portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
מקיש סוכה לחגיגה. מה חגיגה דבר שאינו מקבל טומאה וגידולו מן הארץ, אף סוכה דבר שאינו מקבל טומאה וגידולו מן הארץ.

בפסולת גורן ויקב הכתוב מדבר. ואימא גורן עצמו ויקב עצמו. אמר רבי זירא. יקב כתיב כאן, ואי אפשר לסכך בו. מתקיף לה רבי ירמיה. ואימא יין קרוש הבא משניר שהוא דומה לעיגולי דבילה. אמר רבי זירא. הא מלתא הוה בידן, ואתא רבי ירמיה ושדא ביה נרגא. רב אשי אמר. מגרנך ולא גורן עצמו,

ולא ידענא הי מינייהו משום אוצר והי מינייהו משום תעשה ולא מן העשוי. אמר רבי ירמיה. ניחזי אנן, דאמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. מפני מה אמרו חבילי קש וחבילי עצים וחבילי זרדין אין מסככין בהן? פעמים שאדם בא מן השדה בערב וחבילתו על כתפו, ומעלה ומניחה על גבי סוכתו כדי ליבשה, ונמלך עליה לסיכוך,
מכדי יונה בתר דוד ושלמה הוה, מאי טעמא מקדים ליה ברישא? משום דבעי למיחתם מרחם על הארץ. תנא, משום סומכוס אמרו. ברוך משפיל הרמים. שלש תעניות הראשונות אנשי משמר מתענין ולא משלימין כו׳. תנו רבנן. מפני מה אמרו אנשי משמר מותרין לשתות יין בלילות אבל לא בימים שמא תכבד העבודה על אנשי בית אב, ויבואו ויסייעו להם.

מפני מה אמרו אנשי בית אב לא ביום ולא בלילה מפני שהן עסוקין תמיד בעבודה. מכאן אמרו. כל כהן שמכיר משמרתו ומשמרת בית אב שלו, ויודע שבתי אבותיו קבועין שם אסור לשתות יין כל אותו היום. במכיר משמרתו ואין מכיר משמרת בית אב שלו, ויודע שבתי אבותיו קבועין שם אסור לשתות יין כל אותה שבת. אינו מכיר משמרתו ומשמרת בית אב שלו,

לא שנו אלא בששתה שיעור רביעית, אבל שתה יותר מרביעית כל שכן שדרך מטרידתו ושינה משכרתו. רב אשי אמר. שתויי יין, דמחלי עבודה גזרו בהו רבנן. פרועי ראש, דלא מחלי עבודה לא גזרו בהו רבנן. מיתיבי, ואלו שהן במיתה. שתויי יין, ופרועי ראש. בשלמא שתויי יין בהדיא כתיב בהו. יין ושכר אל תשת, אלא פרועי ראש מנלן?

דכתיב. וראשם לא יגלחו ופרע לא ישלחו, וכתיב בתריה. ויין לא ישתו כל כהן בבואם אל החצר הפנימית, ואיתקוש פרועי ראש לשתויי יין. מה שתויי יין במיתה אף פרועי ראש במיתה. ומינה. אי מה שתויי יין דמחלי עבודה אף פרועי ראש דמחלי עבודה. לא. כי איתקוש למיתה הוא דאתקוש,

ומקצתהון דלא למיספד בהון. מריש ירחא דניסן ועד תמניא ביה איתוקם תמידא, דלא למיספד בהון. מתמניא ביה עד סוף מועדא איתותב חגא דשבועיא, דלא למיספד בהון. אמר מר. מריש ירחא דניסן עד תמניא ביה איתוקם תמידא, דלא למיספד. למה לי מריש ירחא? לימא מתרי בניסן, וראש חודש גופיה יום טוב הוא ואסור.

ודברי סופרים צריכין
שלא לשבור דבריו של רבי יוחנן. אמר רבי יהושע בן לוי. פעם אחת הלך רבי לדיוספרא, והורה במנורה כרבי שמעון בנר. איבעיא להו. הורה במנורה כרבי שמעון בנר להיתרא, או דילמא. הורה במנורה לאיסורא וכרבי שמעון בנר להיתרא. תיקו. רב מלכיא איקלע לבי רבי שמלאי וטילטל שרגא, ואיקפד רבי שמלאי.

רבי יוסי גלילאה איקלע לאתריה דרבי יוסי ברבי חנינא, טילטל שרגא ואיקפד רבי יוסי ברבי חנינא. רבי אבהו כי איקלע לאתריה דרבי יהושע בן לוי הוה מטלטל שרגא. כי איקלע לאתריה דרבי יוחנן לא הוה מטלטל שרגא. מה נפשך? אי כרבי יהודה סבירא ליה ליעבד כרבי יהודה. אי כרבי שמעון סבירא ליה ליעבד כרבי שמעון. לעולם כרבי שמעון סבירא ליה,

תרווייהו שרגא דנפטא נמי שרי לטלטולה? אמר ליה. הואיל וחזיא לכסויי בה מנא. אלא מעתה, כל צרורות שבחצר מטלטלין, הואיל וחזיין לכסויי בהו מנא. אמר ליה. הא איכא תורת כלי עליה. הני ליכא תורת כלי עליהן. מי לא תניא. השירים והנזמים והטבעות,

הרי הן ככל הכלים הנטלים בחצר. ואמר עולא. מה טעם? הואיל ואיכא תורת כלי עליהן. הכא נמי הואיל ואיכא תורת כלי עליהן. אמר רב נחמן בר יצחק. בריך רחמנא דלא כספיה רבא לרב אויא. רמי ליה אביי לרבה. תניא. מותר השמן שבנר ושבקערה אסור, ורבי שמעון מתיר.

מפירין נדרים בשבת, [ונשאלין לנדרים שהן] לצורך השבת. ואמאי? לימא. מי יימר דמיזדקק לה בעל? התם כדרב פנחס משמיה דרבא. דאמר רב פנחס משמיה דרבא. כל הנודרת על דעת בעלה היא נודרת. תא שמע. נשאלין לנדרים של צורך השבת בשבת. ואמאי? לימא. מי יימר דמזדקק ליה חכם?

כי לא מיכוין גזר רבי שמעון מדרבנן. כל היכא דכי מיכוין איכא איסורא דרבנן כי לא מיכוין שרי רבי שמעון לכתחילה. מתיב רבא. מוכרי כסות מוכרין כדרכן, ובלבד שלא יתכוין בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים, והצנועין מפשילין במקל לאחוריהן. והא הכא,

דכי מיכוין איסורא דאורייתא איכא, כי לא מיכוין שרי רבי שמעון לכתחילה. אלא אמר רבא. הנח לנר שמן ופתילה,
אמר להו, תנן. שתילי תרומות שנטמאו ושתלן טהורים מלטמא, ואסורין מלאכול (בתרומה). וכי מאחר דטהורין מלטמא, אמאי אסורין מלאכול? אמרו ליה, הכי אמר רבה. מאי אסורין אסורין לזרים. ומאי קא משמע לן. גידולי תרומה תרומה? תנינא. גידולי תרומה תרומה. וכי תימא גידולי גידולין,

ומאי קא משמע לן בדבר שאין זרעו כלה. הא נמי תנינא. הטבל גידוליו מותרין, בדבר שזרעו כלה. אבל בדבר שאין זרעו כלה אפילו גידולי גידולין אסורין באכילה. אישתיקו. אמרו ליה. מידי שמיע לך בהא? אמר להו, הכי אמר רב ששת. מאי אסורין אסורין לכהנים, הואיל ואיפסילו להו בהיסח הדעת.

הניחא למאן דאמר היסח הדעת פסול הגוף הוי שפיר, אלא למאן דאמר היסח הדעת פסול טומאה הוי מאי איכא למימר?. דאתמר. היסח הדעת, רבי יוחנן אמר. פסול טומאה הוי, ורבי שמעון בן לקיש אמר. פסול הגוף הוי. רבי יוחנן אמר פסול טומאה הוי. שאם יבא אליהו ויטהרנה שומעין לו. רבי שמעון בן לקיש אומר פסול הגוף הוי.

אלא אי אמרת פסול הגוף, למה לי עיבור צורה? והתנן, זה הכלל. כל שפסולו בגופו ישרף מיד. בדם ובבעלים תעובר צורתן ויוצאין לבית השריפה. אמר ליה. האי תנא, תנא דבי רבה בר אבוה הוא, דאמר. אפילו פיגול טעון עיבור צורה. איתיביה. נטמא או שנפסל הבשר,

מכדי זריעה נינהו, מה לי השיקן ואחר כך הקדישן, מה לי הקדישן ואחר כך השיקן? אלמא. אין זריעה להקדש. הכא נמי, אין זריעה לתרומה. יתיב רב דימי וקאמר לה להא שמעתא. אמר ליה אביי. הקדישן בכלי קאמר, אבל בפה לא עבוד רבנן מעלה. או דילמא בפה נמי עבוד רבנן מעלה? אמר ליה.

זו לא שמעתי, כיוצא בה שמעתי. דאמר רבי אבהו אמר רבי יוחנן. ענבים שנטמאו, דרכן ואחר כך הקדישן טהורים. הקדישן ואחר כך דרכן טמאין. והא ענבים דקדושת פה נינהו, ואפילו הכי עבוד רבנן מעלה. אמר רב יוסף. ענבים קאמרת? הכא בענבים של תרומה עסקינן, דקדושת פה דידהו כקדושת כלי דמיא.

ונתן עליו מים חיים אל כלי שתהא חיותן בכלי. ונתן, אלמא תלושין נינהו. והא מחוברין נינהו. אלא מעלה. הכי נמי מעלה. אמר רב שימי בר אשי, אף אנן נמי תנינא. טבל ועלה אוכל במעשר. העריב שמשו אוכל בתרומה. בתרומה אין, בקדשים לא. אמאי, טהור הוא? אלא מעלה. הכי נמי מעלה.
טעם מהו שיבדיל? אמר ליה, אני אומר. טעם מבדיל, ורב אסי אמר. טעם אינו מבדיל. רב ירמיה בר אבא איקלע לבי רב אסי, אישתלי וטעים מידי, הבו ליה כסא ואבדיל. אמרה ליה דביתהו. והא מר לא עביד הכי. אמר לה. שבקיה, כרביה סבירא ליה. אמר רב יוסף אמר שמואל.

טעם אינו מקדש, טעם אינו מבדיל. ורבה אמר רב נחמן אמר שמואל. טעם מקדש, וטעם מבדיל. אמר רבא. הילכתא, טעם מקדש, וטעם מבדיל, ומי שלא קידש בערב שבת מקדש והולך כל היום כולו עד מוצאי שבת. מי שלא הבדיל במוצאי שבת מבדיל והולך כל השבת כולו.

אמימר פתח לה להא שמעתא דרבא בהאי לישנא, אמר רבא. הילכתא, טעם מקדש, טעם מבדיל, מי שלא קידש בערב שבת מקדש והולך כל היום כולו, מי שלא הבדיל במוצאי שבת מבדיל והולך כל היום כולו.
אף בגמר דבריו אדם נתפס. דאי רבי מאיר הא אמר. תפוס לשון ראשון, או דילמא בשתי עבודות תנן,

ואפילו לרבי מאיר דאמר תפוס לשון ראשון הני מילי בעבודה אחת, אבל בשתי עבודות מודה דמיפסיל. אמרי. אהייא? אי נימא אשלא לשמו ולשמו, בין בעבודה אחת בין בשתי עבודות, בין לרבי מאיר בין לרבי יוסי איפסיל ליה מקמייתא,

ורישא דקאי בשחיטה וקא מחשב בשחיטה, אי נמי, קאי בזריקה וקא מחשב בזריקא. סיפא דקאי בשחיטה וקחשיב בזריקה, דאמר. הריני שוחט את הפסח לשמו לזרוק דמו שלא לשמו. וקא משמע לן דמחשבין מעבודה לעבודה, והיינו בעיא דרב פפא. תא שמע. או שלא לשמו ולשמו פסול.

אמר רבא. פסח ששחטו בשאר ימות השנה לשמו ושלא לשמו כשר. דהא סתמו לשמו קאי, ואפילו הכי, כי שחיט ליה שלא לשמו כשר, אלמא. אתי שלא לשמו ומפיק ליה מידי לשמו. כי שחיט נמי לשמו ושלא לשמו אתי שלא לשמו ומפיק ליה מידי לשמו. אמר ליה רב אדא בר אהבה לרבא.

בשלמא התם כמה דלא עקר ליה בשחיטה סתמיה ודאי לשמו קאי. אלא הכא סתמיה לאוכליו קאי?. דילמא מימשכי הני ואתי אחריני ומימני עלויה, (אחריני) דתנן. נמנין ומושכין את ידיהם ממנו, עד שישחט.
והלכתא. צדדין אסורין, צדי צדדין מותרין. אמר רב אשי. השתא דאמרת צדדין אסורין, האי דרגא דמדליא לא לינחיה איניש אדיקלא, דהוו להו צדדין. אלא,

לשוויי אוכלא לא משוינן. רב יהודה אמר. הן הן פקיעין, הן הן זירין. פקיעין תרי, זירין תלתא, כיפין דארזי. והכי קאמר. מתירין פקיעי עמיר לפני בהמה, אבל פספוסי לא, וכיפין פספוסי נמי מפספסינן, אבל לא הזירין, לפספס אלא להתיר.

אמר רבא. מאי טעמא דרב יהודה קסבר. שוויי אוכלא משוינן, מטרח באוכלא לא טרחינן. תנן. אין מרסקין את השחת ואת החרובין לפני בהמה, בין דקה ובין גסה. מאי לאו, חרובין דומיא דשחת. מה שחת דרכיכא, אף חרובין דרכיכי. אלמא לא טרחינן באוכלא ותיובתיה דרב הונא.

מלקיטין דשדי ליה קמייהו, מכלל דיוני שובך ויוני עלייה מישדא קמייהו נמי לא? אלא לאו, מהלקטין למקום שאינה יכולה להחזיר, מלקיטין למקום שיכולה להחזיר. מכלל דהמראה בכלי, ותיובתא דרב יהודה. אמר לך רב יהודה. לעולם מהלקטין דספי ליה בידיה, מלקיטין דשדי ליה קמייהו,

אבל נותנין לפני אווזין ולפני תרנגולין ולפני יוני הרדיסיות. מאי טעמא? לאו משום דהני מזונותן עליך, והני אין מזונותן עליך. וליטעמיך, מאי איריא מיא? אפילו חיטי ושערי נמי לא. אלא, שאני מיא דשכיחי באגמא. דרש רבי יונה אפיתחא דבי נשיאה.

מאי דכתיב יודע צדיק דין דלים יודע הקדוש ברוך הוא בכלב שמזונותיו מועטין, לפיכך שוהה אכילתו במעיו שלשה ימים. כדתנן. כמה תשהה אכילתו במעיו ויהא טמא בכלב שלשה ימים מעת לעת, ובעופות ובדגים כדי שתפול לאור ותשרף. אמר רב המנונא. שמע מינה אורח ארעא למשדא אומצא לכלבא. וכמה?
דאמר רב יהודה אמר שמואל. מעשה באחד שהיה מעביר חבית של יין קודש ממקום למקום, ונפסקה רצועה של סנדלו,

ולא יעמוד בצד זה ויזרקם לצד אחר, ולא ישיטם על פני המים, ולא ירכב על גבי בהמה, ולא על גבי חבירו, אלא אם כן היו רגליו נוגעות בקרקע. אבל מעבירן על גבי הגשר ואינו חושש. אחד הירדן ואחד שאר הנהרות. רבי חנניה בן עקביא אומר. לא אסרו אלא בירדן ובספינה, וכמעשה שהיה. מאי מעשה שהיה?

דאמר רב יהודה אמר רב. מעשה באדם אחד שהיה מעביר מי חטאת ואפר חטאת בירדן ובספינה ונמצא כזית מת תחוב בקרקעיתה של ספינה. באותה שעה אמרו. לא ישא אדם מי חטאת ואפר חטאת ויעבירם בירדן בספינה. איבעיא להו. סנדל טמא, סנדל טהור מהו? חבית פתוחה, חבית סתומה מהו? עבר ונשא מהו?

רבי אילא אמר. אם עבר ונשא טמא. רבי זירא אמר. עבר ונשא טהור. כלים הנגמרים בטהרה כו׳. דגמרינהו מאן? אילימא דגמרינהו חבר, למה להו טבילה? אלא דגמרינהו עם הארץ נגמרין בטהרה קרי להו? אמר רבה בר שילא אמר רב מתנה אמר שמואל.

לעולם דגמרינהו חבר, ומשום צינורא דעם הארץ. דנפל אימת? אילימא מקמי דליגמריה הא לאו מנא הוא. אלא בתר דגמריה מיזהר זהיר בהו. לעולם מקמיה דגמריה, ודלמא בעידנא דגמריה עדיין לחה היא. טבילה אין, הערב שמש לא. מתניתין דלא כרבי אליעזר, דתנן.

להוציא מלבן של צדוקין. שהיו אומרים. במעורבי שמש היתה נעשית. אלא לרבי אליעזר, אי אמרת בשלמא בעלמא בעינן הערב שמש, היינו דאיכא היכירא לצדוקין. אלא אי אמרת בעלמא לא בעינן הערב שמש מאי היכירא לצדוקין איכא? אמר רב. עשאוה כטמא שרץ. אלא מעתה, לא תטמא אדם,

אלמה תניא. חותכה ומטבילה טעון טבילה. ואלא. עשאוה כטמא מת. אי הכי תיבעי הזאת שלישי ושביעי, אלמה תניא. חותכה ומטבילה טעון טבילה. טבילה אין, הזאת שלישי ושביעי לא. אלא. עשאוה כטמא מת בשביעי שלו, והתניא. מעולם לא חידשו דבר בפרה. אמר אביי.

שלא אמרו קורדום מטמא מושב. כדתניא. והיושב על הכלי. יכול כפה סאה וישב עליה, תרקב וישב עליה יהא טמא, תלמוד לומר. והיושב על הכלי אשר ישב עליו ... יטמא מי שמיוחד לישיבה, יצא זה, שאומרים לו. עמוד ונעשה מלאכתנו. הכלי מצרף מה שבתוכו לקדש, אבל לא לתרומה. מנא הני מילי? אמר רבי חנין, דאמר קרא.
והכהנים בחלה ובתרומה. אבל לא בטבל, ולא במעשר ראשון שלא נטלה תרומתו, ולא במעשר שני והקדש שלא נפדו. חלות התודה ורקיקי נזיר, עשאן לעצמו אין יוצא בהן. עשאן למכור בשוק יוצאין בהן. גמ׳ תנא. כוסמין מין חיטין, שיבולת שועל ושיפון מין שעורין. כוסמין גולבא, שיפון דישרא,

שיבולת שועל שבילי תעלא. הני אין, אורז ודוחן לא. מנהני מילי? אמר רבי שמעון בן לקיש, וכן תנא דבי רבי ישמעאל, וכן תנא דבי רבי אליעזר בן יעקב. אמר קרא לא תאכל עליו חמץ שבעת ימים תאכל עליו מצות. דברים הבאים לידי חימוץ אדם יוצא בהן ידי חובתו במצה,

תא שמע, דתניא, אמר רבי יוחנן בן נורי. אורז מין דגן הוא וחייבין על חימוצו כרת, ואדם יוצא בו ידי חובתו בפסח. וכן היה רבי יוחנן בן נורי אומר. קרמית חייבת בחלה. מאי קרמית? אמר אביי. שיצניתא. מאי שיצניתא? אמר רב פפא. שיצניתא דמשתכחא ביני כלניתא.

אמר רבה בר בר חנה אמר ריש לקיש. עיסה שנילושה ביין ושמן ודבש אין חייבין על חימוצה כרת. יתיב רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע קמיה דרב אידי בר אבין, ויתיב רב אידי בר אבין וקא מנמנם. אמר ליה רב הונא בריה דרב יהושע לרב פפא. מאי טעמא דריש לקיש? אמר ליה, דאמר קרא. לא תאכל עליו חמץ וגו׳.

קא משמע לן מצות מצות ריבה. אבל לא בטבל וכו׳. פשיטא. לא צריכא, בטבל טבול מדרבנן שזרעו בעציץ שאינו נקוב. ולא במעשר ראשון שלא נטלה תרומתו. פשיטא. לא צריכא, שהקדימו בכרי. מהו דתימא כדאמר ליה רב פפא לאביי, קא משמע לן כדשני ליה. ולא במעשר שני והקדש שלא נפדו וכו׳. פשיטא.
הרי שהיו נושין בו אלף מנה ולבוש איצטלא בת מאה מנה מפשיטין אותו, ומלבישין אותו איצטלא הראויה לו. תנא משום רבי ישמעאל ומשום רבי עקיבא. כל ישראל ראוין לאותה איצטלא. חבילי קש וחבילי כו׳. תנו רבנן. חבילי קש וחבילי עצים וחבילי זרדים, אם התקינן למאכל בהמה

מטלטלין אותן, ואם לאו אין מטלטלין אותן. רבן שמעון בן גמליאל אומר. חבילין הניטלין ביד אחת מותר לטלטלן, בשתי ידים אסור לטלטלן. חבילי סיאה אזוב וקורנית, הכניסן לעצים אין מסתפק מהן בשבת, למאכל בהמה מסתפק מהן בשבת. וקוטם ביד ואוכל, ובלבד שלא יקטום בכלי. ומולל ואוכל, ובלבד שלא ימלול בכלי הרבה,

איתמר. בשר מליח מותר לטלטלו בשבת. בשר תפל, רב הונא אמר. מותר לטלטלו, רב חסדא אמר. אסור לטלטלו. רב הונא אמר מותר לטלטלו? והא רב הונא תלמיד דרב הוה, ורב כרבי יהודה סבירא ליה דאית ליה מוקצה?. במוקצה לאכילה סבר לה כרבי יהודה, במוקצה לטלטל סבר לה כרבי שמעון. רב חסדא אמר אסור לטלטלו.

מים מגולין מפני שהן ראויין לחתול. רבן שמעון בן גמליאל אומר. כל עצמן אסור לשהותן מפני הסכנה. מתני׳ כופין את הסל לפני האפרוחים כדי שיעלו וירדו. תרנגולת שברחה דוחין אותה עד שתכנס. מדדין עגלין וסייחין. אשה מדדה את בנה. אמר רבי יהודה. אימתי בזמן שהוא נוטל אחת ומניח אחת,

ואי לא מביא כרים וכסתות ומניח תחתיה. והא קא מבטל כלי מהיכנו. סבר מבטל כלי מהיכנו דרבנן, צער בעלי חיים דאורייתא, ואתי דאורייתא ודחי דרבנן. תרנגולת שברחה וכו׳. דוחין אין, מדדין לא. תנינא להא, דתנו רבנן. מדדין בהמה חיה ועוף בחצר, אבל לא את התרנגולת.

תרנגולת מאי טעמא לא? אמר אביי. משום דמקפיא נפשה. תני חדא. מדדין בהמה וחיה ועוף בחצר אבל לא ברשות הרבים, והאשה מדדה את בנה ברשות הרבים, ואין צריך לומר בחצר. ותניא אידך. אין עוקרין בהמה וחיה ועוף בחצר, אבל דוחין בהן שיכנסו. הא גופא קשיא.

רב יהודה אמר. אוחז את הולד שלא יפול לארץ, רב נחמן אמר. דוחק בבשר כדי שיצא הולד. תניא כוותיה דרב יהודה. כיצד מסעדין? אוחזין את הולד שלא יפול לארץ, ונופח לו בחוטמו, ונותן לו דד לתוך פיו כדי שיינק. אמר רבן שמעון בן גמליאל. מרחמין היינו על בהמה טהורה ביום טוב. היכי עביד? אמר אביי.

מכדי תנא ליה. מילדין את האשה וקורין לה חכמה ממקום למקום, ומחללין עליה את השבת לאתויי מאי? לאתויי הא דתנו רבנן. אם היתה צריכה לנר חבירתה מדלקת לה את הנר. ואם היתה צריכה לשמן חבירתה מביאה לה שמן ביד, ואם אינו ספק ביד מביאה בשערה, ואם אינו ספק בשערה מביאה לה בכלי. אמר מר.
ואמרי לה בני אחתיה דרבי יוחנן, דכל אימת דהוה עייל רבי לבי מדרשא הוו עיילי ויתבי קמייהו ומניידי ברישייהו ומרחשין שפוותייהו, ובעי רבי רחמי עלייהו ואיתסו, ואשתכח דהוו גמירי הלכתא וספרא וספרי, וכולה תלמודא. אמר מר זוטרא. קרי ביה למען ילמדו. רב אשי אמר. ודאי למען ילמדו הוא,

אלא. אלהי אברהם שהיה תחילה לגרים. אמר רב כהנא, דרש רב נתן בר מניומי משום רבי תנחום. מאי דכתיב והבור רק אין בו מים, ממשמע שנאמר והבור רק איני יודע שאין בו מים? אלא. מים אין בו, אבל נחשים ועקרבים יש בו. תנו רבנן. מעשה ברבי יוחנן בן ברוקה ורבי אלעזר בן חסמא שהלכו להקביל פני רבי יהושע בפקיעין.

נשים באות לשמוע, טף למה באין? כדי ליתן שכר למביאיהן. אמר להם. מרגלית טובה היתה בידכם, ובקשתם לאבדה ממני? ועוד דרש. את ה׳ האמרת היום, וה׳ האמירך היום, אמר להם הקדוש ברוך הוא לישראל. אתם עשיתוני חטיבה אחת בעולם,

ואני אעשה אתכם חטיבה אחת בעולם. אתם עשיתוני חטיבה אחת בעולם, דכתיב. שמע ישראל ה׳ אלהינו ה׳ אחד, ואני אעשה אתכם חטיבה אחת בעולם, שנאמר. ומי כעמך ישראל גוי אחד בארץ.

ואף הוא פתח ודרש. דברי חכמים כדרבנות וכמשמרות נטועים בעלי אספות נתנו מרועה אחד, למה נמשלו דברי תורה לדרבן? לומר לך. מה דרבן זה מכוין את הפרה לתלמיה להוציא חיים לעולם אף דברי תורה מכוונין את לומדיהן מדרכי מיתה לדרכי חיים.

הללו מטמאין והללו מטהרין, הללו אוסרין והללו מתירין, הללו פוסלין והללו מכשירין, שמא יאמר אדם. היאך אני למד תורה מעתה תלמוד לומר. כולם נתנו מרועה אחד. אל אחד נתנן, פרנס אחד אמרן, מפי אדון כל המעשים ברוך הוא, דכתיב. וידבר אלהים את כל הדברים האלה. אף אתה, עשה אזניך כאפרכסת,

וקנה לך לב מבין לשמוע את דברי מטמאים ואת דברי מטהרים, את דברי אוסרין ואת דברי מתירין, את דברי פוסלין ואת דברי מכשירין. בלשון הזה אמר להם. אין דור יתום שרבי אלעזר בן עזריה שרוי בתוכו. ולימרו ליה בהדיא? משום מעשה שהיה. דתניא. מעשה ברבי יוסי בן דורמסקית שהלך להקביל פני רבי (אלעזר) אליעזר בלוד,

אמר לו. מה חידוש היה בבית המדרש היום? אמר ליה, נמנו וגמרו. עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית. אמר לו. יוסי, פשוט ידיך וקבל עיניך. פשט ידיו וקבל עיניו. בכה רבי אלעזר ואמר. סוד ה׳ ליראיו ובריתו להודיעם. אמר לו, לך אמור להם. אל תחושו למניינכם, כך מקובלני מרבן יוחנן בן זכאי,

ששמע מרבו ורבו מרבו. הלכתא למשה מסיני, עמון ומואב מעשרין מעשר עני בשביעית. מה טעם הרבה כרכים כבשו עולי מצרים ולא כבשום עולי בבל, מפני שקדושה ראשונה קדשה לשעתה ולא קדשה לעתיד לבא, והניחום כדי שיסמכו עליהן עניים בשביעית. תנא.

לאחר שנתיישבה דעתו, אמר. יהי רצון שיחזרו עיני יוסי למקומן, וחזרו. תנו רבנן. איזהו שוטה? היוצא יחידי בלילה, והלן בבית הקברות, והמקרע את כסותו. איתמר, רב הונא אמר. עד שיהו כולן בבת אחת, רבי יוחנן אמר. אפילו באחת מהן. היכי דמי? אי דעביד להו דרך שטות אפילו בחדא נמי,
לא יאמר. כבר מתו התחתונים. מעשה היה ומצאו עליונים מתים ותחתונים חיים. נימא הני תנאי כי הני תנאי. דתניא. מהיכן הולד נוצר מראשו, שנאמר. ממעי אמי אתה גוזי, ואומר. גזי נזרך והשליכי. אבא שאול אומר. מטיבורו, ומשלח שרשיו אילך ואילך. אפילו תימא אבא שאול,

אבל להחיות אפילו מעל מזבחי. ומה זה, שספק יש ממש בדבריו ספק אין ממש בדבריו, ועבודה דוחה שבת קל וחומר לפקוח נפש שדוחה את השבת. נענה רבי אלעזר ואמר. ומה מילה שהיא אחד ממאתים וארבעים ושמונה איברים שבאדם דוחה את השבת קל וחומר לכל גופו שדוחה את השבת.

רבי יוסי ברבי יהודה אומר. את שבתותי תשמורו, יכול לכל תלמוד לומר. אך חלק. רבי יונתן בן יוסף אומר. כי קודש היא לכם, היא מסורה בידכם ולא אתם מסורים בידה. רבי שמעון בן מנסיא אומר. ושמרו בני ישראל את השבת, אמרה תורה. חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה. אמר רב יהודה אמר שמואל.

וחי בהם ולא שימות בהם. אמר רבא. לכולהו אית להו פירכא, בר מדשמואל דלית ליה פירכא. דרבי ישמעאל דילמא כדרבא. דאמר רבא. מאי טעמא דמחתרת? חזקה, אין אדם מעמיד עצמו על ממונו. והאי מידע ידע דקאי לאפיה, ואמר אי קאי לאפאי קטילנא ליה, והתורה אמרה. בא להרגך השכם להרגו. ואשכחן ודאי, ספק מנלן? דרבי עקיבא נמי דילמא כדאביי.

מיתה ויום הכפורים מכפרין עם התשובה. תשובה מכפרת על עבירות קלות. על עשה, ועל לא תעשה. ועל החמורות הוא תולה, עד שיבא יום הכפורים ויכפר. האומר. אחטא ואשוב, אחטא ואשוב אין מספיקין בידו לעשות תשובה. אחטא ויום הכפורים מכפר אין יום הכפורים מכפר. עבירות שבין אדם למקום יום הכפורים מכפר, עבירות שבין אדם לחבירו אין יום הכפורים מכפר,

עד שירצה את חבירו. דרש רבי אלעזר בן עזריה. מכל חטאתיכם לפני ה׳ תטהרו. עבירות שבין אדם למקום יום הכפורים מכפר. עבירות שבין אדם לחבירו אין יום הכפורים מכפר עד שירצה את חבירו. אמר רבי עקיבא. אשריכם ישראל. לפני מי אתם מטהרין, מי מטהר אתכם?
וכתיב. והנה האיש לבוש הבדים אשר הקסת במתניו משיב דבר לאמר עשיתי כאשר צויתני. אמר רבי יוחנן. באותה שעה הוציאו לגבריאל מאחורי הפרגוד, ומחיוהו שיתין פולסי דנורא. אמרו ליה. אי לא עבדת לא עבדת, אי עבדת אמאי לא עבדת כדפקדוך? ועוד. דעבדת, לית לך אין משיבין על הקלקלה?

אייתוה לדוביאל שרא דפרסאי ואוקמוה בחריקיה, ושמש עשרים ואחד יום. היינו דכתיב. ושר מלכות פרס עומד לנגדי עשרים ואחד יום והנה מיכאל אחד השרים הראשונים בא לעזרני ואני נותרתי שם אצל מלכי פרס, יהבו ליה עשרין וחד מלכי ופרוותא דמשהיג. אמר. כתיבו לי לישראל באכרגא.

מיחתם לא הוה חתימא. איכא דאמרי. אף מיחתם נמי הוה חתימא, כדבלעה, מחיק לה מיניה. היינו דבמלכותא דפרס, איכא דיהיב כרגא ואיכא דלא יהיב כרגא. ואני יוצא והנה שר יון בא, עוי עוי וליכא דאשגח ביה. ואי בעית אימא. רחיצה דאיקרי ענוי מנא לן מהכא, דכתיב.

מים קרים על נפש עיפה. ודילמא משתיה? מי כתיב בנפש עיפה? על נפש עיפה כתיב. ונעילת הסנדל מנא לן? דכתיב. ודוד עולה במעלה הזיתים עולה ובוכה וראש לו חפוי (והולך) יחף, יחף ממאי לאו מנעילת הסנדל? ודילמא מסוסיא ומרטקא. אלא אמר רב נחמן בר יצחק, מהכא.

וימד אלף ויעבירני מי מתנים מכאן שמותר לעבור עד מתנים. מכאן ואילך. וימד אלף נחל אשר לא אוכל לעבור. אמר אביי. שאני נחל דרדיפי מיא. יכול יעבירנו בסיחוי תלמוד לומר. כי גאו המים מי שחו. מאי מי שחו שיוטא, שכן קורין לשייטא סייחא.

יכול יעבירנו בבורני קטנה תלמוד לומר. בל תלך בו אני שיט. יכול יעבירנו בבורני גדולה תלמוד לומר. וצי אדיר לא יעברנו. מאי משמע? כדמתרגם רב יוסף. לא תזיל ביה בספינת ציידין ובורני רבתי לא תגוזינה. אמר רבי יהודה בן פזי. אף מלאך המות אין לו רשות לעבור בתוכו, כתיב הכא. בל תלך בו אני שיט,
ונקטריה כוליה בסלע? כיון דמצוה בשעיר, דילמא קדים ומלבין ומיתבא דעתיה. ונקטריה כוליה בין קרניו? זמנין דגמיש ליה לרישיה, ולאו אדעתיה. תנו רבנן. בראשונה היו קושרין לשון של זהורית על פתח האולם מבחוץ, הלבין היו שמחין, לא הלבין היו עצבין ומתביישין. התקינו שיהיו קושרין על פתח אולם מבפנים.

ועדיין היו מציצין ורואין, הלבין היו שמחין, לא הלבין היו עצבין. התקינו שיהיו קושרין אותו חציו בסלע וחציו בין קרניו. אמר רבי נחום בר פפא משום רבי אלעזר הקפר. בראשונה היו קושרין לשון של זהורית על פתח אולם מבפנים, וכיון שהגיע שעיר למדבר היה מלבין, וידעו שנעשית מצותו. שנאמר.

מיבעי ליה לכדתניא. גזירה אין גזירה אלא חתוכה. דבר אחר. אין גזירה אלא דבר המתגזר ויורד. דבר אחר. גזירה, שמא תאמר מעשה תהו הוא, תלמוד לומר. אני ה׳, אני ה׳ גזרתיו, ואין לך רשות להרהר בהן. אמר רבא. מסתברא כמאן דאמר מותרין, לא אמרה תורה שלח לתקלה.

ואלו הן. עבודה זרה, וגלוי עריות, ושפיכות דמים, וגזל, וברכת השם. את חוקותי תשמרו דברים שהשטן משיב עליהן, ואלו הן. אכילת חזיר, ולבישת שעטנז, וחליצת יבמה, וטהרת מצורע, ושעיר המשתלח. ושמא תאמר מעשה תוהו הם, תלמוד לומר. אני ה׳,

משיצא חוץ לחומת ירושלים, דברי רבי יהודה. רבי יוסי אומר. עזאזל וכבס עד שהגיע לצוק. רבי שמעון אומר. והמשלח את השעיר לעזאזל יכבס בגדיו, זורקו בבת ראש ומטמא בגדים. מתני׳ בא לו אצל פר ושעיר הנשרפין, קרען, והוציא את אימוריהן, נתנן במגיס והקטירן על גבי המזבח.
לעולם דציפורית, אייתי חלתא שדי עלייהו. חלתא כמה הויין? תמני, אכתי בצר ליה. אלא אייתי ועודות דרבי שדי עלייהו. אי הכי, הוי ליה טפי. כיון דלא הוי כביצה, לא חשיב ליה. תנו רבנן סאה ירושלמית יתירה על מדברית שתות. ושל ציפורית יתירה על ירושלמית שתות.

נמצאת של ציפורית יתירה על מדברית שליש. שליש דמאן? אילימא שליש דמדברית, מכדי שליש דמדברית כמה הוי ארבעין ותמניא, ואילו עודפא, שיתין ותלת. ואלא שליש דירושלמית. שליש דידה כמה הוי חמשין ותמניא נכי תילתא, ואילו עודפא, שתין ותלת. ואלא דציפורי. שליש דידה כמה הוי שבעין נכי חדא,

שבעה רבעים קמח ועוד חייבת בחלה, שהן ששה של ירושלמית, שהן חמשה של ציפורי. מכאן אמרו. האוכל כמדה זו הרי זה בריא ומבורך. יתר על כן רעבתן. פחות מכאן מקולקל במעיו. מתני׳ אנשי חצר ואנשי מרפסת ששכחו ולא עירבו,

לזה בשלשול ולזה בזריקה, מאי? אמר רב. שניהן אסורין. ושמואל אמר. נותנין אותו לזה שבשלשול. שלזה תשמישו בנחת, ולזה תשמישו בקשה, וכל דבר שתשמישו לזה בנחת ולזה בקשה נותנים אותו לזה שתשמישו בנחת.
והזה ממנו על הפרוכת כנגד ארון מבחוץ. תנו רבנן. וכן יעשה לאהל מועד, מה תלמוד לומר? כשם שמזה לפני לפנים כך מזה בהיכל. מה לפני לפנים, אחת למעלה ושבע למטה מדם הפר כך מזה בהיכל. וכשם שלפני לפנים, אחת למעלה ושבע למטה מדם השעיר כך מזה בהיכל.