפילא אפילו לפרצידא דתותי קלא מהניא ליה. מאי עורפילא עורו פילי. ואמר רבא. האי צורבא מרבנן דמי לפרצידא דתותי קלא, דכיון דנבט נבט. ואמר רבא. האי צורבא מרבנן דרתח אורייתא הוא דקא מרתחא ליה,

ארץ אשר אבניה ברזל, אל תקרי אבניה, אלא בוניה. אמר רבינא. אפילו הכי, מיבעי ליה לאיניש למילף נפשיה בניחותא, שנאמר. והסר כעס מלבך וגו׳. אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן. שלשה שאלו שלא כהוגן, לשנים השיבוהו כהוגן, לאחד השיבוהו שלא כהוגן. ואלו הן.

יפתח הגלעדי דכתיב. והיה היוצא אשר יצא מדלתי ביתי וגו׳, יכול אפילו דבר טמא. השיבו שלא כהוגן, נזדמנה לו בתו. והיינו דקאמר להו נביא לישראל. הצרי אין בגלעד אם רפא אין שם. וכתיב. אשר לא צויתי ולא דברתי ולא עלתה על לבי, אשר לא צויתי זה בנו של מישע מלך מואב,

רבי יהושע היא, דאמר משעת הנחתו. אמר ליה אביי. אפילו תימא רבי אליעזר שאלה לחוד, והזכרה לחוד. ואיכא דאמרי. לימא רבי יהושע היא, דאמר משעת הנחתו?. אמר רבא. אפילו תימא רבי אליעזר שאלה לחוד, והזכרה לחוד. רבי יהודה אומר. העובר לפני התיבה כו׳.

ורמינהו. עד מתי שואלין את הגשמים, רבי יהודה אומר. עד שיעבור הפסח, רבי מאיר אומר. עד שיעבור ניסן. אמר רב חסדא, לא קשיא. כאן לשאול, כאן להזכיר. מישאל שאיל ואזיל, להזכיר ביום טוב הראשון פסיק. אמר עולא. הא דרב חסדא קשיא כחמץ לשנים וכעשן לעינים. ומה במקום שאינו שואל מזכיר,

רבה אמר. מאי עד שיעבור הפסח עד שיעבור זמן שחיטת הפסח. וכתחילתו כן סופו. מה תחילתו מזכיר אף על פי שאינו שואל, אף סופו מזכיר אף על פי שאינו שואל. אמר ליה אביי. בשלמא תחילתו מזכיר הזכרה נמי ריצוי שאלה היא, אלא סופו, מאי ריצוי שאלה איכא? אלא מחוורתא כדעולא.

כאן בזמן שבית המקדש קיים, כאן בזמן שאין בית המקדש קיים. ואנן דאית לן תרי יומי, היכי עבדינן? אמר רב. מתחיל במוספין, ופוסק במנחה ערבית ושחרית, וחוזר במוספין. אמר להו שמואל, פוקו ואמרו ליה לאבא. אחר שעשיתו קודש תעשהו חול? אלא אמר שמואל. מתחיל במוספין ובמנחה, ופוסק ערבית ושחרית,

וחוזר ומתחיל במוספין. רבא אמר. כיון שהתחיל, שוב אינו פוסק. וכן אמר רב ששת. כיון שהתחיל, שוב אינו פוסק. ואף רב הדר ביה. דאמר רב חננאל אמר רב. מונה עשרים ואחד יום כדרך שמונה עשרה ימים מראש השנה עד יום הכפורים, ומתחיל,
דהאי דקאמר שלש בתחלת שלש, והאי דקאמר חמש בסוף חמש, והויא עדות מוכחשת, ולא קטלינן, ואנן ניקום ונקטיל מספקא?.

מעשה כי הוה, או בתחלת שתים או בסוף שלש, וחד מינייהו קטעי שתי שעות חסר משהו. לדברי רבי יהודה אדם טועה שלש שעות חסר משהו, מעשה כי הוה או בתחלת שלש או בסוף חמש, וחד מינייהו קטעי שלש שעות חסר משהו. תנן. היו בודקין אותו בשבע חקירות. באיזו שבוע, באיזו שנה, באיזה חדש, בכמה בחדש, באיזה יום, באיזו שעה,

באיזה מקום. (ותניא. ) מה בין חקירות לבדיקות? חקירות, אמר אחד מהן איני יודע עדותן בטילה. בדיקות, אפילו שניהם אומרים אין אנו יודעים עדותן קיימת. והוינן בה. מאי שנא חקירות ומאי שנא בדיקות? ואמרינן. חקירות, אמר אחד מהן איני יודע עדותן בטילה, דהויא לה עדות שאי אתה יכול להזימה. בדיקות, עדות שאתה יכול להזימה היא.

אי הכי, בשית נמי ניכול?. אמר רב אדא בר אהבה. שית, יומא בקרנתא קאי. ורבא אליבא דרבי יהודה, דאמר. אדם טועה שלש שעות חסר משהו מתחילת ארבע לא ניכול. חמש חמה במזרח, ושבע חמה במערב. וכל שכן ארבע. אי הכי, בחמש נמי ניכול. תרגמה אביי אליבא דרבא.

עדות מסורה לזריזים, חמץ לכל מסור. ורבא אמר. לאו היינו טעמא דרבי יהודה. אלא רבי יהודה לטעמיה, דאמר. אין ביעור חמץ אלא שריפה, ויהבו ליה רבנן שעה אחת ללקוט בה עצים. איתיביה רבינא לרבא. אמר רבי יהודה. אימתי שלא בשעת ביעורו. אבל בשעת ביעורו השבתתו בכל דבר.
אפילו הביאו מלח הביאו לפתן נמי אינו צריך לברך, גביל לתורי, גביל לתורי צריך לברך.

שתה כל משקין ולא שתה מים, ביום ידאג מן ריח הפה, ובלילה ידאג מפני אסכרה. תנו רבנן. המקפה אכילתו במים, אינו בא לידי חולי מעים. וכמה? אמר רב חסדא. קיתון לפת. אמר רב מרי אמר רבי יוחנן. הרגיל בעדשים אחת לשלשים יום מונע אסכרה מתוך ביתו. אבל כל יומא לא.

אמר רבי חמא ברבי חנינא. הרגיל בקצח אינו בא לידי כאב לב. מיתיבי. רבן שמעון בן גמליאל אומר. קצח אחד מששים סמני המות הוא, והישן למזרח גרנו דמו בראשו. לא קשיא. הא בריחו, הא בטעמו. אימיה דרבי ירמיה אפיא ליה ריפתא, ומדבקא ליה ומקלפא ליה. רבי יהודה אומר בורא מיני דשאים.

כל המשנה ממטבע שטבעו חכמים בברכות לא יצא ידי חובתו. נימא רב הונא דאמר כרבי יוסי, ורבי יוחנן דאמר כרבי מאיר?. אמר לך רב הונא. אנא דאמרי אפילו לרבי מאיר, עד כאן לא קאמר רבי מאיר התם, אלא היכא דקא מדכר שמיה דפת, אבל היכא דלא קא מדכר שמיה דפת אפילו רבי מאיר מודה. ורבי יוחנן אמר לך.

אנא דאמרי אפילו לרבי יוסי, עד כאן לא קאמר רבי יוסי התם אלא משום דקאמר ברכה דלא תקינו רבנן, אבל אמר שהכל נהיה בדברו דתקינו רבנן, אפילו רבי יוסי מודה. בנימין רעיא כרך ריפתא, ואמר. בריך מריה דהאי פיתא. אמר רב. יצא. והאמר רב. כל ברכה שאין בה הזכרת השם אינה ברכה.

דאמר. בריך רחמנא מריה דהאי פיתא. והא בעינן שלש ברכות? מאי יצא דקאמר רב נמי יצא ידי ברכה ראשונה. מאי קמשמע לן? אף על גב דאמרה בלשון חול. תנינא. ואלו נאמרים בכל לשון. פרשת סוטה, וידוי מעשר, קריאת שמע, ותפלה, וברכת המזון. אצטריך. סלקא דעתך אמינא,

לא עברתי ממצותיך ולא שכחתי. לא עברתי מלברכך, ולא שכחתי מלהזכיר שמך עליו. ואילו מלכות לא קתני. ורבי יוחנן תני. ולא שכחתי מלהזכיר שמך ומלכותך עליו. מתני׳ ועל דבר שאין גדולו מן הארץ אומר שהכל נהיה בדברו. על החומץ ועל הנובלות ועל הגובאי, אומר שהכל נהיה בדברו.

רבי יהודה אומר. כל שהוא מין קללה אין מברכין עליו. היו לפניו מינין הרבה, רבי יהודה אומר. אם יש ביניהן מין שבעה עליו הוא מברך. וחכמים אומרים. מברך על איזה מהן שירצה. גמ׳ תנו רבנן. על דבר שאין גדולו מן הארץ, כגון בשר בהמות חיות ועופות ודגים אומר שהכל נהיה בדברו. על החלב ועל הביצים ועל הגבינה אומר שהכל.

על הפת שעפשה, ועל היין שהקרים, ועל התבשיל שעבר צורתו אומר שהכל. על המלח ועל הזמית ועל כמהין ופטריות אומר שהכל. למימרא דכמהין ופטריות לאו גדולי קרקע נינהו? והתניא הנודר מפירות הארץ אסור בפירות הארץ, ומותר בכמהין ופטריות, ואם אמר כל גדולי קרקע עלי אסור אף בכמהין ופטריות.

אלא למאן דאמר תמרי דזיקא, שהכל?. בורא פרי העץ מבעי ליה לברוכי. אלא, בנובלות סתמא כולי עלמא לא פליגי דבושלי כמרא נינהו. כי פליגי בנובלות תמרה. דתנן. הקלין שבדמאי. השיתין, והרימין, והעוזרדין, בנות שוח, ובנות שקמה, וגופנין, ונצפה, ונובלות תמרה. שיתין, אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. מין תאנים.
מהיכן הוא מתחיל? מתחלת הברכה שטעה זה. העובר לפני התיבה לא יענה אמן אחר הכהנים, מפני הטרוף. ואם אין שם כהן אלא הוא לא ישא את כפיו.

ואם הבטחתו שהוא נושא את כפיו, וחוזר לתפלתו רשאי. גמ׳ תנו רבנן. העובר לפני התיבה צריך לסרב. ואם אינו מסרב דומה לתבשיל שאין בו מלח. ואם מסרב יותר מדאי דומה לתבשיל שהקדיחתו מלח. כיצד הוא עושה. פעם ראשונה יסרב, שניה מהבהב, שלישית פושט את רגליו ויורד.

שוב מעשה בתלמיד אחד שירד לפני התיבה בפני רבי אליעזר, והיה מקצר יותר מדאי. אמרו לו תלמידיו. כמה קצרן הוא זה. אמר להם. כלום מקצר יותר ממשה רבינו, דכתיב. אל נא רפא נא לה. אמר רבי יעקב אמר רב חסדא. כל המבקש רחמים על חבירו אין צריך להזכיר שמו, שנאמר. אל נא רפא נא לה, ולא קמדכר שמה דמרים.

קידה על אפים, שנאמר. ותקד בת שבע אפים ארץ. כריעה על ברכים, שנאמר מכרע על ברכיו. השתחואה זו פשוט ידים ורגלים, שנאמר. הבוא נבוא אני ואמך ואחיך להשתחות לך ארצה. אמר רב חייא בריה דרב הונא. חזינא להו לאביי ורבא דמצלו אצלויי. תני חדא.

הכורע בהודאה הרי זה משובח. ותניא אידך. הרי זה מגונה. לא קשיא. הא בתחלה, הא לבסוף. רבא כרע בהודאה תחלה וסוף. אמרי ליה רבנן. אמאי קא עביד מר הכי? אמר להו. חזינא לרב נחמן דכרע וחזינא ליה לרב ששת דקא עבד הכי. והתניא הכורע בהודאה הרי זה מגונה. ההיא בהודאה שבהלל.

והתניא. הכורע בהודאה ובהודאה של הלל הרי זה מגונה. כי תניא ההיא בהודאה דברכת המזון. מתני׳ המתפלל וטעה סימן רע לו. ואם שליח צבור הוא סימן רע לשולחיו, מפני ששלוחו של אדם כמותו. אמרו עליו על רבי חנינא בן דוסא שהיה מתפלל על החולים, ואומר. זה חי, וזה מת.

כל הנביאים כולן לא נתנבאו אלא למשיא בתו לתלמיד חכם, ולעושה פרקמטיא לתלמיד חכם, ולמהנה תלמיד חכם מנכסיו. אבל תלמידי חכמים עצמן עין לא ראתה אלהים זולתך יעשה למחכה לו. ואמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. כל הנביאים כולן לא נתנבאו אלא לימות המשיח, אבל לעולם הבא, עין לא ראתה אלהים זולתך. ופליגא דשמואל, דאמר שמואל.

בגן. ושמא תאמר. הוא גן, הוא עדן, תלמוד לומר. ונהר יוצא מעדן להשקות את הגן, גן לחוד ועדן לחוד. תנו רבנן. מעשה שחלה בנו של רבן גמליאל. שגר שני תלמידי חכמים אצל רבי חנינא בן דוסא לבקש עליו רחמים. כיון שראה אותם, עלה לעלייה, ובקש עליו רחמים. בירידתו אמר להם. לכו, שחלצתו חמה.

ואמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. אל יתפלל אדם אלא בבית שיש שם חלונות. שנאמר. וכוין פתיחן ליה בעליתה [נגד] ירושלם. אמר רב כהנא. חציף עלי מאן דמצלי בבקתא. ואמר רב כהנא. חציף עלי מאן דמפרש חטאיה, שנאמר. אשרי נשוי פשע כסוי חטאה. הדרן עלך אין עומדין
וכל דירה שתשמישה לאויר, אין מטלטלין בה אלא בית סאתים. תא שמע. שבת בתל שהוא גבוה עשרה והוא מארבע אמות ועד בית סאתים, וכן בנקע שהוא עמוק עשרה, והוא מארבע אמות ועד בית סאתים, וקמה קצורה ושיבולות מקיפות אותה מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה.

עד דאתא, נפל לחיא. אחוי ליה בידיה קם אדוכתיה. אמר ליה רב הונא. לא סבר לה מר לסמוך אדיקלא? אמר. דמי האי מרבנן כמאן דלא פרשי אינשי שמעתא, מי סמכינן עליה מאתמול? טעמא דלא סמכינן, הא סמכינן הוי לחי. לימא אביי ורבא בדלא סמכינן עליה פליגי,

ומטמא משום גולל, ורבי מאיר מטהר. וכותבין עליו גיטי נשים, ורבי יוסי הגלילי פוסל. גמ׳ תניא, רבי מאיר אומר. כל דבר שיש בו רוח חיים אין עושין אותו לא דופן לסוכה ולא לחי למבוי, לא פסין לביראות ולא גולל לקבר. משום רבי יוסי הגלילי אמרו. אף אין כותבין עליו גיטי נשים.

לא תימא הא כבנין מותר, אלא אימא. אם בנין יתר על הפירצה מותר. אבל כבנין, מאי אסור? אי הכי ליתני לא יהו פירצות כבנין. קשיא. תא שמע. המקרה סוכתו בשפודין או בארוכות המטה, אם יש ריוח ביניהן כמותן כשירה. הכא במאי עסקינן. כשנכנס ויוצא. והא אפשר לצמצם? אמר רבי אמי. במעדיף.
שנאמר. אויל מחריש חכם יחשב. שנים שנתערבו פסחיהם וכו׳. לימא מתניתין דלא כרבי יהודה. דתניא. ואם ימעט הבית מהיות משה, מלמד שמתמעטין והולכין, ובלבד שיהא אחד מבני חבורה קיים, דברי רבי יהודה. רבי יוסי אומר. ובלבד שלא יניחו את הפסח כמות שהוא. אמר רבי יוחנן.

אפילו תימא רבי יהודה, כיון דאמר רבי יהודה אין שוחטין את הפסח על היחיד, מעיקרא לאמנויי אחרינא בהדיה קאי, וכאחד מבני חבורה דמי. אמר רב אשי. מתניתין נמי דייקא, דקתני. וכן חמש חבורות של חמשה חמשה. של חמשה אין, אבל של חמשה וארבעה לא, לאו משום דלא פייש חד מבני חבורה גביה? שמע מינה.

דתניא. לא יאכל אדם בערבי שבתות וימים טובים מן המנחה ולמעלה כדי שיכנס לשבת כשהוא תאוה, דברי רבי יהודה. רבי יוסי אומר. אוכל והולך עד שתחשך. אמר רב הונא. לא צריכא אלא לרבי יוסי, דאמר. אוכל והולך עד שתחשך הני מילי בערבי שבתות וימים טובים, אבל בערב הפסח, משום חיובא דמצה מודה. רב פפא אמר. אפילו תימא רבי יהודה,

התם בערבי שבתות וימים טובים מן המנחה ולמעלה הוא דאסיר, סמוך למנחה שרי. אבל בערב הפסח, אפילו סמוך למנחה נמי אסור. ובערב שבת סמוך למנחה שרי? והתניא. לא יאכל אדם בערב שבת וימים טובים מתשע שעות ולמעלה, כדי שיכנס לשבת כשהוא תאוה, דברי רבי יהודה. רבי יוסי אומר. אוכל והולך עד שתחשך.

אמר מר זוטרא. מאן לימא לן דמתרצתא היא? דילמא משבשתא היא. אמר ליה מרימר, ואיתימא רב יימר. אנא איקלעי לפירקיה דרב פנחס בריה דרב אמי, וקם תנא ותני קמיה וקיבלה מיניה. אי הכי קשיא. אלא מחוורתא כדרב הונא.
מהו דתימא. חדא מינייהו בטולי מבטיל [לה], קא משמע לן. וחוטי סבכה. פשיטא. לא צריכא, דרויחא לה. מהו דתימא. מישלף שלפא לה, קא משמע לן דאשה חסה על שערה ומישרא שריא לה. ורצועות מנעל וסנדל.

איתמר. התיר רצועות מנעל וסנדל, תני חדא. חייב חטאת, ותניא אידך. פטור אבל אסור, ותניא אידך. מותר לכתחילה. קשיא מנעל אמנעל, קשיא סנדל אסנדל. מנעל אמנעל לא קשיא. הא דקתני חייב חטאת בדאושכפי. פטור אבל אסור בדרבנן. מותר לכתחלה בדבני מחוזא. סנדל אסנדל לא קשיא.

חייב חטאת. אמר ליה. השתא פטור אבל אסור קא קשיא לי, חייב חטאת קאמרת לי?. מאי טעמא? אמר ליה. משום דבחול נמי זימנין נפיקנא ביה אנא, זימנין נפיק ביה ינוקא. אמר ליה. אי הכי, מותר לכתחילה. רבי ירמיה הוה קאזיל בתריה דרבי אבהו בכרמלית. איפסיק רצועה דסנדליה. אמר ליה. מאי אעביד ליה?

אמר ליה. שקול גמי לח דחזי למאכל בהמה, וכרוך עילויה. אביי הוה קאי קמיה דרב יוסף. איפסיק ליה רצועה. אמר ליה. מאי איעביד ליה? אמר ליה. שבקיה. מאי שנא מדרבי ירמיה? התם לא מינטר, הכא מינטר. והא מנא הוא, דאי בעינא הפיכנא ליה מימין לשמאל? אמר ליה. מדקמתרץ רבי יוחנן אליבא דרבי יהודה,

ואמר עולא, ואיתימא רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. כמחלוקת לענין טומאה כך מחלוקת לענין שבת, אבל לא לענין חליצה. והוינן בה. [רבי יוחנן] אליבא דמאן? אילימא אליבא דרבנן. מדלענין טומאה מנא הוי לענין שבת נמי מנא הוי, אבל לא לחליצה דלאו מנא הוא, והתנן.

לעולם אליבא דרבי יהודה. אימא. וכן לחליצה. והא קמשמע לן. דכי אמרינן חלצה של שמאל בשל ימין חליצתה כשרה היכא דלמילתיה מנא הוא, אבל הכא למילתיה לאו מנא הוא. ומי אמר רבי יוחנן הכי? והאמר רבי יוחנן. הלכה כסתם משנה, ותנן. סנדל שנפסקה אחת מאזניו ותיקנה טמא מדרס,

נפסקה שניה ותיקנה טהור מלטמא מדרס, אבל טמא מגע מדרס. מאי לאו לא שנא פנימית ולא שנא חיצונה. לא, פנימית דוקא. אבל חיצונה מאי טהור? אי הכי, אדתני. נפסקה שניה ותיקנה טהור מן המדרס אבל טמא מגע מדרס, ניפלוג בדידה. במה דברים אמורים שנפסקה פנימית, אבל חיצונה טהור. אמר רב יצחק בן יוסף.

תהא משנתנו בסנדל שיש לו ארבע אזנים וארבע תרסיותים, שלא לשבור דבריו של רבי יוחנן. כי אתא רבין אמר רב חנן בר אבא אמר רב. הלכה כרבי יהודה. ורבי יוחנן אמר. אין הלכה כרבי יהודה. ומי אמר רבי יוחנן הכי? והא מדמתרץ רבי יוחנן אליבא דרבי יהודה, שמע מינה כרבי יהודה סבירא ליה.

ואם ראשונים בני אנשים אנו כחמורים. ולא כחמורו של רבי חנינא בן דוסא ושל רבי פנחס בן יאיר, אלא כשאר חמורים. ונודות יין ושמן. פשיטא. לא צריכא, דאית ליה תרתי אוני, מהו דתימא. חדא מינייהו בטולי מבטל לה, קא משמע לן. קדירה של בשר. פשיטא. לא צריכא, דאית
נפרצה ביותר מעשר אסור, היו שם קנים הדוקרנים ועושה להן פיאה מלמעלה, אפילו ביותר מעשר מותר. קתני מיהת רישא משלשה עד ארבעה, ובלבד שלא יהא בין זה לזה כמלואו, תיובתא דרב פפא. אמר לך רב פפא. מאי מלואו נכנס ויוצא.

אימא סיפא. כל שהוא שלשה, ומשלשה ועד ארבעה אתאן לרבן שמעון בן גמליאל דאמר. פחות מארבעה לבוד. דאי רבנן. משלשה ועד ארבעה? שלשה וארבעה חד הוא. אמר אביי. מדרישא רבנן, סיפא נמי רבנן, ומודו רבנן דכל למישרא כנגדו, אי איכא מקום ארבעה חשיב,

ואי לא לא חשיב. רבא אמר. מדסיפא רבן שמעון בן גמליאל, רישא נמי רבן שמעון בן גמליאל. וכי אמר רבן שמעון בן גמליאל אמרינן לבוד הני מילי למעלה, אבל למטה, הוה ליה כמחיצה שהגדיים בוקעין בה לא אמרינן. לבוד. תא שמע. דפנות הללו שרובן פתחים וחלונות מותר, ובלבד שיהא עומד מרובה על הפרוץ. שרובן, סלקא דעתך?.

אלא. שריבה בהן פתחים וחלונות מותר, ובלבד שיהא עומד מרובה על הפרוץ. הא כפרוץ אסור, תיובתא דרב פפא תיובתא. והילכתא כוותיה דרב פפא. תיובתא והילכתא?. אין, משום דדייקא מתניתין כוותיה. דתנן. לא יהיו פרצות יתירות על הבנין.

ואי איתא למה לי יתר על טפח? ליעביד פחות משלשה וחבל משהו, פחות משלשה וחבל משהו, פחות מארבעה וחבל משהו. ותיסברא? האי פחות מארבעה היכא מוקים ליה? אי מוקים ליה תתאי, הוה ליה כמחיצה שהגדיים בוקעין בה. אי מוקים ליה עילאי, אתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל ליה. אי מוקים ליה במיצעי,

הוה ליה עומד מרובה על הפרוץ משתי רוחות. שמעת מינה עומד מרובה על הפרוץ משתי רוחות הוי עומד. אלא רב המנונא הכי קא מיבעיא ליה. כגון דאייתי מחצלת דהוי שבעה ומשהו, וחקק בה שלשה, ושבק בה ארבעה ומשהו, ואוקמיה בפחות משלשה. רב אשי אמר. מחיצה תלויה איבעיא ליה.

כל מחיצות שבת לא התירו ליחיד יותר מבית סאתים. כדאמר רב נחמן ואיתימא רב ביבי בר אביי. לא נצרכא אלא ליתן להן כל צרכן, הכא נמי ליתן להן כל צרכן. היכא איתמר דרב נחמן ואיתימא רב ביבי בר אביי? אהא דתנן. כל מחיצה שאינה של שתי וערב אינה מחיצה, דברי רבי יוסי ברבי יהודה. ומי אמר רבי יוסי ברבי יהודה הכי? והתניא.

אחד יחיד ואחד שיירא לחבלים. ומה בין יחיד לשיירא? יחיד נותנין לו בית סאתים, שנים נותנין להם בית סאתים, שלשה נעשו שיירא ונותנין להן בית שש. דברי רבי יוסי ברבי יהודה. וחכמים אומרים. אחד יחיד ואחד שיירא נותנין להן כל צרכן, ובלבד שלא יהא בית סאתים פנוי. אמר רב נחמן ואיתימא רב ביבי בר אביי.

דברים שאמרתי לפניכם טעות הן בידי. ברם כך אמרו. יחיד נותנין לו בית סאתים, שנים נותנין להן בית סאתים, שלשה נעשו שיירא ונותנין להן כל צרכן. רישא רבי יוסי ברבי יהודה וסיפא רבנן?. אין, משום דקאי אבוה בשיטתיה.
לאפוקי עצרת דשני אילים נינהו. הניחא למאן דאמר יום הכפורים איל אחד הוא, אלא למאן דאמר שני אילים נינהו, מאי איכא למימר.

ואל בני ישראל תדבר לאמר קחו שעיר עזים לחטאת. ויאמר אל אהרן קח לך עגל בן בקר לחטאת למה לי? שמע מינה. קח לך משלך הוא. ביום הכפורים מכדי כתיב. בזאת יבא אהרן אל הקדש בפר בן בקר לחטאת וגו׳ ... ומאת עדת בני ישראל יקח שני שעירי עזים לחטאת. והקריב את פר החטאת אשר לו למה לי? שמע מינה. האי לו משלו הוא.

רב אשי אמר. דנין פר לחטאת ואיל לעולה מפר לחטאת ואיל לעולה, לאפוקי ראש השנה ועצרת דתרוייהו עולות נינהו. רבינא אמר. דנין עבודה בכהן גדול מעבודה בכהן גדול, לאפוקי כולהו קושייתין דלאו עבודה בכהן גדול נינהו. ואיכא דאמרי אמר רבינא. דנין עבודה תחלה מעבודה תחלה, לאפוקי הני דלאו תחלה נינהו. מאי תחלה?

והא אנן תנן. שבעת ימים קודם יום הכפורים, ושבעת ימים קודם שריפת הפרה. מעלה בעלמא. והא אמר רבי מניומי בר חלקיה אמר רבי מחסיא בר אידי אמר רבי יוחנן. כאשר עשה ביום הזה צוה ה׳ לעשות לכפר עליכם, לעשות אלו מעשה פרה, לכפר אלו מעשה יום הכפורים. ההוא דרביה. דכי אתא רבין, אמר רבי יוחנן משום רבי ישמעאל.

שכל הנכנס במחנה שכינה, טעון פרישת ששה. והא אנן שבעה תנן. מתניתין רבי
הצד נחש בשבת, אם מתעסק בו שלא ישכנו פטור, אם לרפואה חייב, וממאי דפטור ומותר? דתנן. כופין קערה על הנר בשביל שלא תאחוז בקורה, ועל צואה של קטן, ועל עקרב שלא תישך. הדרן עלך האורגמתני׳ שמנה

מאן תנא? אמר שמואל. רבי יוחנן בן נורי היא, דתנן, רבי יוחנן בן נורי אומר. שמנה שרצים יש להן עורות. רבה בר רב הונא אמר רב. אפילו תימא רבנן, עד כאן לא פליגי רבנן עליה דרבי יוחנן בן נורי אלא לענין טומאה, דכתיב. אלה הטמאים לכם, לרבות שעורותיהן כבשרן, אבל לענין שבת אפילו רבנן מודו.

ולענין שבת לא פליגי?. והתניא. הצד אחד משמנה שרצים האמורים בתורה, החובל בהן חייב, דברי רבי יוחנן בן נורי, וחכמים אומרים. אין עור אלא למה שמנו חכמים. אדרבה, למה שמנו חכמים אין להם עור. ואמר אביי, הכי קאמר.

דכתיב. היהפוך כושי עורו ונמר חברברתיו. מאי חברברתיו? אילימא דקאי ריקמי ריקמי האי ונמר חברברתיו, נמר גווניו מבעי ליה. אלא ככושי. מה עורו דכושי אינה חוזרת, אף חבורה אינה חוזרת. ושאר שקצים כו׳. הא הורגן חייב. מאן תנא? אמר רבי ירמיה. רבי אליעזר היא.

ורבנן סברי כאילים. מה אילים דפרין ורבין אף כל דפרה ורבה. אמר ליה אביי. וכינה אין פרה ורבה? והאמר מר. יושב הקדוש ברוך הוא וזן מקרני ראמים ועד ביצי כינים. מינא הוא דמיקרי ביצי כינים. והתניא. טפויין וביצי כינים. מינא הוא דמיקרי ביצי כינים.

והרי פרעוש דפרה ורבה, ותניא. הצד פרעוש בשבת, רבי אליעזר מחייב ורבי יהושע פוטר. אמר רב אשי. צידה אהריגה קרמית?. עד כאן לא פליגי רבי אליעזר ורבי יהושע, אלא דמר סבר. דבר שאין במינו ניצוד חייב, ומר סבר. פטור. אבל לענין הריגה אפילו רבי יהושע מודה. הצדן לצורך חייב וכו׳.