portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
שלא אמרו חכמים את הדבר להחמיר, אלא להקל. גמ׳ למקום שריבה אין, למקום שמיעט לא? אימא. אף למקום שריבה. ריבה לאחד ומיעט לאחד כו׳. הא תו למה לי? היינו הך. הכי קאמר. ריבה אחד ומיעט אחד שומעין לזה שריבה. אמר אביי.

מאן תנא דמיערבא רשות הרבים? אמר רב הונא בריה דרב יהושע. רבי יהודה היא, דתניא. יתר על כן אמר רבי יהודה. מי שיש לו שני בתים בשני צידי רשות הרבים עושה לחי מכאן ולחי מכאן, או קורה מכאן וקורה מכאן, ונושא ונותן באמצע. אמרו לו. אין מערבין רשות הרבים בכך. אמר מר. ואין מערבין אותה לחצאין.

סולם תורת פתח עליו, ותורת מחיצה עליו. תורת מחיצה עליו, כדאמרן. תורת פתח עליו, בסולם שבין שתי חצירות, רצו אחד מערב,
חוץ מן המליח ישן וקולייס האיספנין, שהדחתן זו היא גמר מלאכתן. שמע מינה. ולא יפקיענה בסודרין. והא דתנן נותנין תבשיל לתוך הבור בשביל שיהא שמור, ואת המים היפים ברעים בשביל שיצננו, ואת הצונן בחמה בשביל שיחמו לימא רבי יוסי היא ולא רבנן? אמר רב נחמן.

אמר להו. ההוא תולדות אור הוא, דחלפי אפיתחא דגיהנם. אמר רב חסדא. ממעשה שעשו אנשי טבריא ואסרי להו רבנן בטלה הטמנה בדבר המוסיף הבל, ואפילו מבעוד יום. אמר עולא. הלכה כאנשי טבריא.

חמין שהוחמו מערב שבת, למחר רוחץ בהן פניו ידיו ורגליו, אבל לא כל גופו. אלא פניו ידיו ורגליו. אימא סיפא. ביום טוב, כחמין שהוחמו ביום טוב, ואסורין ברחיצה ומותרין בשתיה. לימא תנן סתמא כבית שמאי? דתנן, בית שמאי אומרים. לא יחם אדם חמין לרגליו אלא אם כן ראויין לשתיה, ובית הלל מתירין.
אמר להם משה לישראל. בשעה שאני מזכיר שמו של הקדוש ברוך הוא, אתם הבו גודל. חנניה בן אחי רבי יהושע אומר. זכר צדיק לברכה, אמר להם נביא לישראל. בשעה שאני מזכיר צדיק עולמים, אתם תנו ברכה. מתני׳ בא לו למזרח העזרה לצפון המזבח, הסגן מימינו וראש בית אב משמאלו.

וראש בית אב בשמאלו. אמר רב יהודה. המהלך לימין רבו הרי זה בור. תנן. הסגן בימינו, וראש בית אב בשמאלו. ועוד, תניא. שלשה שהיו מהלכין בדרך הרב באמצע, גדול בימינו, וקטן משמאלו. וכן מצינו בשלשה מלאכי השרת שבאו אצל אברהם, מיכאל באמצע, גבריאל בימינו, ורפאל בשמאלו.

תרגמה רב שמואל בר פפא קמיה דרב אדא. כדי שיתכסה בו רבו. והתניא. המהלך כנגד רבו הרי זה בור, אחורי רבו הרי זה מגסי הרוח. דמצדד אצדודי. וקלפי היתה שם ובה שני גורלות. תנו רבנן. ונתן אהרן על שני השעירם גורלות, גורלות של כל דבר.

לפי שמצינו בציץ שהשם כתוב עליו והוא של זהב, יכול אף זה כן תלמוד לומר. גורל גורל ריבה, ריבה של זית, ריבה של אגוז, ריבה של אשכרוע. בן קטין עשה שנים עשר דד לכיור וכו׳. תנא כדי שיהיו שנים עשר אחיו הכהנים העסוקין בתמיד מקדשין ידיהן ורגליהן בבת אחת. תנא.
אמר לך. ביצה בלועה, ומשקין בלועין. לאפוקי פירות דמגלו וקיימו. ואף רבי יוחנן סבר גזרה משום משקין שזבו. דרבי יוחנן רמי דרבי יהודה אדרבי יהודה, ומשני. תנן. אין סוחטין את הפירות להוציא מהן משקין, ואם יצאו מעצמן אסורין.

וכל דבר שיש לו מתירין אפילו באלף לא בטיל. אלא אי אמרת ספק טרפה, דבר שאין לו מתירין היא, ותבטל ברובא. וכי תימא ביצה חשובה ולא בטלה, הניחא למאן דאמר. כל שדרכו לימנות שנינו. אלא למאן דאמר. את שדרכו לימנות שנינו, מאי איכא למימר. דתנן. מי שהיו לו חבילי תלתן של כלאי הכרם ידלקו.
ומוציא לעז על בניו שהן ממזרים. אמר רב פפא. צואה במקומה, אסור לקרות קריאת שמע. היכי דמי? אי דנראית פשיטא. אי דלא נראית לא ניתנה תורה למלאכי השרת. לא צריכא. דיושב ונראית, עומד ואינה נראית. ומאי שנא מצואה על בשרו? דאיתמר.
ויליף שנה שנה מתשרי, דכתיב. מראשית השנה. וליגמר שנה שנה מניסן, דכתיב. ראשון הוא לכם לחדשי השנה?. דנין שנה שאין עמה חדשים משנה שאין עמה חדשים, ואין דנין שנה שאין עמה חדשים משנה שיש עמה
בין מלפניו בין מלאחריו סגיא. ביום הכפורים, דאיכא חולשא דכהן גדול עבדינן מחצות. וברגלים, דנפישי ישראל ונפישי קרבנות עבדינן מאשמורת הראשונה. כדקתני טעמא. לא היתה קריאת הגבר מגעת עד שהיתה עזרה מלאה מישראל. מאי. קריאת הגבר? רב אמר. קרא גברא. רבי שילא אמר. קרא תרנגולא. רב איקלע לאתריה דרבי שילא.

מאי קריאת הגבר קרא גברא. אמר ליה רבי שילא, ולימא מר. קרא תרנגולא? אמר ליה. אבוב לחרי זמר, לגרדאי לא מקבלוה מיניה. כי הוה קאימנא עליה דרבי חייא ומפרישנא. מאי קריאת הגבר קרא גברא, ולא אמר לי ולא מידי. ואת אמרת לי, אימא. קרא תרנגולא. אמר
ונועדתי לך שם ודברתי אתך מעל הכפורת, ותניא, רבי יוסי אומר. מעולם לא ירדה שכינה למטה, ולא עלו משה ואליהו למרום, שנאמר. השמים שמים לה׳ והארץ נתן לבני אדם. ולא ירדה שכינה למטה?
אמר ריש לקיש. אסור לאדם לשמש מטתו בשני רעבון, שנאמר.

אמר שמואל. כל היושב בתענית נקרא חוטא. סבר כי האי תנא, דתניא. רבי אלעזר הקפר ברבי אומר, מה תלמוד לומר. וכפר עליו מאשר חטא על הנפש, וכי באיזה נפש חטא זה? אלא שציער עצמו מן היין. והלא דברים קל וחומר. ומה זה, שלא ציער עצמו אלא מן היין נקרא חוטא,

המצער עצמו מכל דבר ודבר על אחת כמה וכמה. רבי אלעזר אומר. נקרא קדוש, שנאמר. קדוש יהיה גדל פרע שער ראשו. ומה זה, שלא ציער עצמו אלא מדבר אחד נקרא קדוש, המצער עצמו מכל דבר על אחת כמה וכמה. ולשמואל, הא איקרי קדוש. ההוא, אגידול פרע קאי. ולרבי אלעזר, הא נקרא חוטא. ההוא דסאיב נפשיה.

אמר רב ששת. האי בר בי רב דיתיב בתעניתא ליכול כלבא לשירותיה. אמר רב ירמיה בר אבא. אין תענית ציבור בבבל אלא תשעה באב בלבד. אמר רב ירמיה בר אבא אמר ריש לקיש. אין תלמיד חכם רשאי לישב בתענית, מפני שממעט במלאכת שמים. אוכלין ושותין משחשיכה כו׳. אמר רבי זעירא אמר רב הונא.
דלישבוק להו רווחא כי היכי דלא ליתצדו ממילא. רב אשי אמר. מי קתני בימות החמה ובימות הגשמים? בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים קתני, ביומי ניסן וביומי תשרי, דאיכא חמה ואיכא צינה ואיכא גשמים ואיכא דבש. אמר להו רב ששת. פוקו ואמרו ליה לרבי יצחק. כבר תרגמה רב הונא לשמעתיך בבבל. דאמר רב הונא.
אין הכי נמי, והאי תנא ביום טוב של פסח קאי. תניא נמי הכי, בית שמאי אומרים. אין אופין פת עבה ביום טוב, ובית הלל מתירין. תנו רבנן. יוצאין בפת נקיה, ובהדראה, ובסריקין המצויירין בפסח, אף על פי שאמרו אין עושין סריקין המצויירין בפסח. אמר רב יהודה. דבר זה שאל בייתוס בן זונין לחכמים.

מפני מה אמרו אין עושין סריקין המצויירין בפסח? אמרו לו. מפני שהאשה שוהה עליה ומחמצתה. אמר להם. אפשר יעשנה בדפוס ויקבענה כיון. אמרו לו. יאמרו כל הסריקין אסורין, וסריקי בייתוס מותרין. אמר רבי אלעזר בר צדוק. פעם אחת נכנסתי אחר אבא לבית רבן גמליאל, והביאו לפניו סריקין המצויירין בפסח.

זה וזה לפטור, ואמרי לה. זה וזה לחיוב, וחכמים אומרים. אחד זה ואחד זה, עשאן באילפס פטור, בתנור חייב. ותנא קמא, מאי שנא המעיסה ומאי שנא חליטה? אמר רב יהודה אמר שמואל, וכן אמר רב יהודה ואיתימא רבי יהושע בן לוי. כמחלוקת בזו כך מחלוקת בזו,
דלמא תוקע לשיר נמי מתעסק קרי ליה. והשומע מן המתעסק לא יצא. אבל השומע מן המשמיע לעצמו, מאי? יצא. לימא תיהוי תיובתיה דרבי זירא, דאמר ליה רבי זירא לשמעיה. איכוון ותקע לי. דלמא איידי דתנא רישא מתעסק, תנא סיפא נמי מתעסק. מתני׳ סדר תקיעות. שלש של שלש שלש. שיעור תקיעה כשלש תרועות,

אמר אביי. בהא ודאי פליגי, דכתיב. יום תרועה יהיה לכם, ומתרגמינן. יום יבבא יהא לכון. וכתיב באימיה דסיסרא. בעד החלון נשקפה ותיבב אם סיסרא. מר סבר גנוחי גנח. ומר
והא מעשים בכל יום דלא קא עבדינן הכי. אמר רב זביד משמיה דרבא. לולב דאורייתא עבדינן שבעה זכר למקדש, ערבה דרבנן לא עבדינן לה שבעה זכר למקדש. למאן? אילימא אבא שאול, האמר ערבי נחל כתיב שתים, אחת ללולב ואחת למקדש. אי לרבנן, הלכתא גמירי לה, דאמר רבי אסי אמר רבי יוחנן משום רבי נחוניא איש בקעת בית חורתן. עשר נטיעות, ערבה, וניסוך המים הלכה למשה מסיני.
פשט העני את ידו לפנים ונטל בעל הבית מתוכה, או שנתן לתוכה והוציא שניהם פטורין. פשט בעל הבית את ידו לחוץ ונטל העני מתוכה, או שנתן לתוכה והכניס שניהם פטורין. גמ׳ תנן התם. שבועות, שתים שהן ארבע. ידיעות הטומאה, שתים שהן ארבע. מראות נגעים, שנים שהן ארבעה.

כל עקירת חפץ ממקומו תנא הוצאה קרי לה. אמר רבינא. מתניתין נמי דיקא, דקתני יציאות וקא מפרש הכנסה לאלתר. שמע מינה. רבא אמר, רשויות קתני. רשויות שבת
כי הא דרב שישא בריה דרב אידי מתנאה בסדינו הוה. כי אתא רב דימי, אמר. פעם אחת יצא רבי לשדה והיו שני צידי טליתו מונחין על כתיפו. אמר לפניו יהושע בן זירוז בן חמיו של רבי מאיר. בזו לא חייב רבי מאיר חטאת? אמר לו. דקדק רבי מאיר עד כאן? שלשל רבי טליתו.
הוא היה אומר. אורח טוב מהו אומר? כמה טרחות טרח בעל הבית בשבילי, כמה בשר הביא לפני, כמה יין הביא לפני, כמה גלוסקאות הביא לפני, וכל מה שטרח לא טרח אלא בשבילי. אבל אורח רע מהו אומר? מה טורח טרח בעל הבית זה? פת אחת אכלתי, חתיכה אחת אכלתי, כוס אחד שתיתי,

חליף תליתאי. כי קא שתקא, אמר ליה רב ששת. ודאי השתא אתי מלכא. אמר ליה ההוא מינא. מנא לך הא? אמר ליה. דמלכותא דארעא כעין מלכותא דרקיעא, דכתיב. צא ועמדת בהר לפני ה׳ והנה ה׳ עבר ורוח גדולה וחזק מפרק הרים ומשבר סלעים לפני ה׳ לא ברוח ה׳ ואחר הרוח רעש לא ברעש ה׳. ואחר הרעש אש לא באש ה׳ ואחר האש קול דממה דקה.

כי אתא מלכא, פתח רב ששת וקא מברך ליה. אמר ליה
ופסח גופיה מנא לן?

אי הכי, לימא נמי. יאמר זב וטמאי מתים, ואל יאמר מצורע, ואני אומר. זב משתלח, מצורע לא כל שכן. אלא. יש לך שעה שמצורעין משתלחין, ואין זבין וטמאי מתים משתלחין, ואיזה זה פסח הבא בטומאה. וכי תימא הכי נמי, והתנן. פסח הבא בטומאה לא יאכלו ממנו זבים וזבות נדות ויולדות, ואם אכלו פטורין.

יכול דחקו זבין ומצורעין ונכנסו לעזרה בפסח הבא בטומאה, יכול יהו חייבין, תלמוד לומר. וישלחו מן המחנה כל צרוע וכל זב וכל טמא לנפש. בשעה שטמאי מתים משתלחין זבין ומצורעין משתלחין, אין טמאי מתים משתלחין אין זבין ומצורעין משתלחין. אמר מר. זב, וכל זב לרבות בעל קרי.
ואי סלקא דעתך פירי בעו סוכה, ליתני פירות. מאי מיני תרגימא פירות. ואיבעית אימא. באתרא דלא שכיחי פירי. רב זביד אמר. כותבת הגסה שאמרו חסרה מכביצה. דתנן, בית שמאי אומרים. שאור בכזית, חמץ בככותבת. והוינן בה. מאי טעמא דבית שמאי? נכתוב רחמנא חמץ, ולא בעי שאור, ואנא אמינא. ומה חמץ שאין חמוצו קשה אסור בכזית,
אמר רב שמואל בר יהודה, אמר רב אבא, אמר רב הונא, אמר רב. המעביר ארבע אמות ברשות הרבים מקורה פטור, לפי שאינו דומה לדגלי מדבר. איני?. והא עגלות דמקורות הויין, ואמר רב משום רבי חייא. עגלות, תחתיהן וביניהן וצדיהן רשות הרבים. כי קאמר רב בדראתא.

מכדי, אורכא דעגלה כמה הואי חמש אמין, פותיא דקרש כמה הואי אמתא ופלגא, כמה מותיב תלתא, פש ליה פלגא דאמתא, כי שדי ליה מר ביני וביני כלבוד דמי. מי סברת קרשים אפותייהו הוה מנח להו? אחודן מנח להו. סוף סוף סומכא דקרש כמה הוי אמתא, כמה הוה מותיב ארבעה, פשא לה אמתא,

כי שדי לה מר ביני וביני, כלבוד דמי. הניחא למאן דאמר קרשים מלמטן עוביין אמה, מלמעלן כלין והולכין עד כאצבע שפיר. אלא למאן דאמר כשם שמלמטן עוביין אמה כך מלמעלן עוביין אמה, מאי איכא למימר? אמר רב כהנא. באטבעי. אטבעי היכא מנח להו אגבא דעגלה,

חרוצים היו קרשים וחלולים היו אדנים, ונראין קרסין בלולאות ככוכבים ברקיע.
אי אמרת בשלמא במהלכת לא פליגי היינו דקתני רצו, דילמא עמדה. אלא אי אמרת פליגי, האי רצו להחמיר איסורא הוא. אמר רב אשי. מתניתין נמי דיקא, דקתני. ספינה, דומיא דדיר וסהר. מה דיר וסהר דקביעי, אף ספינה נמי דקביעא. אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי.

עמוד גבוה עשרה ורחב ארבעה, לא תיבעי לך דארעא סמיכתא היא. כי תיבעי לך, בעמוד גבוה עשרה ואינו רחב ארבעה. אי נמי, דקאזיל בקפיצה. לישנא אחרינא. בספינה, מאי? אמר רב הושעיא, תא שמע. מעשה שבאו מפלנדרסין והפליגה ספינתם בים וכו׳, אי אמרת בשלמא יש תחומין משום הכי רצו. אלא, אי אמרת אין תחומין אמאי רצו?.

כדאמר רבא במהלכת ברקק, הכא נמי במהלכת ברקק. תא שמע. פעם אחת לא נכנסו לנמל עד שחשיכה וכו׳. אי אמרת בשלמא יש תחומין שפיר, אלא אי אמרת אין תחומין כי לא היינו בתוך התחום, מאי הוי. אמר רבא. במהלכת ברקק. תא שמע. הני שב שמעתא דאיתאמרן בצפרא בשבתא קמיה דרב חסדא בסורא,

בהדי פניא בשבתא קמיה דרבא בפומבדיתא. מאן אמרינהו? לאו אליהו אמרינהו? אלמא אין תחומין למעלה מעשרה. לא, דלמא יוסף שידא אמרינהו. תא שמע. הריני נזיר ביום שבן דוד בא מותר לשתות יין בשבתות ובימים טובים, ואסור לשתות יין כל ימות החול.
ואלו מכבסין במועד. הבא ממדינת הים ומבית השביה, והיוצא מבית האסורין, ומנודה שהתירו לו חכמים, וכן מי שנשאל לחכם והותר. מטפחות הידים ומטפחות הספרים ומטפחות הספג, הזבין והזבות והנדות והיולדות, וכל העולין מטומאה לטהרה הרי אלו מותרין. ושאר כל אדם אסורין. גמ׳ ושאר כל אדם מאי טעמא אסורין?

מי קתני הא אסורין. דלמא יש מהן אסור ויש מהן מותר. אמימר, ואי תימא רב שישא בריה דרב אידי, מתני הכי. אמר שמואל. קטן מותר לגלחו במועד, לא שנא נולד במועד ולא שנא נולד מעיקרא. אמר רב פנחס, אף אנן נמי תנינא. כל אלו שאמרו מותר לגלח במועד מותר לגלח בימי אבלו. הא אסורין לגלח במועד אסורין לגלח בימי אבלו.

אמר ליה אביי. ודלמא לעיוני בדיניה? דאי לא תימא הכי, דיני נפשות דקתני, הכא נמי דקטלין ליה. והא קא מימנעי משמחת יום טוב דתניא, רבי עקיבא אומר. מנין לסנהדרין (שראו באחד) שהרגו את הנפש שאין טועמין כל אותו היום, תלמוד לומר. לא תאכלו על הדם. אלא. לעיוני בדיניה, הכא נמי לעיוני בדיניה. אמר ליה. אם כן, נמצאת מענה את דינו.

מצורע, מהו שינהיג צרעתו ברגל? אמר אביי, תא שמע. והנזיר והמצורע מטומאתו לטהרתו. הא בימי טומאתו נהיג. לא מיבעיא קאמר. לא מיבעיא בימי טומאתו דלא נהיג, אבל לטהרתו ניגזור שמא ישהה קרבנותיו, קמשמע לן. אמר רבא, תא שמע. והצרוע לרבות כהן גדול.

והא כהן גדול, דכל השנה כרגל לכולי עלמא דמי, דתנן. כהן גדול מקריב אונן ואינו אוכל. שמע מינה נוהג צרעתו ברגל.
לא נצרכה אלא לקרן זוית הסמוכה לרשות הרבים. דאף על גב דזימנין דדחקי ביה רבים ועיילי לגוה, כיון דלא ניחא תשמישתיה, כי כרמלית דמי. כי אתא רב דימי אמר רבי יוחנן. בין העמודין נידון ככרמלית. מאי טעמא? אף על גב דדרסי בה רבים, כיון דלא מסתגי להו בהדיא ככרמלית דמיא. אמר רבי זירא אמר רב יהודה. איצטבא שלפני העמודים

לבינה זקופה ברשות הרבים וזרק וטח בפניה חייב. על גבה פטור. אביי ורבא דאמרי תרוייהו. והוא שגבוהה שלשה, דלא דרסי לה רבים. אבל היזמי והיגי, אף על גב דלא גביהי שלשה. וחייא בר רב אמר. אפילו היזמי והיגי, אבל צואה לא. ורב אשי אמר. אפילו צואה. אמר רבה דבי רב שילא.

זימנין משני לה, שאני צרור וחפץ דמיהדר ואתי. זימנין משני לה, בכותל דלית ביה חור. ממאי? מדקתני רישא. זרק למעלה מעשרה טפחים כזורק באויר. ואי סלקא דעתך בכותל דאית ביה חור, אמאי כזורק באויר? הא נח בחור. וכי תימא מתניתין דלית בהו ארבעה על ארבעה,
מעשה וילדה כלתו של שמאי הזקן, ופיחת את המעזיבה וסיכך על גבי המטה בשביל קטן. גמ׳ מנא הני מילי? דתנו רבנן. אזרח זה אזרח, האזרח להוציא את הנשים, כל לרבות את הקטנים. אמר מר. האזרח להוציא את הנשים. למימרא דאזרח, בין נשים בין גברי משמע? והתניא. האזרח לרבות את הנשים האזרחיות, שחייבות בעינוי.
התקינו נביאים הראשונים עשרים וארבעה משמרות,

תעניות, ומעמדות, ויום הכפורים. אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. זו דברי רבי מאיר. אבל חכמים אומרים. שחרית ומוסף יש בהן נשיאת כפים, מנחה ונעילה אין בהן נשיאת כפים. מאן חכמים רבי יהודה היא. דתניא. שחרית ומוסף מנחה ונעילה כולן יש בהן נשיאת כפים, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. שחרית ומוסף יש בהן נשיאת כפים, מנחה ונעילה אין בהן נשיאת כפים. רבי יוסי אומר.

נעילה דליתה בכל יומא לא גזרו בה רבנן. אמר רב יהודה אמר רב. הלכה כרבי מאיר. ורבי יוחנן אמר. נהגו העם כרבי מאיר. ורבא אמר. מנהג כרבי מאיר. מאן דאמר הלכה כרבי מאיר דרשינן לה בפירקא. מאן דאמר מנהג מידרש לא דרשינן, אורויי מורינן. ומאן דאמר נהגו אורויי לא מורינן, ואי עביד עביד, ולא מהדרינן ליה. ורב נחמן אמר. הלכה כרבי יוסי. והלכה כרבי יוסי.
שנאמר. אשר יאמר היום בהר ה׳ יראה,

ולא כיצחק שכתוב בו שדה, שנאמר. ויצא יצחק לשוח בשדה, אלא כיעקב שקראו בית, שנאמר. ויקרא את שם המקום ההוא בית אל. אמר רבי יוחנן. גדול קבוץ גליות כיום שנבראו בו שמים וארץ, שנאמר. ונקבצו בני יהודה ובני ישראל יחדו ושמו להם ראש אחד ועלו מן הארץ כי גדול יום יזרעאל,

שניהן יצאו לבית השריפה, ופטורין מלעשות פסח שני. גמ׳ פשיטא. שחט גדי יאכל, אף על גב דרגיל בטלה. שחט טלה יאכל, אף על גב דרגיל בגדי. שחט גדי וטלה יאכל מן הראשון. והא תניא. אין נמנין על שני פסחים כאחד. מתניתין במלך ומלכה. והתניא. אין נמנין על שני פסחים כאחד,
וחכמים אומרים. אחת שמועה קרובה ואחת שמועה רחוקה נוהגת שבעה ושלשים. ואמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. כל מקום שאתה מוצא יחיד מיקל ורבים מחמירין, הלכה כדברי המחמירין המרובים, חוץ מזו, שאף על פי שרבי עקיבא מיקל וחכמים מחמירין הלכה כדברי רבי עקיבא. וסבר לה כשמואל, דאמר שמואל. הלכה כדברי המיקל באבל.

עירבו שתים החיצונות עם האמצעית היא מותרת עמהן והן מותרות עמה, ושתים החיצונות אסורות זו עם זו. ואמר רב חמא בר גוריא אמר רב. הלכה כרבי שמעון. ומאן פליג עליה רבי יהודה. והא אמרת. רבי יהודה ורבי שמעון הלכה כרבי יהודה. אלא לאו שמע מינה. ליתנהו? ומאי קושיא, דילמא היכא דאיתמר איתמר, היכא דלא איתמר לא איתמר.
אלא למאן דאמר בסוכה קטנה מחלוקת, וכי דרכה של מלכה לישב בסוכה קטנה? אמר רבה בר רב אדא. לא נצרכה אלא סוכה העשויה קיטוניות קיטוניות.

ואלא קשיא מי שהיה. לעולם בתרתי פליגי. פליגי בסוכה קטנה, ופליגי בסוכה גדולה. וחסורי מיחסרא והכי קתני. מי שהיה ראשו ורובו בסוכה ושולחנו בתוך הבית, בית שמאי אומרים. לא יצא, ובית הלל אומרים. יצא. ושאינה מחזקת אלא כדי ראשו ורובו בלבד, בית שמאי פוסלין, ובית הלל מכשירין. מאן תנא להא דתנו רבנן. בית שאין בו ארבע אמות על ארבע אמות פטור מן המזוזה, ומן המעקה,
ומילה שאי אפשר לעשותה מערב שבת דוחה את השבת. גמ׳ איבעיא להו. טעמא דרבי אליעזר משום חבובי מצוה, או דילמא משום חשדא. למאי נפקא מינה? לאתויי מכוסה על פי עדים. אי אמרת משום חבובי מצוה, מגולה אין, מכוסה לא. אלא אי אמרת משום חשדא אפילו מכוסה, שפיר דמי. מאי? איתמר אמר רבי לוי. לא אמרה רבי אליעזר אלא לחבובי מצוה.

תניא נמי הכי. מביאו מגולה ואין מביאו מכוסה, דברי רבי אליעזר. אמר רב אשי. מתניתין נמי דיקא, דקתני. ובשעת הסכנה מכסהו על פי עדים, בסכנה אין, שלא בסכנה לא, שמע מינה משום חבובי מצוה. שמע מינה. תניא אידך. מביאו מגולה ואין מביאו מכוסה, דברי רבי אליעזר, רבי יהודה אומר משום רבי אליעזר.

תנו רבנן. במקומו של רבי אליעזר היו כורתין עצים לעשות פחמין לעשות ברזל בשבת, במקומו של רבי יוסי הגלילי היו אוכלין בשר עוף בחלב. לוי איקלע לבי יוסף רישבא. קריבו ליה רישא דטווסא בחלבא, לא אכל. כי אתא לקמיה דרבי אמר ליה. אמאי לא תשמתינהו? אמר ליה. אתריה דרבי יהודה בן בתירה הוה, ואמינא.
אחוזתכם מטמאה בנגעים, ואין ירושלים מטמאה בנגעים. אמר רבי יהודה. אני לא שמעתי אלא מקום מקדש בלבד. הא בתי כנסיות ובתי מדרשות מטמאין בנגעים,

ומה היה בחלקו של בנימין אולם והיכל ובית קדשי הקדשים, ורצועה היתה יוצאה מחלקו של יהודה ונכנסת לחלקו של בנימין, ובה היה מזבח בנוי, ובנימין הצדיק היה מצטער עליה לבלעה בכל יום, שנאמר. חופף עליו כל היום. לפיכך זכה בנימין הצדיק ונעשה אושפיזכן לגבורה, שנאמר. ובין כתפיו שכן.

לרבות את השחקין. ואזדא רבי דוסא לטעמיה, דתניא. והניחם שם, מלמד שטעונין גניזה. רבי דוסא אומר. שלא ישתמש בהן יום הכפורים אחר. תנו רבנן. אירע בו פסול ומינו אחר תחתיו, ראשון חוזר לעבודתו, שני כל מצות כהונה גדולה עליו, דברי רבי מאיר. רבי יוסי אומר. ראשון חוזר לעבודתו, שני אינו ראוי לא לכהן גדול, ולא לכהן הדיוט,

אמר רבי יוסי. מעשה ביוסף בן אלם בציפורי שאירע בו פסול בכהן גדול ומינוהו תחתיו, ואמרו חכמים. ראשון חוזר לעבודתו, שני אינו ראוי לא לכהן גדול, ולא לכהן הדיוט. כהן גדול משום איבה. כהן הדיוט, משום מעלין בקודש ולא מורידין. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. הלכה כרבי יוסי,
ציבור עסקינן, דדעתיה אכוליה עלמא. תא שמע. נתכוון שומע ולא נתכוון משמיע, נתכוון משמיע ולא נתכוון שומע לא יצא, עד שיתכוון שומע ומשמיע. קתני משמיע דומיא דשומע. מה שומע שומע לעצמו, אף משמיע משמיע לעצמו, וקתני לא יצא. תנאי היא, דתניא.

כי הוינן בי רב פפי, הוה מקדש לן. וכי הוה אתי אריסיה מדברא, הוה מקדש להו. תנו רבנן. לא יפרוס אדם פרוסה לאורחין אלא אם כן אוכל עמהם, אבל פורס הוא לבניו ולבני ביתו כדי לחנכן במצות. ובהלל ובמגילה, אף על פי שיצא מוציא. הדרן עלך ראוהו בית דיןיום טוב של ראש

משחרב בית המקדש, התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהו תוקעין בכל מקום שיש בו בית דין. אמר רבי אלעזר. לא התקין רבן יוחנן בן זכאי אלא ביבנה בלבד. אמרו לו. אחד יבנה, ואחד כל מקום שיש בו בית דין. ועוד זאת היתה ירושלים יתירה על יבנה, שכל עיר שהיא רואה, ושומעת, וקרובה, ויכולה לבוא תוקעין. וביבנה לא היו תוקעין אלא בבית דין בלבד. גמ׳ מנא הני מילי?

שהיא חכמה ואינה מלאכה. אלא אמר רבא. מדאורייתא מישרא שרי, ורבנן הוא דגזור ביה כדרבה. דאמר רבה. הכל חייבין בתקיעת שופר, ואין הכל בקיאין בתקיעת שופר, גזירה שמא יטלנו בידו וילך אצל הבקי ללמוד, ויעבירנו ארבע אמות ברשות הרבים. והיינו טעמא דלולב, והיינו טעמא דמגילה. משחרב בית המקדש התקין רבן יוחנן בן זכאי וכו׳.
וחד למעוטי זה יכול וזה יכול, וחד למעוטי יחיד שעשאה בהוראת בית דין. ורבי שמעון. יחיד שעשאה בהוראת בית דין חייב. ורבי מאיר מי כתיב נפש תחטא אחת תחטא בעשתה תחטא? תרי מעוטי כתיבי, חד למעוטי זה עוקר וזה מניח, וחד למעוטי יחיד שעשאה בהוראת בית דין. אמר מר. זה יכול וזה אינו יכול דברי הכל חייב.

וכיון דזימנין עקרה הא, וזימנין עקרה הא, ליהוי כזב המתהפך. מי לא תנן. זב שהיה מוטל על חמשה ספסלין או על חמש פונדאות, לאורכן טמאים, לרחבן טהורין. ישן, ספק מתהפך עליהן טמאין. אלא לאו, משום דאמרינן מסייע אין בו ממש. אמר רב פפי משמיה דרבא. אף אנן נמי תנינא,

ואמאי? הא קא מסייע בהדי הדדי. לאו משום דאמרינן מסייע אין בו ממש? אמר רב אשי. אף אנן נמי תנינא. רבי אליעזר אומר. רגלו אחת על הכלי ורגלו אחת על הרצפה, רגלו אחת על האבן ורגלו אחת על הרצפה רואין כל שאילו ינטל הכלי ותינטל האבן יכול לעמוד על רגלו אחת עבודתו כשרה, ואם לאו עבודתו פסולה.

צבי שנכנס לבית, ונעל אחד בפניו חייב. נעלו שנים פטורין. לא יכול אחד לנעול, ונעלו שנים חייבים. ואמאי? ליבעי שיעור צידה לזה ושיעור צידה לזה. לאו משום דאמרינן שיעור אחד לכולם? אמר רבינא. אף אנן נמי תנינא. השותפין שגנבו וטבחו חייבין. ואמאי? ליבעי שיעור טביחה לזה ושיעור טביחה לזה. לאו משום דאמרינן שיעור אחד לכולם?

ודילמא דאית ביה כדי לארוג מפה לזה וכדי לארוג מפה לזה, אלא מהא ליכא למשמע מינה. תני תנא קמיה דרב נחמן. שנים שהוציאו קנה של גרדי פטורין, ורבי שמעון מחייב. כלפי לייא?. אלא אימא. חייבין, ורבי שמעון פוטר. מתני׳ המוציא אוכלין פחות מכשיעור בכלי פטור אף על הכלי, שהכלי טפלה לו,
בפסח נולד יצחק, בראש השנה נפקדה שרה רחל וחנה, בראש השנה יצא יוסף מבית האסורין.

לדעתן נבראו, לצביונן נבראו, שנאמר. ויכלו השמים והארץ וכל צבאם, אל תקרי צבאם, אלא צביונם. רבי אליעזר אומר. מנין שבתשרי נולדו אבות שנאמר. ויקהלו אל המלך שלמה כל איש ישראל בירח האיתנים בחג, ירח שנולדו בו איתני עולם. מאי משמע דהאי איתן לישנא דתקיפי הוא כדכתיב.

איתן מושבך, ואומר. שמעו הרים את ריב ה׳ והאיתנים מוסדי ארץ, ואומר. קול דודי הנה זה בא מדלג על ההרים מקפץ על הגבעות. מדלג על ההרים בזכות אבות. מקפץ על הגבעות בזכות אמהות. רבי יהושע אומר. מנין שבניסן נולדו אבות שנאמר.

ההוא, דאית ביה זיוא לאילני. דאמר רב יהודה. האי מאן דנפק ביומי ניסן וחזי אילני דמלבלבי, אומר. ברוך שלא חיסר
היכא אשכחנא כהאי גוונא דחייב? אמר רב ספרא אמר רבי אמי אמר רבי יוחנן.

אמר ליה רב אחא בריה דרב איקא. אימור דשמעת לרבי אליעזר בן יעקב דאמר צדי רשות הרבים כרשות הרבים דמי היכא דליכא חיפופי. אבל היכא דאיכא חיפופי מי שמעת ליה? הלכך להא דמיא. אמר רבי יוחנן. ומודה בן עזאי בזורק. תניא נמי הכי. המוציא מחנות לפלטיא דרך סטיו חייב. אחד המוציא, ואחד המכניס,

ואחד הזורק, ואחד המושיט. בן עזאי אומר. המוציא והמכניס פטור, המושיט והזורק חייב. תנו רבנן, ארבע רשויות לשבת. רשות היחיד, ורשות הרבים, וכרמלית, ומקום פטור. ואיזו היא רשות היחיד? חריץ שהוא עמוק עשרה ורחב ארבעה, וכן גדר שהוא גבוה עשרה ורחב ארבעה זו היא רשות היחיד גמורה. ואיזו היא רשות הרבים?

איידי דתנא רישא גמורה, תנא נמי סיפא גמורה. ולחשוב נמי מדבר, דהא תניא. איזו היא רשות הרבים? סרטיא ופלטיא גדולה, ומבואות המפולשין, והמדבר. אמר אביי. לא קשיא, כאן בזמן שישראל שרויין במדבר. כאן בזמן הזה. אמר מר. אם הוציא והכניס בשוגג חייב חטאת, במזיד ענוש כרת, ונסקל. בשוגג חייב חטאת, פשיטא.
בין במינו בין שלא במינו מותר, כרבי שמעון. ומי אמר רבא הכי? והאמר רבא.
מנין לשומע כעונה דכתיב. את כל דברי הספר אשר קרא מלך יהודה. וכי יאשיהו קראן? והלא שפן קראן, דכתיב. ויקראהו שפן את כל דברי הספר לפני המלך. אלא, מכאן לשומע כעונה. ודילמא בתר דקראנהו שפן קרא יאשיהו? אמר רב אחא בר יעקב. לא סלקא דעתך, דכתיב. יען רך לבבך ותכנע לפני ה׳ בשמעך את הדברים האלה בשמעך ולא בקראך.
ממאי דתשרי הוא? דכתיב. תקעו בחדש שופר בכסה ליום חגנו, איזהו חג שהחדש מתכסה בו הוי אומר זה ראש השנה. וכתיב. כי חק לישראל הוא משפט לאלהי יעקב. תנו רבנן. כי חק לישראל הוא משפט לאלהי יעקב מלמד שאין בית דין של מעלה נכנסין לדין אלא אם כן קידשו בית דין של מטה את החדש.

תניא אידך. כי חק לישראל הוא אין לי אלא לישראל, לאומות העולם מנין? תלמוד לומר. משפט לאלהי יעקב. אם כן, מה תלמוד לומר. כי חק לישראל, מלמד שישראל נכנסין תחילה לדין. כדרב חסדא. דאמר רב חסדא. מלך וציבור מלך נכנס תחילה לדין, שנאמר. משפט עבדו ומשפט עמו. מאי טעמא? אי בעית אימא.

לאו אורח ארעא למיקם מלכא אבראי, ואיבעית אימא. מקמי דליפוש חרון אף. ולשמיטין. מנלן? דכתיב. ובשנה השביעית שבת שבתון יהיה לארץ, וגמר שנה שנה מתשרי, דכתיב. מראשית השנה. ולגמור שנה שנה מניסן, דכתיב. ראשון הוא לכם לחדשי השנה. דנין שנה שאין עמה חדשים משנה שאין עמה חדשים,

ואל תתמה, שהרי מוסיפין מחול על קדש תלמוד לומר. יובל היא שנת החמשים שנת החמשים אתה מקדש, ואי אתה מקדש שנת החמשים ואחת. ורבנן? שנת חמשים אתה מונה, ואי אתה מונה שנת חמשים ואחת לאפוקי מדרבי יהודה, דאמר. שנת חמשים עולה לכאן ולכאן, קא משמע לן דלא.