portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
ואידך דומיא דהרכיבו והבאתו מחוץ לתחום קתני, דרבנן. ואידך. הרכיבו דלא כרבי נתן, דאמר. החי נושא את עצמו. הבאתו מחוץ לתחום כרבי עקיבא, דאמר. תחומין דאורייתא. מתיב רב יוסף. אמר רבי אליעזר, קל וחומר. ומה שחיטה שהיא משום מלאכה דוחה את השבת, אלו,

אישתיק. כי אתא לקמיה דרב יוסף, אמר ליה. הכי אמר לי רב ספרא. אמר ליה. מאי טעמא לא תשני ליה. בני חבורה זריזין הן. ואביי. כהנים זריזין הן אמרינן, בני חבורה זריזין הן לא אמרינן. רבא אמר. רבי אליעזר היא, דאמר מכשירי מצוה דוחין את השבת. ומודה רבי אליעזר דכמה דאפשר לשנויי משנינן.

מאי היא, דתניא. כהן שעלתה בו יבלת חבירו חותכה לו בשיניו. בשיניו אין, בכלי לא. חבירו אין, איהו לא. מני? אילימא רבנן ובמקדש, כיון דאמרי רבנן בעלמא משום שבות הכא, מה לי הוא מה לי חבירו? אלא לאו, רבי אליעזר דאמר בעלמא חייב חטאת,

כמה דאפשר לשנויי משנינן. לא. לעולם רבנן, ואי עלתה בכריסו הכי נמי. הכא במאי עסקינן? כגון שעלתה לו נשיכה בגבו ובאצילי ידיו, דאיהו לא מצי שקיל לה. ואי רבנן, נשקליה ניהליה ביד, ותפשוט דרבי אלעזר. דאמר רבי אלעזר מחלוקת ביד, אבל בכלי דברי הכל חייב.

אם להוציא דם כאן וכאן אסור. גמ׳ אמר רב יהודה בריה דרבי חייא. לא שנו אלא גמי, אבל צלצול קטן הוי יתור בגדים. ורבי יוחנן אמר. לא אמרו יתור בגדים אלא במקום בגדים, אבל שלא במקום בגדים לא הוי יתור בגדים. ותיפוק ליה משום חציצה. בשמאל. אי נמי בימין ושלא במקום עבודה.

אמר רב יהודה בריה דרבי חייא. לא שנו אלא גמי, אבל צלצול קטן חוצץ. ורבי יוחנן אמר. לא אמרו חציצה בפחות משלש על שלש אלא במקום בגדים, אבל שלא במקום בגדים שלש על שלש חוצצות, פחות משלש אין חוצצות, והיינו דרבא אמר רב חסדא. לימא פליגא דרב יהודה בריה דרבי חייא?
דילמא אם הוציא פטור אבל אסור. איכא דאמרי. הא הוציא פטור אבל אסור, לימא תיהוי תיובתיה דרבא, דאמר רבא. המעביר מתחילת ארבע לסוף ארבע והעבירו דרך עליו חייב. מי קתני הוציא פטור אבל אסור? דילמא. אם הוציא חייב חטאת. לא יעמוד אדם ברשות היחיד וכו׳. אמר רב יוסף.

השתין ורק חייב חטאת. והא בעינן עקירה והנחה מעל גבי מקום ארבעה, וליכא. מחשבתו משויא ליה מקום. דאי לא תימא הכי, הא דאמר רבא. זרק ונח בפי הכלב או בפי הכבשן חייב חטאת, והא בעינן הנחה על גבי מקום ארבעה, וליכא. אלא. מחשבתו משויא ליה מקום,

וכן רוקו שנתלש, לא יהלך ארבע אמות עד שירוק. אלא מחוורתא כדשנינן מעיקרא. אמר ריש לקיש. כיח בפני רבו חייב מיתה, שנאמר כל משנאי אהבו מות

דתנן. שותין על הגת, בין בחמין ובין בצונן, ופטור דברי רבי מאיר. רבי אליעזר בר צדוק מחייב. וחכמים אומרים. על החמין חייב, ועל הצונן פטור. מפני שמחזיר את המותר. מתני׳ קולט אדם מן המזחילה למטה מעשרה טפחים, ומן הצינור מכל מקום שותה.

אפילו תימא בסמוכה הא קא משמע לן דבור וחולייתו מצטרפין לעשרה. אשפה ברשות הרבים וכו׳. ולא חיישינן שמא תנטל אשפה? והא רבין בר רב אדא אמר רבי יצחק.
אילימא משום דתני לה כרבי יוחנן בן נורי לחומרא, ואיהו סבירא ליה כרבנן לקולא. ומשום דסבר לקולא, מאן דתני לחומרא מחייך עלה?

יש לו שמונה על שמונה, דברי רבי מאיר. ואמר רבא. מחלוקת להלך, אבל לטלטל דברי הכל. ארבע אמות אין, טפי לא. והני ארבע אמות היכא כתיבא? כדתניא. שבו איש תחתיו כתחתיו. וכמה תחתיו גופו שלש אמות, ואמה כדי לפשוט ידיו ורגליו דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. גופו שלש אמות,

ואמה כדי שיטול חפץ מתחת מרגלותיו ומניח תחת מראשותיו. מאי בינייהו, איכא בינייהו. ארבע אמות מצומצמות. אמר ליה רב משרשיא לבריה. כי עיילת לקמיה דרב פפא, בעי מיניה. ארבע אמות שאמרו, באמה דידיה יהבינן ליה, או באמה של קדש יהבינן ליה? אם אמר לך. אמות של קדש יהבינן ליה עוג מלך הבשן מה תהא עליו?

ואם אמר לך באמה דידיה יהבינן ליה, אימא ליה. מאי טעמא לא קתני לה גבי יש שאמרו הכל לפי מה שהוא אדם? כי אתא לקמיה דרב פפא, אמר ליה. אי דייקינן כולא האי, לא הוי תנינן. לעולם באמה דידיה יהבינן ליה. ודקא קשיא לך. מאי טעמא לא קתני גבי יש שאמרו? דלא פסיקא ליה, משום דאיכא ננס באבריו.

ורבנן. התם אוושי דיורין. הכא לא אוושי דיורין. ושתים החיצונות כו׳. ואמאי? כיון דערבי להו חיצונות בהדי אמצעית, הויא להו חדא. אמר רב יהודה. כגון שנתנה אמצעית עירובה בזו ועירובה בזו. ורב ששת אמר. אפילו תימא שנתנו עירובן באמצעית, כגון שנתנוהו בשני בתים.

אפילו תימא בית הלל, עד כאן לא קאמרי בית הלל התם אלא בשני כלים בבית אחד, אבל בשני בתים, לא. אמר ליה רב אחא בריה דרב אויא לרב אשי. לרב יהודה קשיא ולרב ששת קשיא. לרב יהודה קשיא דאמר. כגון שנתנה אמצעית עירובה בזו ועירובה בזו,

ולרב ששת לא קשיא. אם אמרו דיורין להקל, יאמרו דיורין להחמיר?. אמר רב יהודה אמר רב. זו דברי רבי שמעון. אבל חכמים אומרים. רשות אחת משמשת לשתי רשויות. אבל לא שתי רשויות משמשות לרשות אחת.
צריך לבטל לכל אחד ואחד. איתיביה. אחד שלא עירב נותן רשותו לאחד שעירב, שנים שעירבו נותנין רשותן לאחד שלא עירב, ושנים שלא עירבו נותנין רשותן לשנים שעירבו, או לאחד שלא עירב. אבל לא אחד שעירב נותן רשותו לאחד שלא עירב, ואין שנים שעירבו נותנין רשותן לשנים שלא עירבו,

ואין שנים שלא עירבו נותנין רשותן לשנים שלא עירבו. קתני מיהת רישא. אחד שלא עירב נותן רשותו לאחד שעירב. היכי דמי? אי דליכא אחרינא בהדיה, בהדי מאן עירב? אלא פשיטא דאיכא אחרינא בהדיה, וקתני. לאחד שעירב. ורבה. הכא במאי עסקינן, דהוה ומית. אי דהוה ומית אימא סיפא,

אלא פשיטא דאיתיה. ומדסיפא איתיה, רישא נמי איתיה. מידי איריא? הא כדאיתא, והא כדאיתא. תדע, דקתני סיפא דרישא. ושנים שלא עירבו, נותנין רשותן לשנים שעירבו. לשנים אין. לאחד לא. ואביי אמר. מאי לשנים לאחד משנים. אי הכי ליתני. לאחד שעירב או לאחד שלא עירב.

קשיא. אחד שלא עירב נותן רשותו לאחד שעירב. לאביי דאיתיה, וקא משמע לן. דאין צריך לבטל רשות לכל אחד ואחד. לרבה דהוה ומית, ולא גזור זימנין דאיתיה. ושנים שעירבו נותנין רשותן לאחד שלא עירב. פשיטא? מהו דתימא כיון דלא עירב ליקנסיה, קא משמע לן.

ושנים שלא עירבו נותנין רשותן לשנים שעירבו. לרבה תנא סיפא לגלויי רישא, לאביי שנים שלא עירבו איצטריכא ליה, סלקא דעתך אמינא. לגזר דלמא אתי לבטולי להו. קא משמע לן. או לאחד שלא עירב. למה לי? מהו דתימא. הני מילי היכא דמקצתן עירבו ומקצתן לא עירבו.

אבל היכא דכולן לא עירבו ליקנסינהו, כדי שלא תשתכח תורת עירוב, קא משמע לן. אבל אין אחד שעירב נותן רשותו לאחד שלא עירב. לאביי תנא סיפא לגלויי רישא, לרבה איידי דתנא רישא תנא נמי סיפא. ואין שנים שעירבו נותנין רשותן לשנים שלא עירבו. הא תו למה לי? לא צריכא, דבטיל ליה חד מינייהו לחבריה.

מהו דתימא. לשתרי ליה, קא משמע לן. כיון דבעידנא דבטיל לא הוו ליה שריותא בהא חצר לא. ואין שנים שלא עירבו נותנין רשותן לשנים שלא עירבו. הא תו למה לי? לא צריכא, דאמרי. קני על מנת להקנות. בעא מיניה רבא מרב נחמן. יורש מהו שיבטל רשות.

לא מצי מבטל. או דלמא. יורש כרעיה דאבוה הוא? אמר ליה. אני אומר מבטל, והני דבי שמואל תנו אין מבטל. איתיביה. זה הכלל, כל שמותר למקצת שבת הותר לכל השבת, וכל שנאסר למקצת שבת נאסר לכל השבת חוץ ממבטל רשות.

כל שהותר למקצת שבת, מותר לכל השבת כגון עירב דרך הפתח, ונסתם הפתח. עירב דרך חלון, ונסתם חלון. זה הכלל לאתויי מבוי שניטלו קורותיו או לחייו. כל שנאסר למקצת שבת, נאסר לכל השבת כולה כגון שני בתים בשני צידי רשות הרבים, והקיפום גוים מחיצה בשבת.
ולא סליק להו דיקולא דמיא מארבע רוחתא, ואתי לידי חימוץ. ואמר אביי. לא ליחרוך איניש תרי שבלי בהדי הדדי,

שעורין הוא דלא, הא חיטי שרי. לא מיבעיא קאמר. לא מיבעיא חיטין, כיון דאית ביה ציריא עיילי בהו מיא, אבל שערי דשיעי אימא שפיר דמי, קא משמע לן. הדר אמר רבא. מותר ללתות. דתניא. יוצאין בפת נקיה והדראה, ואי אפשר נקיה בלא לתיתה. איתיביה רב פפא לרבא. הקמחין והסלתות של גוים,

של כפרים טהורים, ושל כרכין טמאין. דכפרים מאי טעמא? לאו משום דלא לתתי, וקא קרי ליה סולת. תרגומא אקמחא. בתר דנפיק אמר. מאי טעמא לא אימא ליה מהא דאמר רבי זירא אמר רב ירמיה אמר שמואל. חיטין של מנחות אין לותתין אותם, וקא קרי להו סולת. הדר אמר רבא. מצוה ללתות,

וממאי? דילמא שאני התם, דבעידנא דנחית לשימור לא עבד לה שימור. אבל היכא דבעידנא דנחית לשימור עביד לה שימור, הכי נמי דשימור דלישה הוי שימור. ואפילו הכי לא הדר ביה רבא. דאמר להו להנהו דמהפכי כיפי. כי מהפכיתו הפיכו לשום מצוה, אלמא קסבר. שימור מעיקרא מתחלתו ועד סופו בעינן.

הדר אמר רבא. לזבינהו קבא קבא לישראל, כי היכי דכליא קמי פיסחא. תנו רבנן. אין מוללין את הקדירה בפסח. והרוצה שימלול נותן את הקמח ואחר כך נותן את החומץ. ויש אומרים. אף נותן את החומץ ואחר כך נותן את הקמח. מאן יש אומרים? אמר רב חסדא. רבי יהודה היא, דתנן.

האילפס והקדירה שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין, אבל נותן לתוך הקערה או לתוך התמחוי. רבי יהודה אומר. לכל הוא נותן, חוץ מדבר שיש בו חומץ וציר. ונוקמה כרבי יוסי, (דתנן) רבי יוסי אומר. שורן בחומץ, וחומץ צומתן. כי אשמעינן ליה לרבי יוסי, הני מילי דאיתיה בעיניה, אבל על ידי תערובת לא.

עולא אמר. אחד זה ואחד זה אסור, משום. לך לך אמרינן נזירא, סחור סחור, לכרמא לא תקרב. רב פפי שרי ליה לבורדיקי דבי ריש גלותא לממחה קדירה בחסיסי. אמר רבא. איכא דשרי כי האי מילתא בדוכתא דשכיחי עבדי? איכא דאמרי. רבא גופא מחי לה קידרא בחסיסי.

מתני׳ אין נותנין קמח לתוך חרוסת או לתוך החרדל. ואם נתן יאכל מיד, ורבי מאיר אוסר. אין מבשלין את הפסח לא במשקין ולא במי פירות, אבל סכין ומטבילין אותו בהן. מי תשמישו של נחתום ישפכו, מפני שהן מחמיצין. גמ׳ אמר רב כהנא. מחלוקת לתוך החרדל, אבל לתוך חרוסת דברי הכל ישרף מיד.

אמר ליה. למאי נפקא מינה? לדרב כהנא. דאמר רב כהנא. מחלוקת לתוך החרדל, אבל לתוך החרוסת דברי הכל ישרף מיד. אמר ליה. לא שמיע לי, כלומר לא סבירא לי. אמר רב אשי. כוותיה דרב כהנא מסתברא, מדאמר שמואל. אין הלכה כרבי יוסי. מאי לאו? צמותי הוא דלא צמית, הא חמועי
שאני הכא דכתיב. אחת. תניא דלא כשנויין. ולקח מדם הפר ומדם השעיר, שיהיו מעורבין, דברי רבי יאשיה. רבי יונתן אומר. מזה בפני עצמו, ומזה בפני עצמו.

אמר לו רבי יאשיה. והלא כבר נאמר. אחת. אמר לו רבי יונתן, והלא כבר נאמר. מדם הפר ומדם השעיר. אם כן, למה נאמר אחת? לומר לך. אחת ולא שתים מדם הפר, אחת ולא שתים מדם השעיר. תניא אידך. ולקח מדם הפר ומדם השעיר שיהיו מעורבין זה בזה. אתה אומר שיהיו מעורבין זה בזה,

כדי לערבן יפה יפה. תא שמע. היה עומד על גבי כלי, או על גבי רגל חבירו פסול. שאני רגל, דלא מצי מבטיל ליה. איכא דאמרי, הכי בעא מיניה. דרך שירות בכך, או אין דרך שירות בכך? תא שמע, דתנא דבי רבי ישמעאל. את כל כלי השרת אשר ישרתו בם בקודש שני כלים ושירות אחת.

מערבית דרומית, דרומית מזרחית. מקום שהוא מתחיל בחטאת על מזבח החיצון משם היה גומר על מזבח הפנימי. רבי אליעזר אומר. במקומו היה עומד ומחטא. ועל כולן היה נותן מלמטה למעלה, חוץ מזו שהיתה לפניו, שהיה נותן מלמעלה למטה. הזה על טהרו של מזבח שבע פעמים, ושירי הדם היה שופך על יסוד מערבי של מזבח החיצון, ושל מזבח החיצון היה שופך אל יסוד דרומי.

עומד חוץ למזבח ומזה. התחיל מחטא ויורד וכו׳. תנו רבנן. התחיל מחטא ויורד. מהיכן היה מתחיל? מקרן מזרחית דרומית, דרומית מערבית, מערבית צפונית, צפונית מזרחית, דברי רבי עקיבא. רבי יוסי הגלילי אומר. מקרן מזרחית צפונית, צפונית מערבית,

מערבית דרומית, דרומית מזרחית. מקום שרבי יוסי הגלילי מתחיל, שם רבי עקיבא פוסק. מקום שרבי עקיבא מתחיל, שם רבי יוסי הגלילי פוסק. דכולי עלמא מיהא, בההוא קרן דפגע ברישא לא עביד. מאי טעמא? אמר שמואל, דאמר קרא. ויצא אל המזבח, עד דנפיק מכוליה מזבח. ולרבי עקיבא, נקיף דרך ימין?

לימא בדרמי בר יחזקאל קא מיפלגי, דאמר רמי בר יחזקאל. ים שעשה שלמה עומד על שנים עשר בקר שלשה פונים צפונה ושלשה פונים ימה ושלשה פונים נגבה ושלשה פונים מזרחה והים עליהם מלמעלה וכל אחוריהם ביתה. הא למדת, שכל פינות שאתה פונה לא יהו אלא דרך ימין, למזרח. מר אית ליה דרמי בר יחזקאל,

מדינא בההוא קרן דפגע ברישא בההוא עביד ברישא, דאמר ריש לקיש. אין מעבירין על המצות. ואמאי לא עביד משום דכתיב. ויצא אל המזבח, עד דנפיק מכוליה מזבח. וכיון דיהיב בההוא קרן הדר אתי לההוא קרן דאיחייב למיתב ברישא. ואי בעית אימא.
והרי תרומת הדשן. תחילת עבודה דיממא היא, דאמר רבי יוחנן. קדש ידיו לתרומת הדשן, למחר אינו צריך לקדש, שכבר קדש מתחלת עבודה. אלא קשיא. אלא. אי אתמר, הכי אתמר. אמר רבי אסי אמר רבי יוחנן. זר שסידר שני גזירי עצים חייב, הואיל ועבודה תמה היא. מתקיף לה רבא. אלא מעתה תבעי פייס. ולא בעיא פייס? והתניא. מי
תניא כוותיה דרב, תניא כוותיה דרב יהודה. תניא כוותיה דרב. כל גגות העיר רשות אחת הן, ואסור להעלות ולהוריד מן הגגין לחצר ומן החצר לגגין. וכלים ששבתו בחצר מותר לטלטלן בחצר, בגגין מותר לטלטלן בגגין, ובלבד שלא יהא גג גבוה עשרה או נמוך עשרה, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים.

כל אחד ואחד רשות לעצמו, ואין מטלטלין בו אלא בארבע. תניא כוותיה דרב יהודה. אמר רבי, כשהיינו לומדים תורה אצל רבי שמעון בתקוע, היינו מעלין שמן ואלונטית מגג לגג, ומגג לחצר, ומחצר לחצר, ומחצר לקרפף, ומקרפף לקרפף אחר, עד שהיינו מגיעין אצל המעיין שהיינו רוחצין בו.

דגזרינן דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחצר. ושמואל אמר. בין עירבו בין שלא עירבו. וכן אמר רבי יוחנן. מי לחשך, בין עירבו ובין שלא עירבו? מתקיף לה רב חסדא. לשמואל ולרבי יוחנן, יאמרו. שני כלים בחצר אחת, זה מותר וזה אסור. רבי שמעון לטעמיה, דלא גזר. דתנן, אמר רבי שמעון. למה הדבר דומה,

תא שמע. אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו, כל שגבוה עשרה טפחים למרפסת. פחות מכאן לחצר. במה דברים אמורים שהיו אלו של רבים ואלו של רבים, ועירבו אלו לעצמן ואלו לעצמן. או של יחידים שאין צריכין לערב.

אבל היו של רבים, ושכחו ולא עירבו גג וחצר ואכסדרה ומרפסת כולן רשות אחת הן. טעמא דלא עירבו, הא עירבו לא. הא מני רבנן היא. דיקא נמי, דלא קתני קרפף ומבוי. שמע מינה. תא שמע. חמש חצירות הפתוחות זו לזו ופתוחות למבוי,
ואם התנה עליה הכל לפי תנאו. כעין שמן שבנר קאמרינן, הואיל והוקצה למצותו הוקצה לאיסורו. איתמר נמי, אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. אין מוקצה לרבי שמעון אלא כעין שמן שבנר בשעה שהוא דולק, הואיל והוקצה למצותו הוקצה לאיסורו. אמר רב יהודה אמר שמואל. אין מוקצה לרבי שמעון אלא גרוגרות וצימוקים בלבד.

דאית ביה ביצת אפרוח. כי אתא רב יצחק ברבי יוסף אמר רבי יוחנן. הלכה כרבי יהודה. ורבי יהושע בן לוי אמר. הלכה כרבי שמעון. אמר רב יוסף. היינו דאמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. אמרו הלכה כרבי שמעון. אמרו, וליה לא סבירא ליה. אמר ליה אביי לרב יוסף. ואת לא תסברה דרבי יוחנן כרבי יהודה, הא רבי אבא ורבי
ומי אית ליה לרב חסדא הואיל? והא איתמר. האופה מיום טוב לחול, רב חסדא אמר. לוקה. רבה אמר. אינו לוקה. רבה אמר אינו לוקה. אמרינן הואיל ואי מקלעי ליה אורחים חזי ליה, השתא נמי חזי ליה ולא לקי. רב חסדא אמר לוקה. לא אמרינן הואיל. בשלמא דרבה אדרבה לא קשיא.

האי טומאה היכי דמי? אילימא בטומאת גברי, ומאי לא עשה בה מקצת טומאה ככל טומאה דאי איכא ארבעה וחמשה גברי טמאין וארבעה וחמשה גברי טהורין, לא פסלי להו טמאין לטהורין, גבי ערלה נמי הא לא פסלי, דתנן. למולין ולערלים כשר. מאי שנא טומאה דפשיטא ליה, ומאי שנא ערלה דמספקא ליה? אלא בטומאת בשר,

ומאי לא עשה בה מקצת טומאה ככל טומאה? דאילו איטמי חד מאברים האי דאיטמי שרפינן ליה, ואידך אכלינן ליה. במאי אוקימתא בטומאת בשר? אימא סיפא. דנין דבר שאינו נוהג בכל הזבחים מדבר שאינו נוהג בכל הזבחים, ואל יוכיח זמן שנוהג בכל הזבחים. ומאי טומאה? אי נימא טומאת בשר,

אמאי אינו נוהג בכל הזבחים? אלא פשיטא בטומאת גברי, ומאי אינו נוהג בכל הזבחים? דאילו בכל הזבחים ערל וטמא משלחין קרבנותיהן, ואילו בפסח ערל וטמא אין משלחין פסחיהן. רישא בטומאת בשר וסיפא בטומאת גברי. אמר ליה. אין, שם טומאה קא פריך. ואיבעית אימא.

דנין דבר שלא הותר מכללו מדבר שלא הותר מכללו, ואל תוכיח טומאה שהרי הותרה מכללה. במאי? אילימא בטומאת בשר היכא הותרה? אלא פשיטא בטומאת גברי, והיכא הותרה מכללה בציבור. רישא בטומאת בשר, סיפא בטומאת גברי. אין שם טומאה קפריך.

שלא בזמנו, שהוא כשר לשום אחרים אחרים כשרים לשמו. רבי שמלאי אתא לקמיה דרבי יוחנן, אמר ליה. ניתני לי מר ספר יוחסין. אמר ליה. מהיכן את? אמר ליה. מלוד. והיכן מותבך? בנהרדעא. אמר ליה. אין נידונין לא ללודים ולא לנהרדעים, וכל שכן דאת מלוד ומותבך בנהרדעא. כפייה וארצי.

אמר ליה. ניתנייה בתלתא ירחי. שקל קלא פתק ביה, אמר ליה. ומה ברוריה דביתהו דרבי מאיר ברתיה דרבי חנניה בן תרדיון, דתניא תלת מאה שמעתתא ביומא מתלת מאה רבוותא, ואפילו הכי לא יצתה ידי חובתה בתלת שנין, ואת אמרת בתלתא ירחי?. כי שקיל ואזיל אמר ליה. רבי, מה בין לשמו ושלא לשמו, לאוכליו ושלא לאוכליו?

אמר ליה. הואיל וצורבא מרבנן את, תא ואימא לך. לשמו ושלא לשמו פסולו בגופו, לאוכליו ושלא לאוכליו אין פסולו בגופו. לשמו ושלא לשמו אי אפשר לברר איסורו, לאוכליו ושלא לאוכליו אפשר לברר איסורו. לשמו ושלא לשמו ישנו בארבע עבודות, לאוכליו ושלא לאוכליו אינו בארבע עבודות.

מיום שנגנז ספר יוחסין תשש כחן של חכמים וכהה מאור עיניהם. אמר מר זוטרא. בין אצל לאצל טעינו ארבע מאה גמלי דדרשא.
במה דברים אמורים במקדש, אבל בגבולין, מקום שיש חצוצרות אין שופר, מקום שיש שופר אין חצוצרות. וכן הנהיג רבי חלפתא בציפורי ורבי חנניא בן תרדיון בסיכני, וכשבא דבר אצל חכמים אמרו. לא היו נוהגין כן אלא בשערי מזרח ובהר הבית בלבד. אמר רבא, ואיתימא רבי יהושע בן לוי. מאי קראה דכתיב. בחצוצרות וקול שופר הריעו לפני המלך ה׳,

או שהיה ביתו סמוך לבית הכנסת, ושמע קול שופר או קול מגילה, אם כוון לבו יצא, ואם לאו לא יצא. אף על פי שזה שמע וזה שמע, זה כוון לבו, וזה לא כוון לבו. גמ׳ תנו רבנן. ארוך וקצרו כשר. גרדו והעמידו על גלדו כשר. ציפהו זהב במקום הנחת פה פסול. שלא במקום הנחת פה כשר.

הוסיף עליו כל שהוא, בין במינו בין שלא במינו פסול. ניקב וסתמו, בין במינו בין שלא במינו פסול. רבי נתן אומר. במינו כשר, שלא במינו פסול. במינו כשר אמר רבי יוחנן. והוא שנשתייר רובו. מכלל דשלא במינו, אף על פי שנשתייר רובו פסול. איכא דמתני לה אסיפא. שלא במינו פסול, אמר רבי יוחנן. והוא שנפחת רובו.

מכלל דבמינו, אף על פי שנפחת רובו כשר. ציפהו זהב, מבפנים פסול. מבחוץ, אם נשתנה קולו מכמות שהיה פסול, ואם לאו כשר. נסדק לאורכו פסול. לרוחבו, אם נשתייר בו שיעור תקיעה כשר, ואם לאו פסול. וכמה שיעור תקיעה? פירש רבי שמעון בן גמליאל. כדי שיאחזנו בידו ויראה לכאן ולכאן.

שכל הקולות כשירין בשופר. שלחו ליה לאבוה דשמואל. קדחו ותקע בו יצא. פשיטא, כולהו נמי מיקדח קדחו להו? אמר רב אשי. שקדחו בזכרותו. מהו דתימא. מין במינו חוצץ, קא משמע לן. התוקע לתוך הבור או לתוך הדות כו׳. אמר רב הונא. לא שנו אלא לאותן העומדים על שפת הבור, אבל אותן העומדין בבור יצאו. תניא נמי הכי.

שמע מקצת
כל מקום לאתויי מאי? לאתויי הא דתנו רבנן. חורי בית העליונים והתחתונים, וגג היציע, וגג המגדל, ורפת בקר, ולולין, ומתבן, ואוצרות יין ואוצרות שמן אין צריכין בדיקה. רבן שמעון בן גמליאל אומר. מטה החולקת בתוך הבית ומפסקת צריכה בדיקה. ורמינהו.

חור שבין אדם לחבירו זה בודק עד מקום שידו מגעת, וזה בודק עד מקום שידו מגעת, והשאר מבטלו בלבו. רבן שמעון בן גמליאל אומר. מטה החולקת בתוך הבית, ועצים ואבנים סדורים תחתיה, ומפסקת אינה צריכה בדיקה. קשיא מטה אמטה, קשיא חורין אחורין. חורין אחורין לא קשיא. הא בעילאי ובתתאי, והא במיצעי. מטה אמטה לא קשיא.

משום סכנת הגוים, ופלימו היא. דתניא. חור שבין יהודי לארמאי בודק עד מקום שידו מגעת, והשאר מבטלו בלבו. פלימו אמר. כל עצמו אינו בודק מפני הסכנה. מאי סכנה, אי נימא סכנת כשפים, כי אישתמיש היכי אישתמיש? התם כי אישתמיש יממא ונהורא, ולא מסיק אדעתיה. הכא ליליא ושרגא הוא, ומסיק אדעתיה.

מהו למיתי קדמא וחשוכא לבי רב? אמר להו. ניתו עלי ועל צוארי. ניזיל מאי? אמר להו. לא ידענא. איתמר, אמר רבי אלעזר. שלוחי מצוה אינן ניזוקין לא בהליכתן ולא בחזירתן. כמאן? כי האי תנא דתניא, איסי בן יהודה אומר. כלפי שאמרה תורה ולא יחמד איש את ארצך,

כיוצא בו, אמר רבי דוסתאי ברבי ינאי. מפני מה אין חמי טבריא בירושלים? כדי שלא יהו עולי רגלים אומרים. אלמלא לא עלינו אלא לרחץ בחמי טבריא דיינו, ונמצאת עלייה שלא לשמה. ובמה אמרו שתי שורות וכו׳. מרתף מאן דכר שמיה? הכי קאמר. כל מקום שאין מכניסין בו חמץ אין צריך בדיקה, ואוצרות יין ואוצרות שמן נמי אין צריך בדיקה,

ובמה אמרו שתי שורות במרתף מקום שמכניסין בו חמץ, ובמסתפק. בית שמאי אומרים שתי שורות וכו׳. אמר רב יהודה. שתי שורות שאמרו, מן הארץ ועד שמי קורה. ורבי יוחנן אמר. שורה אחת כמין גאם. תניא כותיה דרב יהודה, תניא כוותיה דרבי יוחנן. תניא כוותיה דרב יהודה, בית שמאי אומרים. שתי שורות על פני כל המרתף, ושתי שורות שאמרו מן הארץ ועד שמי קורה.

למעוטי תתאי דתתייתא. ושמואל אמר. עליונה ושלפנים הימנה. מאי טעמא דייק עליונות. והא חיצונה קתני. למעוטי גוייאתא דגוייאתא. רבי חייא תני כוותיה דרב, וכולהו תנאי תנו כוותיה דשמואל, והלכתא כוותיה דשמואל.
או שנתנו קיניהן לכהן איזהו שירצה כהן יקריב עולה, ולאיזה שירצה יקריב חטאת. אמר רבה. התם כשהתנו. אי הכי, מאי למימרא? קא משמע לן כדרב חסדא, דאמר רב חסדא. אין הקינין מתפרשות. אלא אי בלקיחת בעלים, אי בעשיית כהן. ואכתי. סבר רבי יוסי אין ברירה?

אי דאיכא תרתי תלת, דיש ברירה היינו קמייתא? אלא דליכא אלא חדא מאי תעלה? איידי דתני רישא תעלה, תנא סיפא נמי תעלה. אמר ליה רבא לרב נחמן. מאן האי תנא דאפילו בדרבנן לית ליה ברירה? דתניא. אמר לחמשה הריני מערב על איזה מכם שארצה, רציתי ילך, לא רציתי לא ילך.

רצה מבעוד יום עירובו עירוב, משחשיכה אין עירובו עירוב. אישתיק, ולא אמר ליה ולא מידי. ולימא ליה תנא דבי איו הוא. לא שמיע ליה. רב יוסף אמר. תנאי שקלת מעלמא? תנאי היא. דתניא. הריני מערב לשבתות של כל השנה, רציתי אלך, לא רציתי לא אלך.

ומאן דלית ליה ברירה, לא שנא בדאורייתא ולא שנא בדרבנן לית ליה. רבא אמר. שאני התם, דבעינן ראשית ששיריה ניכרין. אמר ליה אביי. אלא מעתה, היו לפניו שני רמונים של טבל, ואמר. אם ירדו גשמים היום יהא זה תרומה על זה, ואם לא ירדו גשמים היום יהא זה תרומה על זה,
ואזיל לדרום וטביל וגמר חפינה ואתי לבית המקדש ועביד עבודה כוליה יומא, להדי פניא מדו עליה, והדר אזיל לדרום וטביל, ובעי מהדר ומיזל לצפון ומינח ומי (טרח) מטרחינן ליה כולי האי? אלמה לא? מטרחינן ליה טפי, דאי צדוקי הוא ליפרוש. אי נמי, שלא תזוח דעתו עליו. דאי לא תימא הכי, נעבדינהו לתרוייהו בהדי הדדי,

הני כהני שלוחי דרחמנא נינהו, דאי אמרת שלוחי דידן נינהו מי איכא מידי דאנן לא מצינן למעבד, ושלוחי דידן מצו עבדי? הכי קאמרי ליה. משביעין אנו עליך על דעתינו ועל דעת בית דין. הוא פורש ובוכה והן פורשין ובוכין וכו׳. הוא פורש ובוכה שחשדוהו צדוקי,

והם פורשין ובוכין דאמר רבי יהושע בן לוי. כל החושד בכשרים לוקה בגופו. וכל כך למה? שלא יתקן מבחוץ ויכניס, כדרך שהצדוקין עושין. תנו רבנן. מעשה בצדוקי אחד שהתקין מבחוץ והכניס. ביציאתו היה שמח שמחה גדולה. פגע בו אביו, אמר לו. בני, אף על פי שצדוקין אנו, מתיראין אנו מן הפרושים.

הקורא את שמע לא ירמוז בעיניו, ולא יקרוץ בשפתותיו, ולא יורה באצבעותיו. ותניא, רבי אלעזר חסמא אומר. הקורא את שמע ומרמז בעיניו, ומקרץ בשפתותיו, ומראה באצבעו עליו הכתוב אומר. ולא אותי קראת יעקב. לא קשיא. הא בפרק ראשון, הא בפרק שני. תנו רבנן. ודברת בם, בם ולא בתפלה.

מתני׳ בקש להתנמנם, פרחי כהונה מכין לפניו באצבע צרדא, ואומרים לו. אישי כהן גדול. עמוד והפג אחת על הרצפה. ומעסיקין אותו עד שיגיע זמן השחיטה. גמ׳ מאי צרדא? אמר רב יהודה. צרתה דדא, מאי היא גודל. מחוי רב הונא ואזל קלא בכולי בי רב.

ואומרים לו אישי כהן גדול הפג אחת על הרצפה וכו׳. אמר רב יצחק. על חדת. מאי היא? אמרי ליה. אחוי קידה. ומעסיקין אותו עד שיגיע זמן שחיטה (וכו׳). תנא. לא היו מעסיקין אותו לא בנבל ולא בכנור, אלא בפה. ומה היו אומרין אם ה׳ לא יבנה בית שוא עמלו בוניו בו. מיקירי ירושלים לא היו ישנין כל הלילה,
תניא נמי הכי. עששית שהיתה דולקת והולכת כל היום כולו, למוצאי שבת מברכין עליה. תנו רבנן. גוי שהדליק מישראל, וישראל שהדליק מגוי מברכין עליו. גוי מגוי אין מברכין עליו. מאי שנא גוי מגוי דלא משום דלא שבת? אי הכי, ישראל מגוי נמי הא לא שבת.

הא דאיכא סהרא, והא דליכא סהרא. תנו רבנן. היו יושבין בבית המדרש והביאו אור לפניהם, בית שמאי אומרים. כל אחד ואחד מברך לעצמו. ובית הלל אומרים. אחד מברך לכולן משום שנאמר. ברב עם הדרת מלך. בשלמא בית הלל מפרשי טעמא, אלא בית שמאי מאי טעמא? קסברי מפני ביטול בית המדרש.

מפני ביטול בית המדרש. אין מברכין לא על הנר ולא על הבשמים של מתים. מאי טעמא? נר לכבוד הוא דעבידא, בשמים לעבורי ריחא הוא דעבידי. אמר רב יהודה אמר רב. כל שמוציאין לפניו ביום ובלילה אין מברכין עליו. וכל שאין מוציאין לפניו אלא בלילה מברכין עליו. אמר רב הונא. בשמים של בית הכסא,

והא הכא דלאו לריחא הוא דעבידא, וקמברך. אין, לריחא נמי הוא דעבידא, כי היכי דנירחו אינשי וניתו ונזבון מיניה. תנו רבנן. היה מהלך חוץ לכרך והריח ריח, אם רוב נכרים אינו מברך, אם רוב ישראל מברך. רבי יוסי אומר. אפילו רוב ישראל נמי אינו מברך,

מפני שבנות ישראל מקטרות לכשפים. אטו כולהו לכשפים מקטרן?. הוה לה מיעוטא לכשפים, ומיעוטא נמי לגמר את הכלים. אשתכח רובא דלאו לריחא עביד, וכל רובא דלאו לריחא עביד לא מברך. אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. המהלך בערבי שבתות בטבריא ובמוצאי שבתות בצפורי והריח ריח,

דברי הכל יחזור למקומו ויברך. פשיטא, ושכח תנן. מהו דתימא הוא הדין אפילו במזיד, והאי דקתני ושכח להודיעך כחן דבית שמאי. קמשמע לן. תניא, אמרו להם בית הלל לבית שמאי. לדבריכם, מי שאכל בראש הבירה ושכח וירד ולא ברך, יחזור לראש הבירה ויברך?. אמרו להן בית שמאי לבית הלל.

לדבריכם מי ששכח ארנקי בראש הבירה לא יעלה ויטלנה? לכבוד עצמו הוא עולה, לכבוד שמים לא כל שכן?. הנהו תרי תלמידי, חד עבד בשוגג כבית שמאי ואשכח ארנקא דדהבא, וחד עבד במזיד כבית הלל ואכליה אריא. רבה בר בר חנה הוה קאזל בשיירתא, אכל ואשתלי ולא בריך. אמר. היכי אעביד?

אי אמינא להו אנשאי לברך, אמרו לי. בריך, כל היכא דמברכת לרחמנא מברכת. מוטב דאמינא להו. אנשאי יונה דדהבא. אמר להו. אנטרו לי, דאנשאי יונה דדהבא. אזיל ובריך ואשכח יונה דדהבא. ומאי שנא יונה? דמתילי כנסת ישראל ליונה. דכתיב. כנפי יונה נחפה בכסף ואברותיה בירקרק

חרוץ מה יונה אינה ניצולת אלא בכנפיה, אף ישראל אינן ניצולין אלא במצות. עד אימתי הוא וכו׳. כמה שיעור עכול? אמר רבי יוחנן. כל זמן שאינו רעב. וריש לקיש אמר. כל זמן שיצמא מחמת אכילתו. אמר ליה רב יימר בר שלמיא למר זוטרא ואמרי לה רב יימר בר שיזבי למר זוטרא.

מי אמר ריש לקיש הכי? והאמר רב אמי אמר ריש לקיש. כמה שיעור עכול? כדי להלך ארבע מילין. לא קשיא. כאן באכילה מרובה, כאן באכילה מועטת. בא להן יין וכו׳. למימרא דישראל אף על גב דלא שמע כולה ברכה עונה? וכי לא שמע היכי נפיק? אמר חייא בר רב. בשלא אכל עמהן,