portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
וכי מה תועלת יש לתינוקות ביין? אלא מחלקין להן קליות ואגוזין בערב פסח כדי שלא ישנו,

אין שמחה אלא ביין, שנאמר. ויין ישמח לבב אנוש. אמר רבי יצחק. קסתא דמוריסא דהוה בציפורי היא הות כמין לוגא דמקדשא, ובה משערין רביעית של פסח. אמר רבי יוחנן. תמנייתא קדמייתא דהוה בטבריא הות יתירה על דא ריבעא, ובה משערין רביעית של פסח.
האי מאי? ניתי כל חד מינייהו פסחו, וניתני ונימא. אי דידי בעל מום האי דאייתי השתא ניהוי פסח, ואי דידי תם האי דאייתי השתא ניהוי שלמים. לא אפשר, משום דאיכא חזה ושוק, דכהנים הוא דאכלי ליה. וניתי כל חד וחד כהן בהדיה. האי כהן היכי דמי? אי דעביד פסח דילמא האי פסח הוא, ונמצא פסח נאכל שלא למנויו.

ונימא. אי דידי בעל מום האי דאייתי השתא ניהוי פסח, אי דידי תם הוא ניהוי האי דאייתי השתא שלמים, דמותר הפסח נאכל ליום ולילה אחד. וכי מפרישין תחלה למותרות?. ונטרחו ונייתי מותר הפסח. אלא משום סמיכה. דאילו פסח לא בעי סמיכה, ואילו מותר בעי סמיכה. הא תינח קרבן אנשים.

קרבן נשים, מאי איכא למימר? אלא משום מתנות. דאילו פסח מתנה אחת, ואילו שלמים שתים שהן ארבע. מאי נפקא מינה? והא תנן. כל הניתנין על מזבח החיצון שנתנן במתן אחת כפר, אלא משום דאילו פסח בשפיכה, ואילו שלמים בזריקה. מאי נפקא מינה? והא תניא. כל הניתנין בזריקה שנתנן בשפיכה יצא.

אי אמרת בשלמא דאמנינהו מעיקרא שפיר, אלא אי אמרת דלא אמנינהו מעיקרא, לבתר דשחיט מי קא מתמנו? והא תנן. נמנין ומושכין ידיהן ממנו עד שישחט. שמע מינה. תניא נמי הכי. מעשה וקדמו בנות לבנים, ונמצא בנות זריזות ובנים שפלים. מתני׳ לעולם נמנין עליו עד שיהיה בו כזית לכל אחד ואחד.

נמנין ומושכין את ידיהן ממנו עד שישחט, רבי שמעון אומר. נמנין עד שישחט, ומושכין עד שיזרק הדם. מתני׳ הממנה עמו אחר בחלקו רשאין בני חבורה ליתן לו את שלו, והוא אוכל משלו, והן אוכלין משלהן. גמ׳ איבעיא להו. בני חבורה שהיו ידיו של אחד מהן יפות,

דעות שאני, דאי נמי תרוייהו כחד מבני חבורה הוא דאכלי, מצי אמרי ליה. דלא ניחא לן אינש נוכרא גבן. תא שמע. השמש שאכל כזית בשר בצד התנור, אם היה פקח ממלא כריסו ממנו. אם רצו בני חבורה לעשות טובה עמו באין ויושבין בצדו ואוכלין, דברי רבי יהודה. רצו אין, לא רצו לא. ואמאי? נימא להו. הא קבילתון.

לא מיבעיא פסח, דמצי אמרי ליה. כי קבלינך לתקוני זביחה, אלא אפילו סיבולת נמי, דצוותא בעלמא הוא, רשאין לומר לו. טול חלקך וצא. איכא דאמרי. הא לא איבעיא לן, אלא הכי הוא דאיבעיא לן. בני חבורה רשאין לחלק, או אינן רשאין לחלק? תא שמע. בני חבורה שהיו ידיו של אחד מהן יפות רשאין לומר לו. טול חלקך וצא.

וכי מאחר דלא עשה ולא כלום, מעות אמאי יפלו לנדבה? אמר רבא. קנסא. ומאי כל שהן אף על גב דלא הוו שוו אלא ארבעה, ויהבו ליה חמשה אפילו בההיא יתירא נמי קנסוהו
שבתות וימים טובים הם אסורים, לפניהן ולאחריהן מותרין. מה הפרש בין זה לזה? הללו דברי תורה, ואין דברי תורה צריכין חיזוק. הללו דברי סופרים, ודברי סופרים צריכין חיזוק. ותיפוק ליה דהוה ליה יום שלפני יום שנהרג בו גדליה בן אחיקם. אמר רב אשי. גדליה בן אחיקם דברי קבלה הוא, ודברי קבלה כדברי תורה דמו.

מה נשתנינו מכל אומה ולשון שאתם גוזרין עלינו גזירות קשות? וביטלום. ואותו היום עשאוהו יום טוב. ואי סלקא דעתך בטלה מגילת תענית קמייתא בטול, אחרנייתא מוסיפין?. וכי תימא הכא נמי בזמן שבית המקדש קיים והא יהודה בן שמוע תלמידו של רבי מאיר, ורבי מאיר בתר הכי הוה. דתנן. כלי זכוכית שניקבו והטיף לתוכן אבר,

תנאי היא. דתניא. הימים האלו הכתובין במגילת תענית, בין בזמן שבית המקדש קיים בין בזמן שאין בית המקדש קיים אסורין, דברי רבי מאיר. רבי יוסי אומר. בזמן שבית המקדש קיים אסורין, מפני ששמחה היא להם. אין בית המקדש קיים מותרין, מפני שאבל הוא להם. והלכתא בטלו, והלכתא לא בטלו. קשיא הלכתא אהלכתא. לא קשיא.

כאן בחנוכה ופורים, כאן בשאר יומי. על אלול מפני ראש השנה, ועל תשרי מפני תקנת המועדות. כיון דנפקי להו אאלול, אתשרי למה להו? וכי תימא דלמא עברוה לאלול, והאמר רבי חיננא בר כהנא אמר רב. מימות עזרא ואילך לא מצינו אלול מעובר. לא מצינו דלא איצטריך, הא איצטריך מעברינן ליה. הא מיקלקל ראש השנה.

דכולי עלמא מצות הנוהגות בשני אין נוהגות בראשון, והכא בעיבור שנה קמיפלגי. דתניא. כמה עיבור שנה שלשים יום, רבן שמעון בן גמליאל אומר. חדש. מאי שנא שלשים דידעי? חדש נמי ידעי. אמר רב פפא. מאן דאמר חדש, רצה חדש, רצה שלשים. העיד רבי יהושע בן לוי משום קהלא קדישא דירושלים על שני אדרים שמקדשין אותם ביום עיבוריהן.

למימרא דחסרין עבדינן, מלאין לא עבדינן. לאפוקי מדדרש רב נחמן בר חסדא. העיד רבי סימאי משום חגי זכריה ומלאכי על שני אדרים, שאם רצו לעשותן שניהן מלאין עושין, שניהן חסרין עושין, אחד מלא ואחד חסר עושין, וכך היו נוהגין בגולה. ומשום רבינו אמרו. לעולם אחד מלא ואחד חסר, עד שיוודע לך שהוקבע ראש חדש בזמנו.
ששת ימים תאכל מצות וביום השביעי עצרת לה׳ אלהיך. מה שביעי רשות, אף ששת ימים רשות. מאי טעמא? הוי דבר שהיה בכלל, ויצא מן הכלל ללמד, לא ללמד על עצמו יצא, אלא ללמד על הכלל כולו יצא. יכול אף לילה הראשון רשות, תלמוד לומר. על מצות ומרורים יאכלוהו. אין לי אלא בזמן שבית

המקדש קיים, בזמן שאין בית המקדש קיים מנין? תלמוד לומר. בערב תאכלו מצות, הכתוב קבעו חובה. מתני׳ ישנו מקצתן יאכלו. כולן לא יאכלו. רבי יוסי אומר. נתנמנמו יאכלו, נרדמו לא יאכלו. הפסח אחר חצות מטמא את הידים.

הפגול והנותר מטמאין את הידים. גמ׳ רבי יוסי אומר. נתנמנמו יאכלו, נרדמו לא יאכלו. היכי דמי נתנמנם? אמר רב אשי. נים ולא נים, תיר ולא תיר. כגון דקרי ליה ועני, ולא ידע לאהדורי סברא, וכי מדכרו ליה מדכר. אביי הוה יתיב קמיה דרבה. חזא דקא נמנם, אמר ליה. מינם קא נאים מר.

אף פסח. אוקים לילות במקום ימים, ויהא נאכל לשני לילות ויום אחד, כתב רחמנא. הזה. ורבי אלעזר בן עזריה אמר לך. מלא תותירו עד בקר נפקא הא. ורבי עקיבא אמר לך. אי לא כתב רחמנא הזה, הוה אמינא. מאי בקר בקר שני. ורבי אלעזר אמר לך. כל היכא דכתב בקר בקר ראשון הוא. אמר רבא. אכל מצה בזמן הזה אחר חצות,

פשיטא. דכיון דאיתקש לפסח כפסח דמי. מהו דתימא. הא אפקיה
כפה תרקב וישב עליה יהא טמא, תלמוד לומר. אשר ישב עליו הזב מי שמיוחד לישיבה, יצא זה שאומרים לו. עמוד ונעשה מלאכתנו. רבי אלעזר אומר. במדרסות אומרים עמוד ונעשה מלאכתנו, ואין אומרים בטמא מת עמוד ונעשה מלאכתנו.

אמר ליה רב שמואל בר בר חנה לרב יוסף. בפרוש אמרת לן משמיה דרב כלילא שרי. אמרו ליה לרב. אתא גברא רבה אריכא לנהרדעא ומטלע, ודרש כלילא שרי. אמר. מאן גברא רבה אריכא [דאיטלע] לוי, שמע מינה נח נפשיה דרבי אפס ויתיב רבי חנינא ברישא, ולא הוה ליה איניש ללוי למיתב גביה, וקאתי להכא.

קמרא שרי. איכא דאמרי דארוקתא, ואמר רב ספרא. מידי דהוה אטלית מוזהבת. ואיכא דאמרי דאניסכא, ואמר רב ספרא. מידי דהוה אאבנט של מלכים. אמר ליה רבינא לרב אשי. קמרא עילוי המיינא מאי? אמר ליה תרי המייני קאמרת.

אמר רב אשי. האי רסוקא, אי אית ליה מפרחייתא שרי, ואי לא אסיר. ולא בקטלא. מאי קטלא מנקטא פארי. נזמים נזמי האף. ולא בטבעת שאין עליה חותם. הא יש עליה חותם חייבת. אלמא לאו תכשיט הוא. ורמינהו. תכשיטי נשים טמאים. ואלו הן תכשיטי נשים. קטלאות, נזמים וטבעות,

וטבעת בין שיש עליה חותם בין שאין עליה חותם, ונזמי האף. ואמר רבי זירא, לא קשיא. הא רבי נחמיה, הא רבנן. דתניא. היא של מתכת וחותמה של אלמוג טמאה, היא של אלמוג וחותמה של מתכת טהורה, ורבי נחמיה מטמא, שהיה רבי נחמיה אומר. בטבעת הלך אחר חותמה. בעול הלך אחר סמלוניו.

בקולב הלך אחר מסמרותיו. בסולם הלך אחר שליבותיו. בערסא הלך אחר שלשלותיו. וחכמים אומרים. הכל הולך אחר המעמיד.
מתחייב אדם הריגה למלכות מטילין לו חכה לתוך פיו כדי שלא יקלל את המלך. מדת הקדוש ברוך הוא, אדם מתחייב הריגה למקום שותק,

הכי נמי מסתברא, דאם כן קשיא דריש לקיש אדריש לקיש. דאמר ריש לקיש. פושעי ישראל אין אור גיהנם שולטת בהן, קל וחומר ממזבח הזהב. מה מזבח הזהב, שאין עליו אלא כעובי דינר זהב, עמד כמה שנים ולא שלטה בו האור. פושעי ישראל, שמליאין מצות כרמון, שנאמר. כפלח הרמון רקתך, ואמר רבי שמעון בן לקיש. אל תיקרי רקתך אלא ריקתיך,

ואמרי לה תנא רבה בר מריון בדבי רבי יוחנן בן זכאי. שתי תמרות יש בגי בן הנום ועולה עשן מביניהן, וזו היא ששנינו. ציני הר הברזל כשירות, וזו היא פתחה של גיהנם. דילמא היינו דירושלים. אמר רבי יהושע בן לוי. שבעה שמות יש לגיהנם, ואלו הן. שאול, ואבדון, ובאר שחת,

ובור שאון, וטיט היון, וצלמות, וארץ התחתית. שאול, דכתיב. מבטן שאול שועתי שמעת קולי. אבדון, דכתיב. היסופר בקבר חסדך אמונתך באבדון. באר שחת, דכתיב. כי לא תעזוב נפשי לשאול לא תתן חסידך לראות שחת. ובור שאון וטיט היון, דכתיב. ויעלני מבור שאון מטיט היון.

אמר רב פפא. בבור שמונה דכולי עלמא לא פליגי דלא בעינן פשוטין. בבור שתים עשרה דכולי עלמא לא פליגי דבעינן פשוטין. כי פליגי משמונה עד שתים עשרה. לרבי מאיר בעינן פשוטין. לרבי יהודה לא בעינן פשוטין. ורב פפא מאי קא משמע לן? תנינא?. רב פפא ברייתא לא שמיע ליה, וקא משמע לן כברייתא.

אריך יותר בתל חיצת חצר שיבשה סימן. בעא מיניה אביי מרבה. האריך בדיומדין כשיעור פשוטין, לרבי מאיר מהו? אמר ליה, תניתוה. ובלבד שירבה בפסין. מאי לאו דמאריך בדיומדין? לא, דמפיש ועביד פשוטין. אי הכי, האי ובלבד שירבה בפסין, עד שירבה פסין מיבעי ליה. תני עד שירבה פסין.

כל שאילו תחלק ויש בה אמה לכאן ואמה לכאן נידון משום דיומד, ואם לאו אינו נידון משום דיומד. רבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה אומר. היתה שם אבן עגולה, רואין כל שאילו תחקק ותחלק ויש בה אמה לכאן ואמה לכאן נידון משום דיומד, ואם לאו אינו נידון משום דיומד. במאי קא מיפלגי?

ואלא מאי. קנה קנה פחות משלשה היינו גדר. אלא מאי אית לך למימר, תרי גווני גדר? הכא נמי תרי גווני אילן. איכא דאמרי. גודריתא דקני קא מיבעיא ליה. גודריתא דקני מאי? אמר ליה, תניתוה. היה שם גדר או אילן או חיצת הקנים נידון משום דיומד. מאי לאו, גודריתא דקני? לא, קנה קנה פחות משלשה. אי הכי, היינו גדר.
אלא רב פפי משמיה דרבא, מאי קסבר? סבר לה כרבי יוסי, דאמר. מצוה בראשון. הי רבי יוסי? אילימא רבי יוסי דקופות, דתנן (רבי יוסי אומר). שלש קופות של שלש שלש סאין שבהם תורמין את הלשכה, והיה כתוב עליהם אבג. ותניא, אמר רבי יוסי. למה כתוב עליהן אבג לידע איזה מהן נתרמה ראשון,

להביא הימנה ראשון, שמצוה בראשון. דילמא בעידנא דאיתחזאי קמייתא, לא איתחזאי בתרייתא. אלא רבי יוסי דפסח (דתנן). המפריש פסחו ואבד, והפריש אחר תחתיו, ואחר כך נמצא הראשון, והרי שניהן עומדין אי זה מהן שירצה יקריב, דברי חכמים.

רבי יוסי אומר. מצוה בראשון, ואם היה שני מובחר ממנו יביאנו. הדרן עלך הוציאו לושני שעירי יום הכפורים מצותן שיהיו שניהן שוין במראה ובקומה ובדמים ובלקיחתן כאחד. ואף על פי שאין שוין כשרין.

לקח אחד היום ואחד למחר כשרין. מת אחד מהם, אם עד שלא הגריל מת יקח זוג לשני. ואם משהגריל מת יביא זוג אחר ויגריל עליהם בתחילה, ויאמר. אם של שם מת זה שעלה עליו הגורל לשם יתקיים תחתיו, ואם של עזאזל מת זה שעלה עליו הגורל לעזאזל יתקיים תחתיו. והשני ירעה עד שיסתאב, וימכר,

מניין אף על פי שאין שניהן שוין כשירין תלמוד לומר. שעיר שעיר ריבה. טעמא דרבי רחמנא, הא לא רבי רחמנא הוה אמינא פסולין, עיכובא מנא לן? סלקא דעתך אמינא, שני שני שני כתיב. והשתא דרבי רחמנא שעיר שעיר, שני שני שני, למה לי? חד למראה, וחד לקומה, וחד לדמים. תניא נמי הכי גבי כבשי מצורע.

אי הכי, גבי תמידין נמי, נימא. כבשים מיעוט כבשים שנים, מה תלמוד לומר שנים שיהיו שניהן שוין. ומנין שאף על פי שאין שניהן שוין כשירין תלמוד לומר. כבש כבש ריבה. ולמצוה הכי נמי דבעינן? ההוא מיבעי ליה לכדתניא. שנים ליום, כנגד היום. אתה אומר כנגד היום, או אינו אלא חובת היום?

תנו רבנן. שני שעירי יום הכיפורים ששחטן בחוץ, עד שלא הגריל עליהן חייב על שניהם. משהגריל עליהן חייב על של שם, ופטור על של עזאזל. עד שלא הגריל עליהם חייב על שניהם. למאי חזו? אמר רב חסדא. הואיל וראוי לשעיר הנעשה בחוץ.
ובית הלל אומרים. מסלק את הטבלא כולה ומנערה. ואמר רב נחמן. אנו אין לנו אלא בית שמאי כרבי יהודה, ובית הלל כרבי שמעון. אמר לך רב נחמן. גבי שבת, דסתם לן תנא כרבי שמעון, דתנן. מחתכין את הדלועין לפני הבהמה, ואת הנבלה לפני הכלבים מוקים לה לבית הלל כרבי שמעון.

וביום טוב שחל להיות אחר השבת עסקינן, ומשום הכנה. וקסבר רבה, כל ביצה דמתילדא האידנא מאתמול גמרה לה. ורבה לטעמיה. דאמר רבה, מאי דכתיב. והיה ביום הששי והכינו את אשר יביאו חול מכין לשבת, וחול מכין ליום טוב, ואין יום טוב מכין לשבת, ואין שבת מכינה ליום טוב. אמר ליה אביי.

אלא מעתה, יום טוב בעלמא תשתרי. גזרה משום יום טוב אחר השבת. שבת דעלמא תשתרי. גזרה משום שבת אחר יום טוב. ומי גזרינן? והא תניא. השוחט את התרנגולת ומצא בה ביצים גמורות מותרות לאכלן ביום טוב. ואם איתא ליגזר משום הנך
ושני מינין בעלמא שברכותיהן שוות מברך על איזה מהן שירצה. רבי יהודה אומר. מברך על הזית, שהזית ממין שבעה. פליגי בה רבי אמי ורבי יצחק נפחא. חד אמר. מחלוקת בשברכותיהן שוות, דרבי יהודה סבר מין שבעה עדיף, ורבנן סברי מין חביב עדיף. אבל בשאין ברכותיהן שוות דברי הכל מברך על זה וחוזר ומברך על זה.

וחד אמר. אף בשאין ברכותיהן שוות נמי מחלוקת. בשלמא למאן דאמר בשברכותיהן שוות מחלוקת שפיר, אלא למאן דאמר בשאין ברכותיהן שוות פליגי, במאי פליגי. אמר רבי ירמיה. להקדים. דאמר רב יוסף ואיתימא רבי יצחק.

דבש, ככותבת הגסה ביום הכפורים. ואידך הני שיעורין בהדיא מי כתיבי? אלא מדרבנן, וקרא אסמכתא בעלמא. רב חסדא ורב המנונא הוו יתבי בסעודתא. אייתו לקמייהו תמרי ורמוני. שקל רב המנונא, בריך אתמרי ברישא. אמר ליה רב חסדא. לא סבר לה מר להא דאמר רב יוסף, ואיתימא רבי יצחק.

הביאו לפניהם תאנים וענבים בתוך הסעודה, אמר רב הונא. טעונים ברכה לפניהם ואין טעונים ברכה לאחריהם. וכן אמר רב נחמן. טעונים ברכה לפניהם ואין טעונים ברכה לאחריהם. ורב ששת אמר. טעונין ברכה בין לפניהם בין לאחריהם. שאין לך דבר שטעון ברכה לפניו ואין טעון ברכה לאחריו אלא פת הבאה בכסנין בלבד.

ופליגא דרבי חייא דאמר רבי חייא. פת פוטרת כל מיני מאכל, ויין פוטר כל מיני משקים. אמר רב פפא. הלכתא דברים הבאים מחמת הסעודה בתוך הסעודה אין טעונים ברכה לא לפניהם ולא לאחריהם. ושלא מחמת הסעודה בתוך הסעודה טעונים ברכה לפניהם ואין טעונים ברכה לאחריהם.
אפילו בית אחד וחצר אחת. ורבי יוחנן אמר. אפילו חורבה. אמר ליה אביי לרב יוסף.

אמר רבי יוחנן אפילו בשביל של כרמים? אמר ליה. לא אמר רבי יוחנן אלא בחורבה, דחזי לדירה. אבל שביל של כרמים, דלא חזי לדירה לא. אמר רב הונא בר חיננא. ואזדא רבי יוחנן לטעמיה, דתנן (אמר רבי שמעון). אחד גגות ואחד קרפיפות ואחד חצרות רשות אחת הן לכלים ששבתו לתוכן, ולא לכלים ששבתו בתוך הבית.

ואיבות בר איהי סבר. מקום פיתא גרים. ושמואל לטעמיה דאמר. מקום לינה גרים. אמר רב יהודה אמר רב. מבוי שצידו אחד גוי וצידו אחד ישראל אין מערבין אותו דרך חלונות להתירו דרך פתחים למבוי. אמר ליה אביי לרב יוסף. אמר רב אפילו בחצר? אמר ליה. אין, דאי לא אמר מאי?

צריכא, דאי מההיא הוה אמינא. דירת גוי שמה דירה, קא משמע לן דדירת גוי לא שמה דירה. ואי מהכא הוה אמינא. לא ידענא בתים כמה, קא משמע לן בתים תרין. השתא דאמר רב אפילו חצר, טעמא דרב דקא סבר אסור לעשות יחיד במקום גוי. אמר רב יוסף.

אי הכי היינו דשמענא ליה לרבי טבלא דאמר. גוי גוי תרי זימני, ולא ידענא מאי אמר. מתני׳ שתי חצירות זו
אפילו הכי, איבעי להו לזרוזי נפשייהו. כדתניא, רבי אומר. אי אפשר לעולם בלא בסם ובלא בורסי. אשרי מי שאומנתו בסם, אוי לו מי שאומנתו בורסי. ואי אפשר לעולם בלא זכרים ובלא נקבות. אשרי מי שבניו זכרים, אוי לו מי שבניו נקבות. כמעשהו בחול וכו׳. שלא

ברצון מאן? אמר רב חסדא. שלא ברצון רבי אליעזר. דאי רבנן הא אמרי שבות הוא, ואין שבות במקדש. מאי היא? דתניא. אחד החולב והמחבץ והמגבן כגרוגרות. המכבד והמרבץ והרודה חלות דבש בשוגג בשבת חייב חטאת,

הזיד ביום טוב לוקה את הארבעים, דברי רבי אליעזר. וחכמים אומרים, אחד זה ואחד זה אינו אלא משום שבות. רב אשי אמר. אפילו תימא שלא ברצון חכמים ורבי נתן היא. דתניא, רבי נתן אומר. שבות צריכה התירו, שבות שאינה צריכה לא התירו. רבי יהודה אומר כוס היה ממלא וכו׳.

אלא. בהולכת עצים למערכה, דלאו עבודה היא. בהולכת אברים לכבש ובהולכת דם, מיהא היכי אזלי? דמסגי אאיצטבי. כיצד תולין ומפשיטין וכו׳. קרעו, והוציאו את אמוריו. נתנם במגיס להקטירם. אטו הוא גופיה הוה מקטר להו? אימא. להקטירן על גבי המזבח. יצתה כת ראשונה וכו׳. תנא.

כל אחד ואחד נותן פסחו בעורו, ומפשיל לאחוריו. אמר רב עיליש. טייעות. הדרן עלך תמיד נשחטמתני׳
דתניא.

טבל ועלה, אומר בעלייתו ברוך אשר קדשנו במצותיו וצונו על הטבילה. ולא היא, התם מעיקרא גברא לא חזי, הכא מעיקרא גברא חזי, והואיל ואידחי אידחי. תנו רבנן. אספרגוס יפה ללב וטוב לעינים, וכל שכן לבני מעים. והרגיל בו יפה לכל גופו. והמשתכר הימנו קשה לכל גופו.

מדקתני יפה ללב, מכלל דבחמרא עסקינן, וקתני. וכל שכן לבני מעים. והתניא. ללעט יפה, לרמת קשה. כי תניא ההיא, במיושן. כדתנן. קונם יין שאני טועם, שהיין קשה לבני מעים. אמרו לו. והלא מיושן יפה הוא לבני מעים. ושתק אסור בחדש, ומותר במיושן. שמע מינה.

תנו רבנן. ששה דברים נאמרו באספרגוס. אין שותין אותו אלא כשהוא חי ומלא. מקבלו בימין ושותהו בשמאל. ואין משיחין אחריו, ואין מפסיקין בו. ואין מחזירין אותו אלא למי שנתנו לו. ורק אחריו. ואין סומכין אותו אלא במינו. והתניא אין סומכין אותו אלא בפת.

לא קשיא, הא בדחמרא, הא בדשכרא. תני חדא ללעט יפה, לרמת קשה. ותניא אידך. לרמת יפה, ללעט קשה. לא קשיא, הא בדחמרא, הא בדשכרא. תני חדא. רק אחריו לוקה. ותניא אידך. לא רק אחריו לוקה. לא קשיא, הא בדחמרא, הא בדשכרא.

מפני שאני מרקד ובא לפניהן וחרבי בידי ויש לי רשות לחבל. ואי פגע, מאי תקנתיה? לינשוף מדוכתיה ארבע אמות, אי איכא נהרא ליעבריה, ואי איכא דרכא אחרינא ליזיל בה, ואי איכא גודא ליקו אחורא, ואי לא ליהדר אפיה ולימא. ויאמר ה׳ אל השטן יגער ה׳ בך וגו׳

תנא. הדחה מבפנים, ושטיפה מבחוץ. אמר רבי יוחנן. כל המברך על כוס מלא נותנין לו נחלה בלי מצרים, שנאמר. ומלא ברכת ה׳ ים ודרום ירשה. רבי יוסי בר חנינא אומר. זוכה ונוחל שני עולמים, העולם הזה והעולם הבא. עיטור. רב יהודה מעטרהו בתלמידים, רב חסדא מעטר ליה בנטלי. אמר רבי חנן.

אמר רבי אבהו, ואמרי לה במתניתא תנא. האוכל ומהלך מברך מעומד, וכשהוא אוכל מעומד מברך מיושב, וכשהוא מיסב ואוכל יושב ומברך. והלכתא בכולהו יושב ומברך. הדרן עלך שלשה שאכלומתני׳ אלו

מי שאכל, ושכח ולא בירך. בית שמאי אומרים. יחזור למקומו ויברך. ובית הלל אומרים. יברך במקום שנזכר. ועד מתי מברך? עד כדי שיתעכל המזון שבמעיו. בא להן יין אחר המזון, אם אין שם אלא אותו כוס, בית שמאי אומרים. מברך על היין ואחר כך מברך על המזון. ובית הלל אומרים. מברך על המזון ואחר כך מברך על היין.

ועונין אמן אחר ישראל המברך, ואין עונין אמן אחר כותי המברך, עד שישמע כל הברכה כולה. גמ׳ תנו רבנן. דברים שבין בית שמאי ובית הלל בסעודה. בית שמאי אומרים. מברך על היום ואחר כך מברך על היין. שהיום גורם ליין שיבא, וכבר קדש היום ועדיין יין לא בא. ובית הלל אומרים. מברך על היין ואחר כך מברך על היום.
כמאן? כרבי אליעזר, דדריש כל. אי הכי לענין חמץ בפסח נמי. אין הכי נמי. ולאפוקי מדאביי דאמר. יש הקטרה לפחות מכזית, קמשמע לן דהקטרה לאו לפחות מכזית. יתיב רב דימי וקאמר לה להא שמעתא. אמר ליה אביי לרב דימי. וכל איסורין שבתורה אין היתר מצטרף לאיסור? והתנן.

אלא. הנח לכותח הבבלי דלית ביה כזית בכדי אכילת פרס. אי בעיניה דקשריף וקאכיל ליה, בטלה דעתיה אצל כל אדם. ואי משטר קשטר ואכיל לית ביה כזית בכדי אכילת פרס. איתיביה. שתי קדירות, אחת של חולין ואחת של תרומה, ולפניהן שתי מדוכות, אחת של חולין ואחת של תרומה,

האי מיבעי ליה לכדתניא. משרת ליתן טעם כעיקר. שאם שרה ענבים במים, ויש בהן טעם יין חייב. מכאן אתה דן לכל התורה כולה. ומה נזיר שאין איסורו איסור עולם, ואין איסורו איסור הנאה, ויש היתר לאיסורו עשה בו טעם כעיקר, כלאים,

ורבי עקיבא נמי, בשר בחלב ודאי חידוש הוא? אלא יליף מגיעולי גוים. גיעולי גוים, לאו טעמא בעלמא הוא, ואסור? הכא נמי לא שנא. ורבנן, גיעולי גוים נמי חידוש הוא. דהא כל נותן טעם לפגם מותר, דגמרינן מנבילה והכא אסור. ורבי עקיבא כדרב חייא בריה דרב הונא, דאמר.

לא אסרה תורה אלא בקדירה בת יומא, הלכך לאו נותן טעם לפגם הוא. ורבנן? קדירה בת יומא נמי, לא לא אפשר דלא
ועל תרנגול שנסקל בירושלים על שהרג את הנפש, ועל יין בן ארבעים יום שנתנסך על גבי המזבח, ועל תמיד של שחר שקרב בארבע שעות. שמע מינה עד ועד בכלל. שמע מינה. אמר רב כהנא. הלכה כרבי יהודה, הואיל ותנן בבחירתא כוותיה. ועל תמיד של שחר שקרב בארבע שעות, מאן תנא להא דתנן.

והוה מצלי רבי ירמיה בר אבא לאחורי דרב, וסיים רב ולא פסקיה לצלותיה דרבי ירמיה. שמע מינה תלת. שמע מינה מתפלל אדם של שבת בערב שבת. ושמע מינה מתפלל תלמיד אחורי רבו. ושמע מינה אסור לעבור כנגד המתפללין. מסייע ליה לרבי יהושע בן לוי. דאמר רבי יהושע בן לוי. אסור לעבור כנגד המתפללין. איני?.

והחולק על ישיבתו של רבו, והאומר דבר שלא שמע מפי רבו גורם לשכינה שתסתלק מישראל. שאני רבי ירמיה בר אבא דתלמיד חבר הוה. והיינו דקאמר ליה רבי ירמיה בר אבא לרב. מי בדלת? אמר ליה. אין, בדילנא, ולא אמר מי בדיל מר? ומי בדיל? והאמר רבי אבין. פעם אחת התפלל רבי של שבת בערב שבת,

נכנסו לבית הכנסת והתפללו של מוצאי שבת בשבת. ונתפזרו העבים וזרחה החמה, ובאו ושאלו את רבי. ואמר. הואיל והתפללו התפללו. שאני צבור, דלא מטרחינן להו. אמר רבי חייא בר אבין. רב צלי של שבת בערב שבת, רבי יאשיה מצלי של מוצאי שבת בשבת. רב צלי של שבת בערב שבת.

אמר להו. איזיל ואימליך
דתנן. רבי אליעזר אומר. האוכל אוכל ראשון ראשון. ואוכל אוכל שני שני. אוכל שלישי שלישי.

וספר מאי טעמא גזרו ביה רבנן טומאה? אמר רב משרשיא. שבתחלה היו מצניעין אוכלין דתרומה אצל ספר תורה, ואמרו. האי קדש והאי קדש. כיון דקחזו דקאתו לידי פסידא, גזרו ביה רבנן טומאה. והידים מפני שהידים עסקניות הן.

תנא, אף ידים הבאות מחמת ספר פוסלות את התרומה. משום דרבי פרנך דאמר רבי פרנך אמר רבי יוחנן. האוחז ספר תורה ערום, נקבר ערום. ערום סלקא דעתך? אלא אמר רבי זירא. ערום בלא מצות. בלא מצות סלקא דעתך? אלא אימא. ערום בלא אותה מצוה.

והכלים שנטמאו במשקין כלים דאיטמאו במשקין דמאי? אילימא במשקין דזב דאורייתא נינהו. דכתיב. וכי ירוק הזב בטהור מה שביד טהור טמאתי לך. אלא במשקין הבאין מחמת שרץ, וגזירה משום משקין דזב. וידים תלמידי שמאי והלל גזור? שמאי והלל גזור. דתניא.

ואילו הלל ושמאי לא נחלקו אלא בשלשה מקומות, דאמר רב הונא. בשלשה מקומות נחלקו ותו לא. וכי תימא. אתו אינהו גזור לתלות, ואתו תלמידייהו וגזרו לשרוף. והאמר אילפא. ידים תחלת גזירתן לשריפה. אלא אתו אינהו גזור ולא קבלו מינייהו, ואתו תלמידייהו גזרו וקבלו מינייהו.

ואכתי, שלמה גזר. דאמר רב יהודה אמר שמואל. בשעה שתיקן שלמה עירובין ונטילת ידים, יצתה בת קול ואמרה. בני אם חכם לבך ישמח לבי גם אני, חכם בני ושמח לבי ואשיבה חורפי דבר. אתא שלמה גזר לקדשים, ואתו אינהו וגזור אף לתרומה.
מיד הודו לו להקדוש ברוך הוא, שנאמר. ה׳ אדנינו מה אדיר שמך וגו׳, ואילו תנה הודך על השמים לא כתיב. מיד כל אחד ואחד נעשה לו אוהב ומסר לו דבר, שנאמר. עלית למרום שבית שבי לקחת מתנות באדם בשכר שקראוך אדם, לקחת מתנות. אף מלאך המות מסר לו דבר, שנאמר.

הלך אצל ים, ואמר לו. אין עמדי. הלך אצל תהום, אמר לו. אין בי. שנאמר. תהום אמר לא בי היא וים אמר אין עמדי, אבדון ומות אמרו באזנינו שמענו שמעה. חזר ואמר לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם, חיפשתי בכל הארץ ולא מצאתיה. אמר לו. לך אצל בן עמרם. הלך אצל משה אמר לו. תורה שנתן לך הקדוש ברוך הוא היכן היא?

חמודה גנוזה יש לך שאתה משתעשע בה בכל יום, אני אחזיק טובה לעצמי? אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה. הואיל ומיעטת עצמך תקרא על שמך, שנאמר. זכרו תורת משה עבדי וגו׳. ואמר רבי יהושע בן לוי. בשעה שעלה משה למרום מצאו להקדוש ברוך הוא שהיה קושר כתרים לאותיות. אמר לו.

הר שירדה שנאה לאמות העולם עליו. והיינו דאמר רבי יוסי ברבי חנינא. חמשה שמות יש לו. מדבר צין שנצטוו ישראל עליו. מדבר קדש שנתקדשו ישראל עליו. מדבר קדמות שנתנה קדומה עליו. מדבר פארן שפרו ורבו ישראל עליו.

יאמר ה׳? אמר ה׳ מיבעי ליה. לעתיד לבא יאמר להם הקדוש ברוך הוא לישראל. לכו נא אצל אבותיכם ויוכיחו אתכם. ויאמרו לפניו. רבונו של עולם אצל מי נלך? אצל אברהם שאמרת לו ידע תדע ולא בקש רחמים עלינו?. אצל יצחק שבירך את עשו והיה כאשר תריד ולא בקש רחמים עלינו?. אצל יעקב שאמרת לו אנכי ארד עמך מצרימה ולא בקש רחמים עלינו?.

אצל מי נלך? עכשיו יאמר ה׳. אמר להן הקדוש ברוך הוא. הואיל ותליתם עצמכם בי אם יהיו חטאיכם כשנים כשלג ילבינו. אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן. מאי דכתיב. כי אתה אבינו כי אברהם לא ידענו וישראל לא יכירנו אתה ה׳ אבינו גואלנו מעולם שמך לעתיד לבא יאמר לו הקדוש ברוך הוא לאברהם. בניך חטאו לי.

אמר לפניו. רבונו של עולם, ימחו על קדושת שמך. אמר. אימר ליה ליעקב דהוה ליה צער גידול בנים, אפשר דבעי רחמי עלייהו. אמר ליה. בניך חטאו. אמר לפניו. רבונו של עולם, ימחו על קדושת שמך. אמר לא בסבי טעמא ולא בדרדקי עצה. אמר לו ליצחק. בניך חטאו לי. אמר לפניו. רבונו של עולם, בני ולא בניך?.

עכשיו בני ולא בניך?. ועוד, כמה חטאו? כמה שנותיו של אדם שבעים שנה. דל עשרין דלא ענשת עלייהו פשו להו חמשין. דל עשרין וחמשה דלילותא פשו להו עשרין וחמשה. דל תרתי סרי ופלגא דצלויי ומיכל ודבית הכסא פשו להו תרתי סרי ופלגא, אם אתה סובל את כולם מוטב, ואם לאו פלגא עלי ופלגא עליך.

ואם תמצא לומר כולם עלי הא קריבית נפשי קמך. פותחין ואומרין. כי אתה אבינו. אמר להם יצחק. עד שאתם מקלסין לי, קלסו להקדוש ברוך הוא, ומחוי להו יצחק לקודשא בריך הוא בעיניה. מיד נושאים עיניהם למרום ואומרים. אתה ה׳ אבינו גואלנו מעולם שמך. אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. ראוי היה יעקב אבינו לירד למצרים בשלשלאות של ברזל,

אלא שזכותו גרמה לו, דכתיב. בחבלי אדם אמשכם בעבתות אהבה ואהיה להם כמרימי על על לחיהם ואט אליו אוכיל. מתני׳ המוציא עצים כדי לבשל ביצה קלה. תבלין כדי לתבל ביצה קלה. ומצטרפין זה עם זה. קליפי אגוזין, קליפי רמונים, איסטיס ופואה כדי לצבוע בהן בגד קטן פי סבכה.
כותב ומוכר כדרכו כדי פרנסתו. אורי ליה רב לרב חננאל, ואמרי לה רבה בר בר חנה לרב חננאל. הלכה, כותב ומוכר כדרכו כדי פרנסתו. וטווה על יריכו תכלת. תנו רבנן. טווה אדם על יריכו תכלת לציציתו, אבל לא באבן, דברי רבי אליעזר. וחכמים אומרים. אף באבן. רבי יהודה אומר משמו.

מפני שאמרו. שבת עולה, ואינה מפסקת. רגלים מפסיקין, ואינן עולין. רבי אליעזר אומר. משחרב בית המקדש, עצרת כשבת. רבן גמליאל אומר. ראש השנה ויום הכפורים כרגלים. וחכמים אומרים. לא כדברי זה ולא כדברי זה, אלא. עצרת כרגלים, ראש השנה ויום הכפורים כשבת. גמ׳ אמר רב. גזרות בטלו, ימים לא בטלו,

וכן אמר רבי הונא. גזרות בטלו, ימים לא בטלו. ורב ששת אמר. אפילו ימים נמי בטלו. מאי טעמא ימים לא בטלו? שאם לא גילח ערב הרגל אסור לגלח אחר הרגל. והתניא. הקובר את מתו שלשה ימים קודם לרגל בטלה הימנו גזרת שבעה,

הלכה כאבא שאול ביום שבעה, ומודים חכמים לאבא שאול ביום שלשים, דאמרינן מקצת היום ככולו. רבא אמר. הלכה כאבא שאול ביום שלשים, ואין הלכה כאבא שאול ביום שבעה. ונהרדעי אמרי. הלכה כאבא שאול בזו ובזו, דאמר שמואל. הלכה כדברי המיקל באבל. שלשים יום מנלן? יליף פרע פרע מנזיר. כתיב