portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
כל שהוא כמאכל בן דרוסאי, אין בו משום בישולי גוים. תניא חנניא אומר.

כל שהוא כמאכל בן דרוסאי מותר להשהותו על גבי כירה ואף על פי שאין גרופה וקטומה. אין נותנין את הפת כו׳. איבעיא להו, תחתון האיך דגבי תנור, או דילמא תחתון האיך דגבי האור? תא שמע, רבי אליעזר אומר. כדי שיקרמו פניה המדובקין בתנור. משלשלין את הפסח. מאי טעמא?

משום דבני חבורה זריזין הן. הא לאו הכי לא?. והאמר מר. גדיא בין שריק בין לא שריק שפיר דמי. התם מינתח, הכא לא מינתח. ומאחיזין את האור וכו׳. מנהני מילי אמר רב הונא. לא תבערו אש בכל מושבותיכם. בכל מושבותיכם אי אתה מבעיר, אבל אתה מבעיר במדורת בית המוקד.

מתקיף לה רב חסדא. אי הכי, אפילו בשבת נמי? אלא אמר רב חסדא. קרא כי אתא למישרי אברים ופדרים הוא דאתא, וכהנים זריזין הן. ובגבולין כדי שתאחוז כו׳. מאי רובן? אמר רב. רוב כל אחד ואחד. ושמואל אמר. כדי שלא יאמרו הבא עצים ונניח תחתיהן. תני רב חייא לסיועיה לשמואל,

קנים מבדרן, אגדן לא מבדרן. גרעינין מבדרן, נתנן בחותלות לא מבדרן. איתמר נמי אמר רב כהנא. קנים שאגדן צריכין רוב, לא אגדן אין צריכין רוב. גרעינין צריכין רוב, נתנן בחותלות אין צריכין רוב. תני רב יוסף. ארבע מדורות אין צריכין רוב.

של זפת, ושל גפרית, ושל גבינה, ושל רבב. במתניתא תנא. אף של קש ושל גבבא. אמר רבי יוחנן. עצים של בבל אין צריכין רוב. מתקיף לה רב יוסף. מאי היא? אילימא סילתי השתא פתילה אמר עולא המדליק צריך שידליק ברוב היוצא, סילתי מבעיא? אלא אמר רב יוסף. שוכא דארזא. רמי בר אבא אמר. זאזא.

הדרן עלך יציאות השבתמתני׳ במה מדליקין ובמה אין מדליקין? אין מדליקין לא בלכש, ולא בחוסן, ולא בכלך, ולא בפתילת האידן, ולא בפתילת המדבר, ולא בירוקה שעל פני המים, ולא בזפת, ולא בשעוה, ולא בשמן קיק, ולא בשמן שריפה, ולא באליה, ולא בחלב.

תיובתא דרבין. תיובתא. איבעית אימא. שירא לחוד, ושירא פרנדא לחוד. ולא בפתילת האידן אחוינא. רבין ואביי הוו קאזלי בפקתא דטמרוריתא. חזנהי להנהו ארבתא. אמר ליה רבין לאביי. היינו אידן דתנן. אמר ליה. ההיא עץ בעלמא הוא. קלף ואחוי ליה עמרניתא דביני ביני.

תנא. עד כאן פסול פתילות, מכאן ואילך פסול שמנים. פשיטא. שעוה איצטריכא ליה. מהו דתימא לפתילות נמי לא חזיא, קא משמע לן. אמר רמי בר אבין. עטרנא פסולתא דזיפתא. שעוה פסולתא דדובשא. למאי נפקא מינה?
מתחיל בשל שבת ומסיים בשל שבת ואומר קדושת היום באמצע. אמר רב הונא. אין הלכה כאותו הזוג. אמר רב חייא בר אשי אמר רב. מניח אדם עירובי תחומין מיום טוב לחברו, ומתנה. אמר רבא. מניח אדם עירובי תבשילין מיום טוב לחבירו, ומתנה. מאן דאמר עירובי תחומין כל שכן עירובי תבשילין, ומאן דאמר עירובי תבשילין אבל עירובי תחומין לא.

באמת אמרו. ממלאה אשה כל הקדרה בשר, אף על פי שאינה צריכה אלא לחתיכה אחת. ממלא נחתום חבית של מים, אף על פי שאינו צריך אלא לקיתון אחד. אבל לאפות אינו אופה אלא מה שצריך לו. רבי שמעון בן אלעזר אומר. ממלאה אשה כל התנור פת, מפני שהפת נאפת יפה בזמן שהתנור מלא. אמר רבא. הלכה כרבי שמעון בן אלעזר.

איבעיא להו. מי שלא הניח עירובי תבשילין, הוא נאסר וקמחו נאסר, או דלמא. הוא נאסר ואין קמחו נאסר? למאי נפקא מינה? לאקנויי קמחו לאחרים. אי אמרת הוא נאסר וקמחו נאסר צריך לאקנויי קמחו לאחרים. ואי אמרת הוא נאסר ואין קמחו נאסר לא צריך לאקנויי קמחו לאחרים. מאי? תא שמע. מי שלא הניח עירובי תבשילין,

ובית הלל אומרים. מערב בתבשיל אחד, ועושה בו כל צרכו. (תנן. ) המעשר פירותיו בשבת, בשוגג יאכל, במזיד לא יאכל. לא צריכא, דאית ליה פירי אחריני. תא שמע. המטביל כליו בשבת, בשוגג ישתמש בהן, במזיד לא ישתמש בהן. לא צריכא, דאית ליה מאני אחריני. אי נמי, אפשר בשאלה. תא שמע.

בית שמאי אומרים. שני תבשילין. מתניתין דלא כי האי תנא, דתניא, אמר רבי שמעון בן אלעזר. מודים בית שמאי ובית הלל על שני תבשילין שצריך, על מה נחלקו על דג וביצה שעליו, שבית שמאי אומרים שני תבשילין. ובית הלל אומרים. תבשיל אחד. ושוין, שאם פרפר ביצה ונתן לתוך הדג, או שרסק קפלוטות ונתן לתוך הדג, שהן שני תבשילין. אמר רבא.

הלכתא כתנא דידן, ואליבא דבית הלל. אכלו או שאבד הרי זה לא יבשל עליו וכו׳. אמר אביי. נקטינן, התחיל בעיסתו ונאכל עירובו גומר.
בנהר פקוד ובמתא מחסיא אמרי. רבעא ופלגו רבעא. מתני׳ אומר אדם לחברו. מלא לי כלי זה, אבל לא במדה. רבי יהודה אומר. אם היה כלי של מדה לא ימלאנו. מעשה באבא שאול בן בטנית, שהיה ממלא מדותיו מערב יום טוב ונותנן ללקוחות ביום טוב. אבא שאול אומר. אף במועד עושה כן, מפני ברורי המדות.

והא אפכא שמעינן להו. דתנן, רבי יהודה אומר. שוקל אדם בשר כנגד הכלי וכנגד הקופיץ, וחכמים אומרים. אין משגיחין בכף מאזנים כל עיקר. אלמא רבי יהודה לקולא ורבנן לחומרא. קשיא דרבי יהודה אדרבי יהודה, קשיא דרבנן אדרבנן. דרבי יהודה אדרבי יהודה לא קשיא. התם בשאינו עומד למדה, הכא בעומד למדה.

דרבנן אדרבנן נמי לא קשיא. התם קא עביד כדעבדין בחול, הכא לא קעביד כדעבדין בחול, דעבדי אינשי דמקרבי חמרא במנא דכילא ושתו. מעשה באבא שאול בן בטנית. תנא. אף במועד עושה כן מפני בטול בית המדרש. תנו רבנן. הוא כנס שלש מאות גרבי יין מברורי המדות,

גזל ואינו יודע ממי גזל יעשה בהם צרכי רבים. מאי נינהו? אמר רב חסדא. בורות, שיחין ומערות. אדבריה רב חסדא לרבנא עוקבא, ודרש. לא ימדוד אדם שעורים ויתן לפני בהמתו ביום טוב, אבל קודר הוא קב או קבים ונותן לפני בהמתו, ואינו חושש. והנחתום מודד תבלין ונותן לתוך קדרתו, כדי שלא יקדיח תבשילו.

אמר רב ירמיה בר אבא אמר רב. מודדת אשה קמח ביום טוב ונותנת לתוך עיסתה כדי שתטול חלה בעין יפה. ושמואל אמר. אסור. והא תנא דבי שמואל, מותר. אמר אביי. השתא דאמר שמואל אסור, ותנא דבי שמואל מותר, שמואל הלכה למעשה אתא לאשמועינן.

תנו רבנן. אין שונין קמח ביום טוב. משום רבי פפייס ורבי יהודה בן בתירא אמרו. שונין. ושוין שאם נפל לתוכן צרור או קיסם, ששונין. תני תנא קמיה דרבינא. אין שונין קמח ביום טוב, אבל נפל צרור או קיסם בורר בידו. אמר ליה. כל שכן דאסור, דהוה ליה כבורר. דרש רבא בר רב הונא זוטי אפתחא דנהרדעא.
לאתויי מאי? לאו לאתויי שכר פעולה. אמר ליה. לא, פרושי קא מפרש. איתיביה אביי. אין כותבין שטרי חוב במועד, ואם אינו מאמינו, או שאין לו מה יאכל הרי זה יכתוב. שאין לו מה יאכל לאתויי מאי? לאו לאתויי שכר פעולה. שמע מינה. מותיב רב ששת.

דהא איכא שכר פעולה שאין לו מה יאכל. מתקיף לה רב פפא. אלא מעתה בנין לישתרי, שכן כותל הגוהה לרשות הרבים סותר ובונה כדרכו מפני הסכנה. מתקיף לה רבינא. אלא מעתה לבלר לישתרי, שכן כותבין קידושי נשים גיטין ושוברין. אלא אמר רב אשי. מועד אארבעה עשר קא רמית? מועד משום טירחא הוא, ובמקום פסידא שרו רבנן.

ארבעה עשר משום צורך יום טוב הוא. מידי דצורך יום טוב שרו רבנן, מידי דלאו צורך יום טוב לא שרו רבנן. מתני׳ אין מפנין מבית לבית, אבל מפנה הוא לחצרו. אין מביאין כלים מבית האומן, אם חושש להם מפנן לחצר אחרת. גמ׳ והאמרת רישא אין מפנין כלל? אמר אביי.

סיפא אתאן לבית שבחצר. ואין מביאין כלים מבית האומן. אמר רב פפא. בדיק לן רבא, תנן. אין מביאין כלים מבית האומן, ורמינהו. מוליכין ומביאין כלים מבית האומן, ואף על פי שאינן לצורך המועד. ושנינן ליה. כאן בארבעה עשר, כאן בחולו של מועד. איבעית אימא.

ואם חושש להם שמא יגנבו מפנן לחצר אחרת, ואם אינו מאמינו מביאן בצנעה בתוך ביתו. תרצת מביאין, מוליכין קשיא, דקתני. אין מביאין, וכל שכן שאין מוליכין. אלא. מחוורתא כדשניין מעיקרא. מתני׳ מחפין את הקציעות בקש. רבי יהודה אומר. אף מעבין. מוכרי פירות, כסות וכלים מוכרים בצנעה לצורך המועד.

מוכרי פירות כסות וכלים מוכרין בצנעה וכו׳. איבעיא להו. הן החמירו על עצמן דלא הוו עבדי כלל, או דלמא דהוו עבדי בצנעה? תא שמע. מוכרי פירות כסות וכלים מוכרין בצנעה לצורך המועד, רבי יוסי אומר. תגרי טבריא הן החמירו על עצמן שלא יהו מוכרין כל עיקר.

צדי חיות ועופות ודגים צדין בצנעה לצורך המועד, רבי יוסי אומר. צדי עכו הן החמירו על עצמן שלא יהו צדין כל עיקר. דשושי חילקא טרגיס וטיסני דוששין בצנעה לצורך המועד, רבי יוסי אומר. דשושי ציפורי הן החמירו על עצמן שלא יהו דוששין כל עיקר. אמר אביי. חילקא חדא לתרתי,

טרגיס חדא לתלת, טיסני חדא לארבעה. כי אתא רב דימי, אמר. כונתא. מיתיבי. חילקא טרגיס וטיסני טמאין בכל מקום. בשלמא למאן דאמר חדא לתרתי לתלת ולארבעה, משום הכי טמאין בכל מקום דאתכשור, אלא למאן דאמר כונתא, אמאי טמאין בכל מקום, הא לא איתכשור? כגון דמיקלפן,

דאי לאו דשרא להו במיא לא הוה מיקלפא. ואמאי קרי ליה חילקא דשקל חלקיהו. מיתיבי. הנודר מן הדגן אסור אף בפול המצרי יבש, ומותר בלח, ומותר באורז בחילקא וטרגיס וטיסני. בשלמא למאן דאמר חדא לתרתי חדא לתלת וחדא לארבעה שפיר, דנפקו להו מתורת דגן, אלא למאן דאמר כונתא,
מפני הסכנה אין, שלא מפני הסכנה לא. לימא תיהוי תיובתיה דרב חסדא? אמר לך רב חסדא. התם סותר ובונה, הכא בונה ולא סותר. התם נמי, ליסתור ולא ליבני. אם כן, מימנע ולא סותר. אמר רב אשי. מתניתין נמי דיקא, דקתני. ובשביעית בונה כדרכו. דהיכא? אילימא דחצר, צריכא למימר? אלא לאו, דגינה.

שאם אתה נזקק לו להקל אתה נזקק לו אף להחמיר. אמר רבי. נראין דברי רבי מאיר במוסגר, ודברי רבי יוסי במוחלט. אמר רבא. בטהור כולי עלמא לא פליגי דלא חזו ליה. בהסגר ראשון דכולי עלמא לא פליגי דחזי ליה. כי פליגי, בהסגר שני. מר סבר. בכהן

צוותא דעלמא עדיף ליה. ומר סבר. צוותא דאשתו עדיפא ליה. למימרא דמוחלט מותר בתשמיש המטה? אין, והתניא. וישב מחוץ לאהלו שבעת ימים, שיהא אסור בתשמיש המטה. ואין אהלו אלא אשתו, שנאמר. לך אמור להם שובו לכם לאהליכם. רבי יהודה אומר.
ויעבירנו ארבע אמות ברשות הרבים. אמר ליה אביי. יש לו בור בחצירו, מאי איכא למימר? אמר ליה. גזירה בור בחצרו אטו בור ברשות הרבים.

התינח שבת, ביום טוב מאי איכא למימר? גזרו יום טוב אטו שבת. ומי גזרינן? והא תנן. ושוין שמשיקין את המים בכלי אבן לטהרן, אבל לא מטבילין. ואי איתא נגזור השקה אטו הטבלה. ותסברא? אי אית ליה מים יפים, הני למה לי למעבד להו השקה? אלא דלית ליה, וכיון דלית ליה מזהר זהיר בהו.

איתיביה. מדלין בדלי טמא, והוא טהור. ואי איתא, נגזור דלמא אתי לאטבוליה בעיניה. שאני התם, מתוך שלא הותרה לו אלא על ידי דליו זכור הוא. איתיביה. כלי שנטמא מערב יום טוב אין מטבילין אותו ביום טוב, ביום טוב מטבילין אותו ביום טוב. ואם איתא, נגזור דיום טוב אטו דערב יום טוב.

טומאה ביום טוב מלתא דלא שכיחא היא, ומלתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן. איתיביה. כלי שנטמא באב הטומאה אין מטבילין אותו ביום טוב, בולד הטומאה מטבילין אותו ביום טוב. ואם איתא, נגזור הא אטו הא. ולד הטומאה היכי משכחת לה? גבי כהנים כהנים זריזין הם. תא שמע, דאמר רב חייא בר אשי אמר רב.

מי איכא מידי דבשבת שרי וביום הכפורים אסור? אלא הואיל ובשבת שרי ביום הכפורים נמי שרי. ומי אית ליה לרבא הואיל? והתנן. החושש בשיניו לא יגמע בהן את החומץ, אבל מטבל הוא כדרכו, ואם נתרפא נתרפא. ורמינן עלה. לא יגמע ופולט, אבל מגמע ובולע. ואמר אביי.

ורבא אמר. אפילו תימא מגמע ובולע, ולא קשיא. כאן קודם טבול, כאן לאחר טבול. ואם איתא, נימא. הואיל וקודם טבול שרי לאחר טבול נמי שרי. הדר ביה רבא מההיא. וממאי דמההיא הדר ביה, דלמא מהא הדר ביה? לא סלקא דעתך, דתניא. כל חייבי טבילות טובלין כדרכן, בין בתשעה באב בין ביום הכיפורים.

ושוין שמשיקין את המים בכלי אבן וכו׳. מאי אבל לא מטבילין? אמר שמואל. אין מטבילין את הכלי על גב מימיו לטהרו ביום טוב. מני מתניתין? לא רבי ולא רבנן, דתניא. אין מטבילין את הכלי על גב מימיו לטהרו, ואין משיקין את המים בכלי אבן לטהרן, דברי רבי.
ואמרי לה זיתים שכבשן בטרפיהן טהורים, אמר. הויות דרב ושמואל קא חזינא הכא. ואנן קא מתנינן בעוקצין תליסר מתיבתא, ואילו רב יהודה כי הוה שליף חד מסאניה, אתי מטרא, ואנן קא מצערינן נפשין ומצוח קא צוחינן, ולית דמשגח בן. אמר ליה. קמאי הוו קא מסרי נפשייהו אקדושת השם, אנן לא מסרינן נפשין אקדושת השם.

אמר להו. דמיין באפאי כי קאקי חיורי. רבי יוחנן הוה רגיל דהוה קא אזיל ויתיב אשערי דטבילה. אמר. כי סלקן בנות ישראל ואתיין מטבילה, מסתכלן בי, ונהוי להו זרעא דשפירי כוותי. אמרי ליה רבנן. לא קא מסתפי מר מעינא בישא? אמר להו. אנא מזרעא דיוסף קא אתינא, דלא שלטא ביה עינא בישא, דכתיב בן פורת יוסף בן פורת עלי עין,

וכל שאינו מחוייב בדבר אינו מוציא את הרבים ידי חובתן. מאי? תא שמע. באמת אמרו בן מברך לאביו ועבד מברך לרבו ואשה מברכת לבעלה, אבל אמרו חכמים. תבא מארה לאדם שאשתו ובניו מברכין לו. אי אמרת בשלמא דאורייתא, אתי דאורייתא ומפיק דאורייתא. אלא אי אמרת דרבנן, אתי דרבנן ומפיק דאורייתא?.

דאי סלקא דעתך לאו כדבור דמי למה מהרהר? אלא מאי הרהור כדבור דמי, יוציא בשפתיו? כדאשכחן בסיני. ורב חסדא אמר, הרהור לאו כדבור דמי, דאי סלקא דעתך הרהור כדבור דמי יוציא בשפתיו. אלא מאי הרהור לאו כדבור דמי, למה מהרהר? אמר רבי אלעזר. כדי שלא יהו כל העולם עוסקין בו והוא יושב ובטל. ונגרוס בפרקא אחרינא.

בדבר שהצבור עוסקין בו.
ורב ששת אמר. אחד זה ואחד זה חזקה שליח עושה שליחותו. אמר רב ששת. מנא אמינא לה, דתנן. משקרב העומר, הותר החדש מיד. והרחוקים מותרים מחצות היום ואילך. והא חדש דאורייתא הוא, וקתני. הרחוקים מותרין מחצות היום ואילך. לאו משום חזקה שליח עושה שליחותו? ורב נחמן?

דקתני טעמא לפי שיודעין שאין בית דין מתעצלין בו. בית דין הוא דלא מתעצלין בו הא שליח מתעצל בו. ורב ששת אמר לך. בית דין עד פלגיה דיומא, שליח כולי יומא. אמר רב ששת. מנא אמינא לה, דתניא. האשה שיש עליה לידה או זיבה, מביאה מעות ונותנת בשופר, וטובלת ואוכלת בקדשים לערב. מאי טעמא לאו משום דאמרינן חזקה שליח עושה שליחותו.

אבל בחבר אוכל ואינו צריך לעשר, דברי רבי. רבן שמעון בן גמליאל אומר. במה דברים אמורים בעם הארץ, אבל בחבר אינו אוכל עד שיעשר, לפי שלא נחשדו חברים לתרום שלא מן המוקף. אמר רבי. נראין דברי מדברי אבא.

אמר מר. במה דברים אמורים בעם הארץ, אבל בחבר אוכל ואינו צריך לעשר, דברי רבי. האי עם הארץ, דקאמר ליה למאן? אילימא דקאמר לעם הארץ חבריה מעשרן דמאי, מי ציית? אלא בעם הארץ דקאמר ליה לחבר. אימא סיפא. נראין דברי מדברי אבא, מוטב שיחשדו חברים לתרום שלא מן המוקף ואל יאכילו לעמי הארץ טבלין.

לפי שלא נחשדו חברים לתרום שלא מן המוקף. ואמר ליה רבי. מוטב שיחשדו חברים לתרום שלא מן המוקף ואל יאכילו עמי הארץ טבלים. במאי קמיפלגי? רבי סבר. ניחא ליה לחבר דלעביד הוא איסורא קלילא ולא ליעבד עם הארץ איסורא רבה. ורבן שמעון בן גמליאל סבר. ניחא ליה לחבר דליעבד עם הארץ איסורא רבה,

אי הכי, חוץ לעיבורה של עיר נמי, כיון דאמר רבא. הנותן עירובו יש לו ארבע אמות, הויא לה רשות היחיד ורשות היחיד עולה עד לרקיע. אמר רב יצחק בריה דרב משרשיא. הכא באילן הנוטה חוץ לארבע אמות עסקינן, ונתכוין לשבות בעיקרו. ומאי למעלה ומאי למטה דהדר זקיף.
השמר בנגע הצרעת לשמר מאד ולעשות, לעשות אי אתה עושה, אבל עושה אתה בסיב שעל גבי רגלו, ובמוט שעל גבי כתיפו, ואם עברה עברה. והא למה לי קרא, דבר שאין מתכוין הוא, ודבר שאין מתכוין מותר. אמר אביי. לא נצרכה אלא לרבי יהודה דאמר. דבר שאין מתכוין אסור.

ורבא אמר אפילו תימא רבי שמעון, מודה רבי שמעון בפסיק רישיה ולא ימות. ואביי לית ליה האי סברא? והא אביי ורבא דאמרי תרווייהו. מודה רבי שמעון בפסיק רישיה ולא ימות. לבתר דשמעיה מרבא סברה. ואביי אליבא דרבי שמעון, האי בשר מאי עביד ליה? אמר רב עמרם. באומר לקוץ בהרתו הוא מתכוין. תינח גדול, קטן מאי איכא למימר? אמר רב משרשיא.

באומר אבי הבן לקוץ בהרת דבנו הוא קא מתכוין. ואי איכא אחר, ליעביד אחר. דאמר רבי שמעון בן לקיש. כל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה אם אתה יכול לקיים שניהם מוטב, ואם לאו יבא עשה וידחה לא תעשה. דליכא אחר. אמר מר. יום טוב אינה דוחה אלא בזמנה בלבד. מנא הני מילי?

אמר חזקיה, וכן תנא דבי חזקיה, אמר קרא. לא תותירו ממנו עד בקר, שאין תלמוד לומר עד בקר, מה תלמוד לומר עד בקר בא הכתוב ליתן לו בקר שני לשריפתו. אביי אמר, אמר קרא. עולת שבת בשבתו, ולא עולת חול בשבת, ולא עולת חול ביום טוב.

כל מלאכה שאפשר לה לעשותה מערב שבת אינה דוחה את השבת. שחיטה שאי אפשר לעשותה מערב שבת דוחה את השבת. ואמר רב יהודה אמר רב. הלכה כרבי עקיבא. וצריכא, דאי אשמעינן גבי מילה. התם הוא דמכשירין אפשר לעשות מאתמול לא דחו שבת דליכא כרת, אבל פסח דאיכא כרת אימא לידחו שבת.

ואפילו מחצר אחרת. גמ׳ מכדי קתני כולהו, כל צורכי מילה לאתויי מאי? לאתויי הא דתנו רבנן. המל, כל זמן שהוא עוסק במילה חוזר בין על הציצין המעכבין את המילה בין על הציצין שאין מעכבין את המילה. פירש, על ציצין המעכבין את המילה חוזר, על ציצין שאין מעכבין את המילה אינו חוזר.

דתניא. ארבעה עשר שחל להיות בשבת מפשיט אדם הפסח עד החזה, דברי רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה. וחכמים אומרים. מפשיטין את כולו. ממאי? עד כאן לא קאמר רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה התם משום דלא בעינן זה אלי ואנוהו.

אבל הכא דבעינן זה אלי ואנוהו, הכי נמי. דתניא. זה אלי ואנוהו, התנאה לפניו במצות. עשה לפניו סוכה נאה, ולולב נאה, ושופר נאה, ציצית נאה, ספר תורה נאה, וכתוב בו לשמו בדיו נאה, בקולמוס נאה, בלבלר אומן, וכורכו בשיראין נאין. אבא שאול אומר. ואנוהו הוי דומה לו,

אומן לימא להו אנא עבדי פלגא דמצוה, אתון [נמי] עבידו פלגא דמצוה. אלא אמר רב פפא. גדול. מתקיף לה רב אשי.
בשופר של עבודה זרה לא יתקע, ואם תקע יצא. בשופר של עיר הנדחת לא יתקע, ואם תקע לא יצא. מאי טעמא. עיר הנדחת כתותי מיכתת שיעוריה. אמר רבא. המודר הנאה מחבירו מותר לתקוע לו תקיעה של מצוה. המודר הנאה משופר מותר לתקוע בו תקיעה של מצוה. ואמר רבא. המודר הנאה מחבירו מזה עליו מי חטאת בימות הגשמים,

אמר רבא, זאת אומרת. התוקע לשיר יצא. פשיטא, היינו הך. מהו דתימא. התם, אכול מצה אמר רחמנא והא אכל, אבל הכא, זכרון תרועה כתיב, והאי מתעסק בעלמא הוא קא משמע לן. אלמא קסבר רבא. מצות אין צריכות כוונה.

ושמע קול שופר או קול מגילה, אם כוון לבו יצא, ואם לאו לא יצא. מאי לאו, אם כוון לבו לצאת? לא לשמוע. לשמוע?. והא שמע. סבור, חמור בעלמא הוא. איתיביה. נתכוון שומע ולא נתכוון משמיע, משמיע ולא נתכוון שומע לא יצא, עד שיתכוון שומע ומשמיע. בשלמא נתכוון משמיע ולא נתכוון שומע כסבור חמור בעלמא הוא,

ברייתא נמי, כיון דאי מתרמי צבורא אחרינא הדר מברך כוליה יומא זמניה. ורב שמן בר אבא? התם, לא סגי דלא יהיב. הכא, אי בעי מברך, אי בעי לא מברך. רבא אמר, לצאת לא בעי כוונה, לעבור בעי כוונה. והא מתן דמים לרבי יהושע, דלעבור ולא בעי כוונה. אלא אמר רבא. לצאת לא בעי כוונה. לעבור, בזמנו
כינרת זו גינוסר, ולמה נקרא שמה כינרת? דמתיקי פירא כקלא דכינרי. אמר רבא. מי איכא למאן דאמר רקת לאו טבריא היא? והא כי שכיב איניש הכא, התם ספדי ליה הכי. גדול הוא בששך, ושם לו ברקת. וכי מסקי ארונא להתם, ספדי ליה הכי. אוהבי שרידים יושבי רקת, צאו וקבלו הרוגי עומק.

רבי ירמיה אמר. רקת שמה, ולמה נקרא שמה טבריא? שיושבת בטבורה של ארץ ישראל. (רבא) אמר. רקת שמה, ולמה נקרא שמה טבריא? שטובה ראייתה. אמר זעירא. קטרון זו ציפורי. ולמה נקרא שמה ציפורי? שיושבת בראש ההר כצפור. וקטרון, ציפורי היא?

אמר לפניו. רבונו של עולם מי מודיעני? אמר לו. שם יזבחו זבחי צדק, סימן זה יהא לך. כל הנוטל ממך בלא דמים אינו מועיל בפרקמטיא שלו כלום. ואי סלקא דעתך קטרון זו ציפורי, אמאי מתרעם על מדותיו? והא הויא ציפורי מילתא דעדיפא טובא. וכי תימא דלית בה זבת חלב ודבש,

והאמר ריש לקיש. לדידי חזי לי זבת חלב ודבש דציפורי, והויא ששה עשר מיל על ששה עשר מיל. וכי תימא דלא נפישא דידיה כדאחוה, והאמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. לדידי חזי לי זבת חלב ודבש דכל ארעא דישראל, והויא כמבי כובי עד אקרא דתולבקני, עשרין ותרתין פרסי אורכא, ופותיא שיתא פרסי.

אם יאמר לך אדם. חרבו שתיהן אל תאמן. ישבו שתיהן אל תאמן. חרבה קסרי וישבה ירושלים, חרבה ירושלים וישבה קסרי תאמן, שנאמר. אמלאה החרבה. אם מליאה זו חרבה זו, אם מליאה זו חרבה זו. רב נחמן בר יצחק אמר מהכא. ולאום מלאום יאמץ. ואמר רבי יצחק, מאי דכתיב. יוחן רשע בל למד צדק.

אמר יצחק לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם, יוחן עשו. אמר לו. רשע הוא. אמר לו. בל למד צדק. אמר לו. בארץ נכוחות יעול. אמר לו. אם כן, בל יראה גאות ה׳. ואמר רבי יצחק, מאי דכתיב. אל תתן ה׳ מאויי רשע זממו אל תפק ירומו סלה אמר יעקב לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם,

שנאמר. עוזבי תורה יהללו רשע ושומרי תורה יתגרו בם, ותניא, רבי דוסתאי בר מתון אמר. מותר להתגרות ברשעים בעולם הזה, ואם לחשך אדם לומר אל תתחר במרעים ואל תקנא בעושי עולה מי שלבו נוקפו אומר כן. אלא. אל תתחר במרעים להיות כמרעים, ואל תקנא בעושי עולה להיות כעושי עולה. ואומר.

ואי בעית אימא. שעה משחקת לו שאני. אמר עולא. איטליא של יון, זה כרך גדול של רומי. והויא תלת מאה פרסה על תלת מאה פרסה. ויש בה שלוש מאות ששים וחמשה שווקים, כמנין ימות החמה. וקטן שבכולם של מוכרי עופות, והויא ששה עשר מיל על ששה עשר מיל. ומלך סועד בכל יום באחד מהן. והדר בה,
והבאה במדה, טהורה מכלום. תנו רבנן. מדרס כלי חרס טהור. רבי יוסי אומר. אף הספינה. מאי קאמר? אמר רב זביד, הכי קאמר. מדרס כלי חרס טהור, ומגעו טמא, וספינה של חרס טמאה כחנניא. רבי יוסי אומר. אף הספינה טהורה, כתנא דידן. מתקיף לה רב פפא. מאי אף? אלא אמר רב פפא, הכי קאמר.

ומה פכין קטנים שטהורין בזב טמאים במת, מפץ שטמא בזב, אינו דין שיהא טמא במת?. ואמאי, הא לית ליה טהרה במקוה. אמר ליה רבי חנינא. שאני התם הואיל ואיכא במינו. אמר ליה. רחמנא ליצלן מהאי דעתא. אדרבה, רחמנא ליצלן מדעתא דידך. וטעמא מאי תרי קראי כתיבי. כתיב. ואיש אשר יגע במשכבו, וכתיב.

אין במינו, מקיש משכבו לו. רבא אמר. מדרס כלי חרס טהור מהכא. וכל כלי פתוח אשר אין צמיד פתיל עליו, הא יש צמיד פתיל עליו טהור הוא. מי לא עסקינן דיחדינהו לאשתו נדה, וקאמר רחמנא טהור. מתני׳ מנין לערוגה שהיא ששה על ששה טפחים שזורעין בתוכה חמשה זרעונין, ארבעה על ארבע רוחות הערוגה
אמר ליה. משום דהוה נזיר וחטאת שני כתובין הבאין כאחד, ואין מלמדין. נזיר, הא דאמרן. חטאת מאי היא? דתניא. כל אשר יגע בבשרה יקדש וגו׳, יכול אפילו לא בלעה? תלמוד לומר. בבשרה (יקדש) עד שיבלע בבשריקדש להיות כמוה, שאם פסולה היא תיפסל,

ואם כשירה היא תאכל כחמור שבה. ורבנן נמי, ניהוי נזיר וחטאת שני כתובין הבאין כאחד, ואין מלמדין. אמרי. הנהו מיצריך צריכי. ורבי עקיבא, מאי צריכי? בשלמא אי כתב רחמנא בחטאת, לא גמר נזיר מינה דחולין מקדשים לא גמרינן. אלא, לכתוב רחמנא בנזיר,

איסור ואיסור בזה אחר זה. מתני׳ בצק שבסידקי עריבה, אם יש כזית במקום אחד חייב לבער, ואם (לא) בטל במיעוטו. וכן לענין הטומאה, אם מקפיד עליו חוצץ, ואם רוצה בקיומו הרי הוא כעריבה. גמ׳ אמר רב יהודה אמר שמואל. לא שנו אלא במקום שאין עשויין לחזק,

אבל במקום שעשויין לחזק אינו חייב לבער. מכלל דפחות מכזית אפילו במקום שאין עשוי לחזק אינו חייב לבער. איכא דמתני לה אסיפא. ואם לאו בטל במיעוטו. אמר רב יהודה אמר שמואל. לא שנו אלא במקום העשוי לחזק, אבל במקום שאין עשוי לחזק חייב לבער,

במה דברים אמורים במקויימת לאכילה, אבל כופת שאור שייחדה לישיבה בטלה. מדאמר רבי שמעון בן אלעזר בטלה, מכלל דתנא קמא סבר לא בטלה, אלמא קסבר. כל כזית, אף על גב דמבטל לא בטיל. אמר ליה אביי. תרצת בכזית. פחות מכזית מי תרצת?

כמאן דלא כרבי נתן. תנו רבנן. עריבת העבדנין שנתן לתוכה קמח, תוך שלשה ימים חייב לבער. קודם שלשה ימים אינו חייב לבער. אמר רבי נתן. במה דברים אמורים שלא נתן לתוכה עורות, אבל נתן לתוכה עורות אפילו תוך שלשה אין חייב לבער. אמר רבא. הלכה כרבי נתן, אפילו יום אחד ואפילו
אשור זה סילק. ויבן את נינוה ואת רחובות עיר ואת כלח, נינוה כמשמעו, רחובות עיר זו פרת דמישן, כלח זו פרת דבורסיף. ואת רסן בין נינוה ובין כלח היא העיר הגדולה, רסן זה אקטיספון. היא העיר הגדולה איני יודע אם נינוה העיר הגדולה, אם רסן העיר הגדולה. כשהוא אומר ונינוה היתה עיר גדולה לאלהים מהלך שלשת ימים,

הוי אומר. נינוה היא העיר הגדולה. ושם אחימן ששי ותלמי ילידי הענק, תנא. אחימן מיומן שבאחים, ששי שמשים את הארץ כשחיתות, תלמי שמשים את הארץ תלמים תלמים. דבר אחר. אחימן בנה ענת, ששי בנה אלוש, תלמי בנה תלבוש. ילידי הענק שמעניקין החמה בקומתן.

אמר ליה. מאן דלא ידע פרושי קראי מותיב תיובתא לרבי?. מאי צעירי הצאן זוטרא דאחוהי. דתני רב יוסף. תירס זה פרס. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן משום רבי יהודה ברבי אלעאי. עתידה רומי שתפול ביד פרס, קל וחומר. ומה מקדש ראשון שבנאוהו בני שם והחריבוהו כשדיים נפלו כשדיים ביד פרסיים.

אמר להו. אין, גזירת מלך היא. איכא דאמרי, אמר (ליה). אינהו נמי הא קא סתרי בי כנישתא. תניא נמי הכי. עתידה פרס שתפול ביד רומי, חדא דסתרי בי כנישתא, ועוד. גזירת מלך הוא שיפלו בונין ביד סותרין. דאמר רב יהודה אמר רב. אין בן דוד בא עד שתפשוט מלכות רומי הרשעה בכל העולם כולו תשעה חדשים,

אמר (רבא). קסבר רבי יהודה. כל בית שאינו עשוי לימות החמה ולימות הגשמים אינו בית. איתיביה אביי, והכתיב. והכיתי (את) בית החורף על בית הקיץ. אמר ליה. בית חורף ובית קיץ איקרי, בית סתמא לא איקרי. איתיביה אביי. סוכת החג בחג, רבי יהודה מחייב וחכמים פוטרין. ותני עלה. רבי יהודה מחייב בעירוב ובמזוזה ובמעשר.

אמר ליה רבא. והא סוכת החג בחג קתני? אלא אמר רבא. בשאר ימות השנה כולי עלמא לא פליגי דפטורה. כי פליגי בשבעה. וסוכה טעמא לחוד, ולשכה טעמא לחוד. סוכה טעמא לחוד רבי יהודה לטעמיה, דאמר. סוכה דירת קבע בעינן, ומיחייבא במזוזה. ורבנן לטעמייהו, דאמרי. סוכה דירת עראי בעינן, ולא מיחייבא במזוזה. ולשכה טעמא לחוד,
אזול רבנן בתר דשכיחא לקולא. שכיחא ושכיחא אזול רבנן בתר דשכיחא לחומרא. יין, שתייתו שכיחא רפואתו לא שכיחא אזול רבנן בתר שתייתו דשכיחא לקולא.

חלב, אכילתו שכיחא רפואתו לא שכיחא אזול רבנן בתר אכילתו לקולא. דבש, אכילתו שכיחא רפואתו שכיחא אזול רבנן בתר רפואתו לחומרא. אלא מים, מכדי שתייתו שכיחא רפואתו לא שכיחא, מאי טעמא אזול רבנן בתר רפואתו לחומרא? אמר אביי. בגלילא שנו.

רבא אמר. אפילו תימא בשאר מקומות, כדשמואל, דאמר שמואל. כל שקייני מסו ומטללי לבר ממיא דמסו ולא מטללי. ושאר כל המשקין ברביעית. תנו רבנן. דם וכל מיני משקין ברביעית. רבי שמעון בן אלעזר אומר. דם, כדי לכחול בעין אחת, שכן כוחלין לברקית. ומאי נינהו? דמא דתרנוגלא ברא.

רבן שמעון בן גמליאל אומר. דם כדי לכחול בו עין אחת, שכן כוחלין ליארוד. ומאי ניהו? דמא דכרושתינא. וסימניך. גוא לגוא, ברא לברא. במה דברים אמורים במוציא, אבל במצניע כל שהוא חייב. רבי שמעון אומר. במה דברים אמורים במצניע, אבל במוציא אינו חייב אלא ברביעית. ומודים חכמים לרבי שמעון במוציא שופכין לרשות הרבים ששיעורן ברביעית.

אמר מר. במה דברים אמורים במוציא, אבל במצניע כל שהוא. אטו מצניע לאו מוציא הוא? אמר אביי. הכא במאי עסקינן בתלמיד שאמר לו רבו. לך ופנה לי המקום לסעודה. הלך ופנה לו. דבר חשוב לכל חייב עילויה, דבר שאינו חשוב לכל, אי אצנעיה רביה מיחייב עילויה, ואי לא לא מיחייב. אמר מר.

לא קשיא. הא דמיגבל, הא דלא מיגבל לפי שאין אדם טורח לגבל טיט לעשות פי כור. מתני׳ המוציא חבל כדי לעשות אוזן לקופה. גמי כדי לעשות תלאי לנפה ולכברה. רבי יהודה אומר. כדי ליטול ממנו מדת מנעל לקטן. נייר כדי לכתוב עליו קשר מוכסין. והמוציא קשר מוכסין חייב.

תנו רבנן. המוציא קשר מוכסין, עד שלא הראהו למוכס חייב. משהראהו למוכס פטור. רבי יהודה אומר. אף משהראהו למוכס חייב מפני שצריך לו. מאי בינייהו? אמר אביי. איכא בינייהו רהיטי מוכסא. רבא אמר. מוכס גדול ומוכס קטן איכא בינייהו. רב אשי אמר. חד מוכס איכא בינייהו, מפני שצריך לו להראות למוכס שני, דאמר ליה.
אך אשר יאכל לכל נפש הוא לבדו יעשה לכם, ממשמע שנאמר לכל נפש, שומע אני אפילו נפש בהמה במשמע, כענין שנאמר. ומכה נפש בהמה ישלמנה, תלמוד לומר לכם. לכם ולא לכלבים, דברי רבי יוסי הגלילי. רבי עקיבא אומר. אפילו נפש בהמה במשמע.

מטלטלינן להו אגב ריפתא. כדשמואל, דאמר שמואל. עושה אדם כל צרכו בפת. ופליגא דרבי יהושע בן לוי, דאמר רבי יהושע בן לוי. מזמנין את הגוי בשבת, ואין מזמנין את הגוי ביום טוב, גזרה שמא ירבה בשבילו. רב אחא בר יעקב אמר. אפילו בשבת נמי לא, משום שיורי כוסות. אי הכי, דידן נמי.

גזרה שמא ירבה בשבילו. מרימר ומר זוטרא, כי הוה מקלע להו גוי ביום טוב, אמרי ליה. אי ניחא לך במאי דטריחא לן מוטב, ואי לא טרחא יתירא אדעתא דידך לא טרחינן. מתני׳ בית שמאי אומרים. לא יחם אדם חמין לרגליו אלא אם כן ראויין לשתיה. ובית הלל מתירין. עושה אדם מדורה ומתחמם כנגדה. גמ׳ איבעיא להו.