portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אמר לו רבי יהושע. הואיל ואין הגשמים אלא סימן קללה בחג, למה הוא מזכיר?

אמר לו רבי אליעזר. אף אני לא אמרתי לשאול אלא להזכיר משיב הרוח ומוריד הגשם בעונתו. אמר לו. אם כן, לעולם יהא מזכיר. אין שואלים את הגשמים אלא סמוך לגשמים. רבי יהודה אומר. העובר לפני התיבה ביום טוב האחרון של חג האחרון מזכיר, הראשון אינו מזכיר. ביום טוב ראשון של פסח הראשון מזכיר, האחרון אינו מזכיר. גמ׳ תנא היכא קאי דקתני מאימתי?

וכתיב. מכין הרים בכחו נאזר בגבורה. ומנא לן דבתפלה דתניא. לאהבה את ה׳ אלהיכם ולעבדו בכל לבבכם, איזו היא עבודה שהיא בלב הוי אומר. זו תפלה. וכתיב בתריה. ונתתי מטר ארצכם בעתו יורה ומלקוש. אמר רבי יוחנן. שלשה מפתחות בידו של הקדוש ברוך הוא שלא נמסרו ביד שליח,

כך מזכירין גבורות גשמים כל השנה ואינן אלא בזמנן. לפיכך, אם בא להזכיר כל השנה כולה מזכיר. רבי אומר, אומר אני. משעה שמפסיק לשאלה כך מפסיק להזכרה. רבי יהודה בן בתירה אומר. בשני בחג הוא מזכיר, רבי עקיבא אומר. בששי בחג הוא מזכיר. רבי יהודה משום רבי יהושע אומר. העובר לפני התיבה ביום טוב האחרון של חג האחרון מזכיר, הראשון אינו מזכיר.

ביום טוב ראשון של פסח הראשון מזכיר, האחרון אינו מזכיר. שפיר קאמר ליה רבי אליעזר לרבי יהושע. אמר לך רבי יהושע. בשלמא תחיית המתים מזכיר, דכולי יומא זמניה הוא. אלא גשמים, כל אימת דאתיין זמנייהו היא?. והתנן. יצא ניסן וירדו גשמים סימן קללה הם, שנאמר. הלוא קציר חטים היום וגו׳. רבי יהודה בן בתירה אומר.
למאן דאמר כל הכתוב בהן מעכב בהן סמיכה מעכבא, למאן דאמר דבר שאין מעכב לדורות אין מעכב בהן סמיכה לא מעכבא.

למאן דאמר כל הכתוב בהן מעכב בהן מעכבא. ולמאן דאמר דבר שאין מעכב לדורות אין מעכב בהן לא מעכבא. ולדורות מנא לן דלא מעכבא? דתניא. לתנופה לכפר. וכי תנופה מכפרת? והלא אין כפרה אלא בדם, שנאמר. כי הדם הוא בנפש יכפר. ומה תלמוד לומר לתנופה לכפר?

שאם עשאה לתנופה שירי מצוה מעלה עליו הכתוב כאילו לא כפר, וכפר. רב פפא אמר. פרישת שבעה איכא בינייהו. למאן דאמר כל הכתוב בהן מעכב בהן מעכבא. למאן דאמר דבר שאינו מעכב לדורות אינו מעכב בהן לא מעכבא. ולדורות מנא לן דלא מעכבא? מדקא תני מתקינין, ולא קתני מפרישין. רבינא אמר.

ריבוי שבעה ומשיחה שבעה, איכא בינייהו. למאן דאמר כל הכתוב בהן מעכב בהן מעכבא. למאן דאמר דבר שאין מעכב לדורות אין מעכב בהן לא מעכבא. ולדורות מנא לן דלא מעכבא? דתניא. וכפר הכהן אשר ימשח אותו ואשר ימלא את ידו לכהן תחת אביו, מה תלמוד לומר?

לפי שנאמר. שבעת ימים ילבשם הכהן תחתיו מבניו, אין לי אלא נתרבה שבעה ונמשח שבעה. נתרבה שבעה ונמשח יום אחד, נתרבה יום אחד ונמשח שבעה מניין? תלמוד לומר. אשר ימשח אותו ואשר ימלא את ידו מכל מקום. אשכחן ריבוי שבעה לכתחלה, משיחה שבעה לכתחלה מנא לן? איבעית אימא מדאיצטריך קרא למעוטה.

דבין בצוואה ובין בעשיה אהרן קדים. כי פליגי באבנט. מאן דאמר אהרן ואחר כך בניו, דכתיב. ויחגור אותו באבנט, והדר כתיב. ויחגור אותם אבנט. ומאן דאמר אהרן ובניו בבת אחת, דכתיב.
והרי תרומת הדשן.

משום דהוי תרומת הדשן ובגדי כהונה שני כתובין הבאין כאחד, וכל שני כתובין הבאין כאחד אין מלמדין. הניחא לרבנן, דאמרי. והניחם שם, מלמד שטעונין גניזה. אלא לרבי דוסא, דאמר. בגדי כהונה ראוין הן לכהן הדיוט, מאי איכא למימר? משום דהוי תרומת הדשן ועגלה ערופה שני כתובין הבאין כאחד,

ודם עצמו מתיר הוא. מתני׳ כל מעשה יום הכפורים האמור על הסדר. אם הקדים מעשה לחבירו לא עשה כלום. הקדים דם השעיר לדם הפר יחזור ויזה מדם השעיר לאחר דם הפר. ואם עד שלא גמר את המתנות שבפנים נשפך הדם יביא דם אחר, ויחזור בתחילה מבפנים.

וכן בהיכל, וכן במזבח הזהב שכולן כפרה בפני עצמן. רבי אלעזר ורבי שמעון אומרים. ממקום שפסק, משם הוא מתחיל. גמ׳ תנו. רבנן כל מעשה יום הכפורים האמור על הסדר. אם הקדים מעשה לחבירו לא עשה כלום. אמר רבי יהודה. אימתי? בדברים הנעשין בבגדי לבן מבפנים, אבל דברים הנעשין בבגדי לבן מבחוץ,

אם הקדים מעשה לחבירו מה שעשה עשוי. רבי נחמיה אומר. במה דברים אמורים בדברים הנעשים בבגדי לבן, בין מבפנים בין מבחוץ. אבל בדברים הנעשים בבגדי זהב מבחוץ מה שעשה עשוי. אמר רבי יוחנן, ושניהם מקרא אחד דרשו. והיתה זאת לכם לחוקת עולם אחת בשנה, רבי יהודה סבר.

חד אמר. משמעות דורשין איכא בינייהו. וחד אמר. שירים מעכבי איכא בינייהו. ומי אמר רבי יוחנן הכי? והאמר רבי יוחנן. תנא רבי נחמיה כדברי האומר שירים מעכבי. קשיא. אמר רבי חנינא. קטורת שחפנה קודם שחיטתו של פר לא עשה ולא כלום. כמאן דלא כרבי יהודה,

דאי רבי יהודה, האמר. כי כתיבא חוקה בדברים הנעשים בבגדי לבן מבפנים הוא דכתיבא. אפילו תימא רבי יהודה, צורך פנים כפנים דמי. תנן. אם עד שלא גמר מתנות שבפנים נשפך הדם יביא דם אחר, ויחזור ויזה בתחילה מבפנים. ואם איתא, יחזור ויחפון מבעי ליה. בקטורת לא קא מיירי.

אמר עולא. שעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר לא עשה ולא כלום. תנן. הקדים דם השעיר לדם הפר יחזור ויזה מדם השעיר אחר דם הפר. ואם איתא יחזור וישחוט מבעי ליה. תרגמא עולא, במתנות שבהיכל. וכן אמר רבי אפס, במתנות
אמר ליה. מי סברת כזית גדול בעינן? כזית בינוני בעינן , וההוא דאייתו לקמיה דרבי יוחנן זית גדול הוה,

חזר ואמר. לא על המלגלג אני כועס, אלא על המברך אני כועס. ואמר. אם חכמה אין כאן, זקנה אין כאן?. תנא. ושניהם לא הוציאו שנתן. מאי לאו בהא קא מיפלגי, דמברך סבר שלקות ופרגיות שהכל נהיה בדברו, הלכך חביב עדיף, ומלגלג סבר שלקות בורא פרי האדמה, פרגיות שהכל נהיה בדברו, הלכך פירא עדיף.

ומיא דכולהו שלקי ככולהו שלקי. בעי רב פפא. מיא דשיבתא מאי? למתוקי טעמא עבדי, או לעבורי זוהמא עבדי לה? תא שמע. השבת משנתנה טעם בקדירה אין בה משום תרומה, ואינה מטמאה טומאת אוכלים. שמע מינה למתוקי טעמא עבדי לה. שמע מינה. אמר רב חייא בר אשי.

נהרדעי עבדי כרבי חייא ורבנן עבדי כרבא. אמר רבינא. אמרה לי אם, אבוך עביד כרבי חייא, דאמר רבי חייא. צריך שתכלה ברכה עם הפת. ורבנן עבדי כרבא. והלכתא כרבא, דאמר מברך ואחר כך בוצע. איתמר. הביאו לפניהם פתיתין ושלמין, אמר רב הונא.

מברך על הפתיתין ופוטר את השלמין. ורבי יוחנן אמר. שלמה מצוה מן המובחר. אבל פרוסה של חטין ושלמה מן השעורין, דברי הכל מברך על הפרוסה של חטין, ופוטר את השלמה של שעורין. אמר רבי ירמיה בר אבא כתנאי. תורמין בצל קטן שלם, אבל לא חצי בצל גדול. רבי יהודה אומר. לא כי, אלא חצי בצל גדול.

אמר ליה רבינא לרב אשי. והא קא מתחזי כרעבתנותא. אמר [ליה]. כיון דכל יומא לא קעביד הכי, והאידנא קא עביד לא מתחזי כרעבתנותא. רב אמי ורב אסי כי הוה מתרמי להו ריפתא דערובא מברכין עליה
ולענין הטומאה אינו כן.

אמר רבי אבהו אמר רבי שמעון בן לקיש. לגבל ולתפלה ולנטילת ידים ארבעה מילין. אמר רב נחמן בר יצחק. אייבו אמרה, וארבעה אמר בה, וחדא מינייהו עבוד. דתנן. וכולן שעיבדן, או שהילך בהן כדי עבודה טהורין, חוץ מעור האדם. וכמה כדי עבודה? אמר רבי (אינייא) אמר רבי ינאי. כדי הילוך ארבעה מילין.

אמר רבי יוסי ברבי חנינא. לא שנו אלא לפניו, אבל לאחריו אפילו מיל אינו חוזר. אמר רב אחא, ומינה. מיל הוא דאינו חוזר, הא פחות ממיל חוזר. מתני׳ כיצד מפרישין חלה בטומאה ביום טוב? רבי אליעזר אומר. לא תקרא לה שם עד שתאפה. בן בתירא אומר. תטיל בצונן.

אמר רבי יהושע. לא זה הוא חמץ שמוזהרין עליו בבל יראה ובבל ימצא. אלא. מפרישתה ומניחתה עד הערב, ואם החמיצה החמיצה. גמ׳ לימא בטובת הנאה קמיפלגי. דרבי אליעזר סבר. טובת הנאה ממון. ורבי יהושע סבר. טובת הנאה אינה ממון.

לא, דכולי עלמא סברי טובת הנאה אינה ממון, והכא בהואיל קמיפלגי. דרבי אליעזר סבר. אמרינן הואיל, ואי בעי איתשיל עלה ממוניה הוא. ורבי יהושע סבר. לא אמרינן הואיל. איתמר. האופה מיום טוב לחול, רב חסדא אמר. לוקה, רבה אמר. אינו לוקה. רב חסדא אמר לוקה.

לא אמרינן הואיל ומיקלעי ליה אורחים חזי ליה. רבה אמר אינו לוקה. אמרינן הואיל. אמר ליה רבה לרב חסדא. לדידך דאמרת לא אמרינן הואיל, היאך אופין מיום טוב לשבת? אמר ליה. משום עירובי תבשילין. ומשום עירובי תבשילין שרינן איסורא דאורייתא?. אמר ליה. מדאורייתא צורכי שבת נעשין ביום טוב,
מאי במקומן? אילימא. במקומן במזיד, והא קתני בהדיא, רבי נחמיה ורבי אליעזר בן יעקב אומרים. לעולם אסורין עד שיחזרו למקומן שוגגין. בשוגג אין, במזיד לא. אלא לאו. במקומן בשוגג, וחסורי מחסרא, והכי קתני. פירות שיצאו חוץ לתחום, בשוגג יאכלו, במזיד לא יאכלו. במה דברים אמורים שלא במקומן, אבל במקומן אפילו במזיד יאכלו.

נחמן אמר שמואל. היה מהלך ואינו יודע תחום שבת, מהלך אלפים פסיעות בינוניות, וזו היא תחום שבת. ואמר רב נחמן אמר שמואל. שבת בבקעה, והקיפוה נכרים מחיצה בשבת מהלך אלפים אמה, ומטלטל בכולה על ידי זריקה. ורב הונא אמר. מהלך אלפים אמה, ומטלטל ארבע אמות. וניטלטל בכולה על ידי זריקה?

ורבי יהושע ורבי עקיבא נמי, ממאי דמשום דגזרי הוא? דילמא משום דקא סברי כי אמרינן כל הבית כולו כארבע אמות דמי, הני מילי היכא דשבת באויר מחיצות מבעוד יום. אבל היכא דלא שבת באויר מחיצות מבעוד יום לא. אמר רב. הלכתא כרבן גמליאל בדיר וסהר וספינה. ושמואל אמר.

הלכתא כרבן גמליאל, בספינה, אבל בדיר וסהר לא. דכולי עלמא מיהת הלכה כרבן גמליאל בספינה, מאי טעמא? אמר רבה. הואיל ושבת באויר מחיצות מבעוד יום. רבי זירא אמר. הואיל וספינה נוטלתו מתחילת ארבע ומנחתו בסוף ארבע. מאי בינייהו? איכא בינייהו שנפחתו דופני ספינה. אי נמי. בקופץ מספינה לספינה. ורבי זירא, מאי טעמא לא אמר כרבה?

אמר לך. מחיצות, להבריח מים עשויות.
ושמעתי שהיו אומרים. הרוגי מלכות אין אדם יכול לעמוד במחיצתן. (ומאן) נינהו? אילימא רבי עקיבא וחביריו משום הרוגי מלכות ותו לא?. אלא. הרוגי לוד. ביום ההוא יהיה על מצלות הסוס קדש לה׳. מאי מצלות הסוס? אמר רבי יהושע בן לוי. עתיד הקדוש ברוך הוא להוסיף על ירושלים עד שהסוס רץ ומציל.

רבי אלעזר אמר. כל מצילות שתולין לסוס בין עיניו יהיה קדש לה׳. ורבי
והתעותו אנשי החיל אלו שוקים.

שיננא, שרי שקיך ועייל לחמך. עד ארבעין שנין מיכלא מעלי, מכאן ואילך משתיא מעלי. אמר ליה ההוא גוזאה לרבי יהושע בן קרחה. מהכא לקרחינא כמה הוי? אמר ליה. כמהכא לגוזניא. אמר ליה. ברחא קרחא בארבעה. אמר ליה. עיקרא שליפא בתמניא.

חזייה דלא סיים מסאניה, אמר ליה. דעל סוס מלך, דעל חמור בן חורין, ודמנעלי בריגלוהי בר איניש. דלא הא ולא הא דחפיר וקביר טב מיניה. אמר ליה. גוזא גוזא, תלת אמרת לי, תלת שמעת. הדרת פנים זקן, שמחת לב אשה, נחלת ה׳ בנים. ברוך המקום שמנעך מכולם. אמר ליה. קרחא מצוי?. אמר ליה.

וגו׳ אלו נקביו של אדם. בשפל קול הטחנה בשביל קורקבן שאינו טוחן. ויקום לקול הצפור שאפילו צפור מנערתו משנתו. וישחו כל בנות השיר שאפילו קול שרים ושרות דומות עליו כשיחה.

אמר רב. ברזילי הגלעדי שקרא הוה. דההיא אמתא דהואי בי רבי בת תשעין ותרתין שנין, והות טעמא קידרא. רבא אמר. ברזילי הגלעדי שטוף בזמה הוה, וכל השטוף בזמה זקנה קופצת עליו. תניא, רבי ישמעאל ברבי יוסי אומר. תלמידי חכמים כל זמן שמזקינין חכמה נתוספת בהם,

שנאמר. בישישים חכמה ואורך ימים תבונה. ועמי הארץ כל זמן שמזקינין טפשות נתוספת בהן, שנאמר. מסיר שפה לנאמנים וטעם זקנים יקח. גם מגבוה ייראו שאפילו גבשושית קטנה דומה עליו כהרי הרים.

אמר רבי אבהו. כל שאומרים בפני המת, יודע, עד שיסתם הגולל. פליגי בה רבי חייא ורבי שמעון ברבי. חד אמר. עד שיסתם הגולל, וחד אמר. עד שיתעכל הבשר. מאן דאמר עד שיתעכל הבשר, דכתיב. אך בשרו עליו יכאב ונפשו עליו תאבל. מאן דאמר עד שיסתם הגולל, דכתיב. וישוב העפר על הארץ כשהיה וגו׳.

תנו רבנן. והרוח תשוב אל האלהים אשר נתנה תנה לו כמו שנתנה לך, בטהרה אף אתה בטהרה. משל למלך בשר ודם שחלק בגדי מלכות לעבדיו. פקחין שבהן, קיפלום והניחום בקופסא. טפשים שבהן, הלכו ועשו בהן מלאכה. לימים ביקש המלך את כליו,

פקחין שבהן החזירום לו כשהן מגוהצין, טפשין שבהן החזירום לו כשהן מלוכלכין. שמח המלך לקראת פקחין, וכעס לקראת טפשין. על פקחין אמר. ינתנו כלי לאוצר, והם ילכו לבתיהם לשלום. ועל טפשין אמר. כלי ינתנו לכובס, והן יחבשו בבית האסורים. אף הקדוש ברוך הוא, על גופן של צדיקים אומר. יבא שלום ינוחו על משכבותם, ועל נשמתן הוא אומר.

אין שלום אמר ה׳ לרשעים, ועל נשמתן הוא אומר. ואת נפש אויביך יקלענה בתוך כף הקלע. תניא, רבי אליעזר אומר. נשמתן של צדיקים גנוזות תחת כסא הכבוד, שנאמר. והיתה נפש אדני צרורה בצרור החיים. ושל רשעים זוממות והולכות, [ומלאך אחד עומד בסוף העולם, ומלאך אחר עומד בסוף העולם, ומקלעין נשמתן זה לזה,

וישוב העפר על הארץ כשהיה. אמר ליה. דאקרייך קהלת, לא אקרייך משלי, דכתיב. ורקב עצמות קנאה. כל מי שיש לו קנאה בלבו עצמותיו מרקיבים, כל שאין לו קנאה בלבו אין עצמותיו מרקיבים.
שבסוף הספר. ותיפוק ליה משום ההוא. דגיז ושדי. תא שמע. הגליונין של מעלה ושל מטה, שבין פרשה לפרשה, שבין דף לדף, שבתחלת הספר, שבסוף הספר מטמאין את הידים. דילמא אגב ספר תורה שאני. תא שמע. הגיליונין וספרי מינין אין מצילין אותן מפני הדליקה, אלא נשרפין במקומן הן ואזכרותיהן.

הכי קאמר. וספרי מינין הרי הן כגליונים. גופה. הגליונים וספרי מינין אין מצילין אותם מפני הדליקה. רבי יוסי אומר. בחול קודר את האזכרות שבהן וגונזן, והשאר שורפן. אמר רבי טרפון. אקפח את בני, שאם יבאו לידי שאני אשרוף אותם ואת האזכרות שבהן. שאפילו אדם רודף אחריו להורגו,

ובנהרדעא פסקי סידרא בכתובים במנחתא דשבתא. אלא אי איתמר, הכי איתמר אמר רב. לא שנו אלא במקום בית המדרש. אבל שלא במקום בית המדרש קורין. ושמואל אמר. בין במקום בית המדרש בין שלא במקום בית המדרש, בזמן בית המדרש אין קורין, שלא בזמן בית המדרש קורין. ואזדא שמואל לטעמיה, דבנהרדעא פסקי סידרא דכתובים במנחתא דשבתא.

מתני׳ מצילין תיק הספר עם הספר, ותיק התפילין עם התפילין, ואף על פי שיש בתוכן מעות. ולהיכן מצילין אותן למבוי שאינו מפולש. בן בתירא אומר. אף למפולש. גמ׳ תנו רבנן. ארבעה עשר שחל להיות בשבת, מפשיטין את הפסח עד החזה דברי רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה.

מאי אהדרו ליה חברייא לרבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה? הכי קאמרי ליה. אם מצילין תיק הספר עם הספר, לא נפשיט את הפסח מעורו? מי דמי?. התם טלטול, הכא מלאכה. אמר רב אשי. בתרתי פליגי, פליגי בטלטול ופליגי במלאכה, והכי קאמרי ליה. אם מצילין תיק הספר עם הספר, לא נטלטל עור אגב
זיז יוצא מן הכותל למטה מעשרה לחצר, למעלה מעשרה לעלייה. הא דביני ביני אסור. אמר רב נחמן. הכא בכותל תשעה עשר עסקינן, וזיז יוצא ממנו.

למטה מעשרה לזה בפתח, ולזה בשלשול. למעלה מעשרה לזה בפתח, ולזה בזריקה. תא שמע. שתי גזוזטראות זו למעלה מזו. עשו לעליונה, ולא עשו לתחתונה שתיהן אסורות עד שיערבו. אמר רב אדא בר אהבה. בבאין בני תחתונה דרך עליונה למלאות.

אביי אמר. כגון דקיימין בתוך עשרה דהדדי, ולא מיבעיא קאמר. לא מיבעיא עשו לתחתונה ולא עשו לעליונה דאסירי, דכיון דבגו עשרה דהדדי קיימין אסרן אהדדי, אלא אפילו עשו לעליונה ולא עשו לתחתונה, סלקא דעתך אמינא. כיון דלזה בנחת ולזה בקשה ליתביה לזה שתשמישו בנחת,
אין החמור יוצא במרדעת בזמן שאינה קשורה לו. היכי דמי? אילימא שאינה קשורה לו כלל פשיטא, דילמא נפלה ליה ואתי לאתויי. אלא לאו שאינה קשורה מערב שבת.

תולין טרסקל לבהמה בשבת, וקל וחומר למרדעת. ומה התם דמשום תענוג שרי, הכא דמשום צער לא כל שכן. שמואל אמר. מרדעת מותר, טרסקל אסור. אזל רבי חייא בר יוסף אמרה לשמעתא דרב קמיה דשמואל. אמר ליה. אי הכי אמר אבא, לא ידע במילי דשבתא ולא כלום.

דכולי עלמא מיהת מרדעת מותר, מאי שנא מאוכף? שאני התם דאפשר דנפיל ממילא. רב פפא אמר. כאן לחממה, כאן לצננה. לחממה, אית לה צערא. לצננה, לית לה צערא. והיינו דאמרי אינשי. חמרא אפילו בתקופת תמוז קריר לה. מיתיבי. לא יצא הסוס בזנב שועל, ולא בזהרורית שבין עיניו.

והא אנן תנן. ולא בקמיע שאינו מומחה. הא מומחה שפיר דמי. הכא נמי שאינו מומחה. והא אף על פי שהוא מומחה קתני. מומחה לאדם ואינו מומחה לבהמה. ומי איכא מומחה לאדם ולא הוי מומחה לבהמה? אין, אדם דאית ליה מזלא מסייע ליה, בהמה דלית לה מזלא לא מסייע לה. אי הכי, מאי זה חומר בבהמה מבאדם? מי סברת אקמיע קאי?

תא שמע. בהמה שאחזה דם, אין מעמידין אותה במים בשביל שתצטנן. אדם שאחזו דם, מעמידין אותו במים בשביל שיצטנן. אמר עולא. גזירה משום שחיקת סממנין. אי הכי אדם נמי. אדם נראה כמיקר. אי הכי בהמה נמי נראה כמיקר. אין מיקר לבהמה. ולבהמה מי גזרינן? והתניא.

עזים יוצאות צרורות ליבש, אבל לא ליחלב. ואיבעית אימא. הא והא רבי יהודה, ולא קשיא. כאן ליבש, כאן ליחלב. תניא, אמר רבי יהודה. מעשה בעזים של אנטוכיא שהיו דדיהן גסין, ועשו להן כיסין כדי שלא יסרטו דדיהן. תנו רבנן. מעשה באחד שמתה אשתו והניחה בן לינק ולא היה לו שכר מניקה ליתן,

מאי משמע דהאי שחוזות לישנא דגלויי הוא? דכתיב. והנה אשה לקראתו
ומפיק למורשהון לבר. רב שישא בריה דרב אידי מנח להו אשרשיפא, ופריס סודרא עילוייהו. אמר רב המנונא בריה דרב יוסף. זימנא חדא הוה קאימנא קמיה דרבא, ואמר לי. זיל אייתי לי תפילין. ואשכחתינהו בין כר לכסת, שלא כנגד ראשו. והוה ידענא דיום טבילה הוה, ולאגמורן הלכה למעשה הוא דעבד. בעא מיניה רב יוסף בריה דרב נחוניא מרב יהודה.

אמר ליה רב מרי לרב פפא. שער יוצא בבגדו מהו? קרא עליה. שער, שער. אמר ר׳ יצחק. טפח באשה ערוה. למאי? אילימא לאסתכולי בה, והא אמר רב ששת. למה מנה הכתוב תכשיטין שבחוץ עם תכשיטין שבפנים לומר לך כל המסתכל באצבע קטנה של אשה, כאילו מסתכל במקום התורף. אלא באשתו ולקריאת שמע. אמר רב חסדא.

שוק באשה ערוה, שנאמר. גלי שוק עברי נהרות, וכתיב. תגל ערותך וגם תראה חרפתך. אמר שמואל. קול באשה ערוה, שנאמר. כי קולך ערב ומראך נאוה. אמר רב ששת. שער באשה ערוה, שנאמר. שערך כעדר העזים. אמר רבי חנינא. אני ראיתי את רבי שתלה תפיליו. מיתיבי. התולה תפיליו יתלו לו חייו.

דורשי חמורות אמרו. והיו חייך תלאים לך מנגד, זה התולה תפיליו. לא קשיא הא ברצועה. הא בקציצה. ואיבעית אימא. לא שנא רצועה ולא שנא קציצה אסור. וכי תלה רבי בכיסתא תלה. אי הכי מאי למימרא? מהו דתימא תיבעי הנחה כספר תורה קא משמע לן. ואמר רבי חנינא.

אני ראיתי את רבי שגיהק ופיהק ונתעטש ורק וממשמש בבגדו, אבל לא היה מתעטף. וכשהוא מפהק היה מניח ידו על סנטרו. מיתיבי. המשמיע קולו בתפלתו הרי זה מקטני אמנה. המגביה קולו בתפלתו הרי זה מנביאי השקר. מגהק ומפהק הרי זה מגסי הרוח.

המתעטש בתפלתו סימן רע לו. ויש אומרים. ניכר שהוא מכוער. הרק בתפלתו כאילו רק בפני המלך. בשלמא מגהק ומפהק לא קשיא. כאן לאונסו, כאן לרצונו. אלא מתעטש אמתעטש קשיא. מתעטש אמתעטש נמי לא קשיא, כאן מלמעלה, כאן מלמטה. דאמר רב זירא. הא מילתא אבלעא לי בי רב המנונא ותקילא לי כי כולי תלמודאי.
מתניתין מני? לא רבי ישמעאל ולא רבי עקיבא. דתניא. ביום טוב חמשה, וביום הכפורים ששה, ובשבת שבעה, אין פוחתין מהן ואין מוסיפין עליהן, דברי רבי ישמעאל.

רבי עקיבא אומר. ביום טוב חמשה, וביום הכפורים שבעה, ובשבת ששה, אין פוחתין מהן אבל מוסיפין עליהן. מני? אי רבי ישמעאל קשיא תוספת. אי רבי עקיבא קשיא ששה ושבעה. אמר רבא. תנא דבי רבי ישמעאל היא. דתנא דבי רבי ישמעאל. ביום טוב חמשה, ביום הכפורים ששה, בשבת שבעה, אין פוחתין מהן

אמר ליה יעקב מינאה לרב יהודה. הני ששה דיום הכפורים כנגד מי? אמר ליה. כנגד ששה שעמדו מימינו של עזרא וששה משמאלו, שנאמר. ויעמוד עזרא הסופר על מגדל עץ אשר עשו לדבר ויעמוד אצלו מתתיה ושמע ועניה ואוריה וחלקיה ומעשיה על ימינו ומשמאלו פדיה ומישאל ומלכיה וחשום וחשבדנה זכריה משלם. הני שבעה הוו.

אמר שמואל. עשרה כהנים כתובים בפרשה. חד לגופיה, (וחד למעוטי, ) ואידך הוי מיעוט אחר מיעוט, ואין מיעוט אחר מיעוט אלא לרבות. תשעה ישראלים וחד כהן. ואימא. חמשה כהנים וחמשה ישראלים. קשיא. ואדם כיוצא בהן. אדם מי קדוש? אמר רבי אבהו. באומר דמי עלי. דתניא. האומר דמי עלי שמין אותו כעבד.

ועבד איתקש לקרקעות, דכתיב. והתנחלתם אותם לבניכם אחריכם לרשת אחוזה. מתני׳ הקורא
והאמר שמואל. כל פטורי דשבת פטור אבל אסור, בר מהני תלת דפטור ומותר. צידת צבי, וצידת נחש, ומפיס מורסא. כי איצטריך ליה לשמואל, פטורי דקא עביד מעשה, פטורי דלא קא עביד מעשה איכא טובא. מכל מקום, תרתי סרי הויין. פטורי דאתי בהו לידי חיוב חטאת קא חשיב, דלא אתי בהו לידי חיוב חטאת לא קא חשיב.

שניהן פטורין, והא אתעבידא מלאכה מבינייהו? תניא רבי אומר. מעם הארץ בעשותה, העושה את כולה, ולא העושה את מקצתה. יחיד ועשה אותה חייב, שנים ועשו אותה פטורין. איתמר נמי, אמר רבי חייא בר גמדא. נזרקה מפי חבורה ואמרו. בעשתה, יחיד שעשאה חייב, שנים שעשאוה פטורין. בעא מיניה רב מרבי.

דמשני לך שינויא דלאו שינויא הוא. השתא מיהת שפיר משני לך. דתניא. היה טעון אוכלין ומשקין מבעוד יום, והוציאן לחוץ משחשיכה חייב, לפי שאינו דומה לידו. אמר אביי. פשיטא לי ידו של אדם אינה לא כרשות הרבים ולא כרשות היחיד. כרשות הרבים לא דמיא מידו דעני. כרשות היחיד לא דמיא מידו דבעל הבית. בעי אביי.

ומדלא קא משנינן הכי, תפשוט דרב ביבי בר אביי. דבעי רב ביבי בר אביי. הדביק פת בתנור, התירו לו לרדותה קודם שיבא לידי חיוב חטאת, או לא התירו? תפשוט דלא התירו. הא לא קשיא, ותפשוט. ואיבעית אימא, לעולם לא תפשוט, ולא קשיא. כאן בשוגג, כאן במזיד. בשוגג לא קנסוה רבנן. במזיד קנסוה רבנן.

ואיבעית אימא, אידי ואידי בשוגג, והכא בקנסו שוגג אטו מזיד קמיפלגי. מר סבר קנסו שוגג אטו מזיד. ומר סבר לא קנסו שוגג אטו מזיד.
מאיש יהודי. רבי יוסי אומר. מאחר הדברים האלה. גמ׳ אמר רבא. לא שנו אלא שעתיד לחזור בלילי ארבעה עשר, אבל אין עתיד לחזור בלילי ארבעה עשר קורא עמהן. אמר רבא. מנא אמינא לה? דכתיב. על כן היהודים הפרזים היושבים בערי הפרזות. מכדי כתיב. היהודים הפרזים, למה לי למיכתב היושבים בערי הפרזות?

הא קא משמע לן, דפרוז בן יומו נקרא פרוז. אשכחן פרוז, מוקף מנא לן? סברא הוא. מדפרוז בן יומו קרוי פרוז, מוקף בן יומו קרוי מוקף. ואמר רבא. בן כפר שהלך לעיר בין כך ובין כך קורא עמהן. מאי טעמא? האי כבני העיר בעי למקרי, ורבנן הוא דאקילו על הכפרים כדי שיספקו מים ומזון לאחיהם שבכרכין.

ומאן דאמר מאחר הדברים האלה. מה ראה המן שנתקנא בכל היהודים, על ככה משום דמרדכי לא יכרע ולא ישתחוה, ומה הגיע אליהם ותלו אותו ואת בניו על העץ. ומאן דאמר מבלילה ההוא. מה ראה אחשורוש להביא את ספר הזכרונות, על ככה דזמינתיה אסתר להמן בהדיה, ומה הגיע אליהם דאתרחיש ניסא.
אמר להו אביי. דילמא חיויא דרבנן טרקיה, דלית ליה אסותא, דכתיב. ופרץ גדר ישכנו נחש. אמרו ליה. אין רבי, דכי נח נפשיה דרב, גזר רב יצחק בר ביסנא דליכא דלימטי אסא וגידמי לבי הילולא [בטבלא], ואזל איהו אמטי אסא וגידמי לבי הילולא בטבלא. טרקיה חיויא, ומית.

האי מאן דכרכיה חיויא לינחות למיא וליסחוף דיקולא ארישיה ולהדקיה מיניה, וכי סליק עילויה לישדיה למיא וליסלוק וליתי. האי מאן דמיקני ביה חיויא, אי איכא חבריה בהדיה לירכביה ארבע גרמידי, ואי לא לישואר נגרא, ואי לא ליעבר נהרא, ובליליא לותביה לפריה אארבע חביתא, וניגני בי כוכבי,

מאי תקנתה תשמש קמיה. איכא דאמרי. כל שכן דתקיף ליה יצריה. אלא תשקול ממזיה ומטופרה ותשדי ביה, ותימא. דישתנא אנא. האי איתתא דעייל בה חיויא, ליפסעוה ולותבוה אתרתי חביתא, וליתי בישרא שמינה ולישדי אגומרי, וליתי אגנא דתחלי וחמרא ריחתנא ולותבו התם, וליטרוקינהו בהדי הדדי, ולינקוט צבתא בידה,

עולא. לדידי שתי [לי] שיכרא דבבלאי, ומעלי מינייהו. והוא דלא רגיל ביה ארבעין יומין. רב יוסף אמר. זיתום המצרי תילתא שערי, ותילתא קורטמי, ותילתא מילחא. רב פפא אמר. תילתא חיטי, ותילתא קורטמי, ותילתא מילחא וכמונא, וסימניך סיסאני. ושתי להו בין דבחא לעצרתא, דקמיט מרפי ליה,

ואי לא לייתי תלתא קפיזי שמכי פרסאי, ונישלוק בחמרא, ונשקייה, ונימא לה. קום מזוביך. ואי לא לותבה אפרשת דרכים, ולנקטה כסא דחמרא בידה, וליתי איניש מאחורה וליבעתה, ולימא לה. קום מזוביך. ואי לא ליתי בונא דכמונא ובונא דמוריקא ובונא דשבלילתא, ונישלוק בחמרא, ונשקייה, ונימא לה. קום מזוביך.

ואי לא לנקיט שערתא דמשתכחא בכפותא דכודניא חיורתא, אי נקטה חד יומא פסקה תרי יומי, ואי נקטה תרי יומי פסקה תלתא יומי, ואי נקטה תלתא יומי פסקה לעולם. לירקונא תרין בשיכרא, ומיעקר. ואי לא לייתי רישא דשיבוטא דמילחא ולישלוק בשיכרא, ולישתי. ואי לא לייתי מוניני דקמצי. ואי ליכא מוניני דקמצי לייתי מוניני דנקירי,

וליעייליה לבי בני ולישפייה. ואי ליכא בי בני לוקמיה בין תנורא לגודא. אמר רבי יוחנן. הרוצה שיחממנו יקנחנו בסדינו. רב אחא בר יוסף חש ביה, עבד ליה רב כהנא, ואיתסי. ואי לא ליתי תלתא קפיזי תמרי פרסייתא, ותלתא קפיזי דקירא דנישתרופי, ותלתא קפיזי אהלא תולענא, ולישלוקינהו בשיכרא, ולישתי. ואי לא ליתי עילא בר חמרא,

הני מילי היכא דקא מיכוין, הכא מעצמו הוא. דאמר רבי יוחנן. הרוצה שיסרס תרנגול יטול כרבלתו, ומסתרס מאליו. והאמר רב אשי. רמות רוחא הוא דנקיטא
השביעי עצור בכל מלאכה, ואין ששה ימים עצורין בכל מלאכה. הא לא מסרן הכתוב אלא לחכמים, לומר לך אי זה יום אסור ואי זה יום מותר, אי זו מלאכה אסורה ואי זו מלאכה מותרת. ומותרין בהספד ותענית, שלא לקיים את דברי האומרין עצרת אחר השבת. והאיתמר. מעשה ומת אלכסא בלוד, ונכנסו כל ישראל לסופדו, ולא הניחם רבי טרפון,
משום כלים המאהילים על המת. אמר רבי עקיבא, אני אתקן שיהו דברי חכמים קיימים. שיהו כל המטלטלים מביאין את הטומאה על האדם שנושא אותן בעובי המרדע, ועל עצמן בכל שהן. ועל שאר אדם וכלים בפותח טפח. ואמר רבי ינאי. ומרדע שאמרו, אין בעביו טפח ויש בהיקפו טפח וגזרו על היקפו משום עביו.

ולרבי טרפון דאמר אקפח את בני שהלכה זו מקופחת בצרו להו. אמר רב נחמן בר יצחק. אף בנות כותים נדות מעריסתן, בו ביום גזרו. ובאידך סבירא ליה כרבי מאיר. ואידך הבוצר לגת, שמאי אומר. הוכשר, הלל אומר. לא הוכשר. אמר לו הלל לשמאי. מפני מה בוצרין בטהרה ואין מוסקין בטהרה?

אמר רבי זעירי אמר רבי חנינא. גזירה שמא יבצרנו בקופות טמאות. הניחא למאן דאמר כלי טמא חושב משקין שפיר, אלא למאן דאמר אין כלי טמא חושב משקין מאי איכא למימר? אלא אמר זעירי אמר רבי חנינא. גזירה שמא יבצרנו בקופות מזופפות. רבא אמר. גזירה משום הנושכות. דאמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה.

פעמים שאדם הולך לכרמו לידע אם הגיעו ענבים לבצירה או לא, ונוטל אשכול ענבים לסוחטו, ומזלף על גבי ענבים ובשעת בצירה עדיין משקה טופח עליהם. ואידך, אמר טבי רישבא אמר שמואל. אף גידולי תרומה תרומה, בו ביום גזרו.

דאמר רב אחא בר אדא אמר רבי יצחק. גזרו על פתן משום שמנן, ועל שמנן משום יינן. על פתן משום שמנן?. מאי אולמיה דשמן מפת? אלא גזרו על פתן ושמנן משום יינן, ועל יינן משום בנותיהן, ועל בנותיהן משום דבר אחר, ועל דבר אחר משום דבר אחר. מאי דבר אחר? אמר רב נחמן בר יצחק.

אמר רבן שמעון בן גמליאל. נוהגין היו בית אבא שהיו נותנין כלי לבן לכובס גוי שלשה ימים קודם לשבת. ושוין אלו ואלו, שטוענין קורת בית הבד ועגולי הגת. גמ׳
פתח נעול כלחוץ. ואף על גב דלית ליה לחי?. והאמר רב חמא בר גוריא אמר רב. תוך הפתח צריך לחי אחר להתירו. וכי תימא דלית ביה ארבעה על ארבעה והאמר רב חמא בר גוריא אמר רב. תוך הפתח,

אף על פי שאין בו ארבעה על ארבעה, צריך לחי אחר להתירו. אמר רב יהודה אמר רב. הכא באיסקופת מבוי עסקינן, חציו מקורה וחציו שאינו מקורה, וקירויו כלפי פנים. פתח פתוח, כלפנים. פתח נעול, כלחוץ. רב אשי אמר. לעולם באיסקופת בית עסקינן, וכגון שקירה בשתי קורות שאין בזו ארבעה ואין בזו ארבעה,

ואין בין זו לזו שלשה, ודלת באמצע. פתח פתוח, כלפנים. פתח נעול, כלחוץ. ואם היתה איסקופה גבוהה עשרה ורחבה ארבעה, הרי זו רשות לעצמה. מסייע ליה לרב יצחק בר אבדימי. דאמר רב יצחק בר אבדימי אומר היה רבי מאיר. כל מקום שאתה מוצא שתי רשויות והן רשות אחת,

גמ׳ הי סמוך למנחה? אילימא למנחה גדולה אמאי לא? האיכא שהות ביום טובא. אלא סמוך למנחה קטנה. אם התחילו אין מפסיקין. נימא תיהוי תיובתא דרבי יהושע בן לוי, דאמר רבי יהושע בן לוי. כיון שהגיע זמן תפלת המנחה, אסור לאדם שיטעום כלום קודם שיתפלל תפלת המנחה. לא. לעולם סמוך למנחה גדולה ובתספורת בן אלעשה.

לכתחלה אמאי לא דילמא חזי פסידא בזביניה ומטריד. ולא לאכול בסעודה קטנה. לכתחלה אמאי לא דילמא אתי לאמשוכי. ולא לדין בגמר הדין. לכתחלה אמאי לא דילמא חזי טעמא וסתר דינא. מאימתי התחלת תספורת? אמר רב אבין. משיניח מעפורת של ספרין על ברכיו.

מתקיף