portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
חזיתיה ברתיה דקיימא אאיגרא, סברה האי דרכיב אבוה, והאי דמסגי קמיה מרדכי. שקלה עציצא דבית הכסא ושדיתיה ארישא דאבוה. דלי עיניה וחזת דאבוה הוא, נפלה מאיגרא לארעא ומתה. והיינו דכתיב. וישב מרדכי אל שער המלך, אמר רב ששת. ששב לשקו ולתעניתו.

אפילו באומות העולם, נקרא חכם. אם מזרע היהודים מרדכי וגו׳. אמרו ליה. אי משאר שבטים קאתי יכלת ליה, ואי משבט יהודה ובנימין ואפרים ומנשה לא יכלת ליה. יהודה, דכתיב. ידך בערף אויביך, אינך, דכתיב בהו. לפני אפרים ובנימין ומנשה עוררה את גבורתך. כי נפול תפול לפניו. דרש רבי יהודה בר אלעאי. שתי נפילות הללו, למה?

אמרו לו. אומה זו, משולה לעפר ומשולה לכוכבים. כשהן יורדין יורדין עד עפר, וכשהן עולין עולין עד לכוכבים. וסריסי המלך הגיעו ויבהילו. מלמד שהביאוהו בבהלה. כי נמכרנו אני ועמי וגו׳ כי אין הצר שוה בנזק המלך. אמרה לו. צר זה, אינו שוה בנזק של מלך. איקני בה בושתי וקטלה,

השתא איקני בדידי ו(מ)בעי למקטלי. ויאמר המלך אחשורוש ויאמר לאסתר המלכה. ויאמר ויאמר למה לי? אמר רבי אבהו. בתחלה על ידי תורגמן, כיון דאמרה ליה מדבית שאול קאתינא, מיד. ויאמר לאסתר המלכה. ותאמר אסתר איש צר ואויב המן הרע הזה. אמר רבי אלעזר. מלמד שהיתה מחווה כלפי אחשורוש,

הגם לכבוש את המלכה עמי בבית. ויאמר חרבונה וגו׳. אמר רבי אלעזר. אף חרבונה רשע באותה עצה היה, כיון שראה שלא נתקיימה עצתו, מיד ברח. והיינו דכתיב. וישלך עליו ולא יחמול מידו ברוח יברח. וחמת המלך שככה. שתי שכיכות הללו למה? אחת של מלכו של עולם ואחת של אחשורוש.

אחת של אסתר ואחת של ושתי. לכלם נתן לאיש חליפות שמלות ולבנימן נתן חמש חליפות. אפשר דבר שנצטער בו אותו צדיק יכשל בו? דאמר רבא בר מחסיא אמר רב חמא בר גוריא, אמר רב. בשביל משקל שני סלעים מילת שהוסיף יעקב ליוסף משאר אחיו נתגלגל הדבר וירדו אבותינו למצרים.

אמר רבי בנימן בר יפת. רמז רמז לו, שעתיד בן לצאת ממנו, שיצא מלפני המלך בחמשה לבושי מלכות, שנאמר. ומרדכי יצא בלבוש מלכות תכלת וגו׳. ויפול על צוארי בנימן אחיו. כמה צוארין הוו ליה לבנימין? אמר רבי אלעזר.

כפי כן לבי. ולאביו שלח כזאת עשרה חמורים נושאים מטוב מצרים. מאי מטוב מצרים? אמר רבי בנימין בר יפת אמר רבי אלעזר. שלח לו יין ישן, שדעת זקנים נוחה הימנו. וילכו גם אחיו ויפלו לפניו. אמר רבי בנימין בר יפת אמר רבי אלעזר, היינו דאמרי אינשי. תעלא בעידניה סגיד ליה. תעלא? מאי בצירותיה מאחווה? אלא, אי איתמר הכי איתמר.

וישתחו ישראל על ראש המטה, אמר רבי בנימין בר יפת אמר רבי אלעזר. תעלא בעידניה סגיד ליה. וינחם אותם וידבר על לבם. אמר רבי בנימין בר יפת אמר רבי אלעזר. מלמד שאמר להם דברים שמתקבלין על הלב. ומה עשרה נרות לא יכלו לכבות נר אחד, נר אחד היאך יכול לכבות עשרה נרות? ליהודים היתה אורה ושמחה וששון ויקר. אמר רב יהודה.

ויקר אלו תפלין, וכן הוא אומר. וראו כל עמי הארץ כי שם ה׳ נקרא עליך ויראו ממך, ותניא, רבי אליעזר הגדול אומר. אלו תפלין שבראש. ואת פרשנדתא וגו׳ עשרת בני המן. אמר רב אדא דמן יפו. עשרת בני המן ועשרת צריך לממרינהו בנשימה אחת, מאי טעמא כולהו בהדי הדדי נפקו נשמתייהו.
מהו דתימא. האי רמי עליה, והאי לא רמי עליה קא משמע לן. תנו רבנן. לא ישכיר אדם כליו לגוי בערב שבת, ברביעי ובחמישי מותר. כיוצא בו, אין משלחין איגרות ביד גוי בערב שבת, ברביעי ובחמישי מותר. אמרו עליו על רבי יוסי הכהן, ואמרי לה על רבי יוסי החסיד, שלא נמצא כתב ידו ביד גוי מעולם. תנו רבנן. אין משלחין איגרת ביד גוי ערב שבת,

מאי שנא כולהו דגזרו בהו בית שמאי, ומאי שנא קורות בית הבד ועיגולי הגת דלא גזרו? הנך דאי עביד להו בשבת מיחייב חטאת גזרו בהו בית שמאי ערב שבת עם חשכה. קורות בית הבד ועיגולי הגת דאי עביד להו בשבת לא מיחייב חטאת לא גזרו. מאן תנא דכל מידי דאתי ממילא, שפיר דמי? אמר רבי יוסי [ברבי] חנינא.

ותורי דרידיא, ותמרי דעיסקא רב אסר, ושמואל אמר. מותר. וקמיפלגי בפלוגתא דרבי יהודה ורבי שמעון. ההוא תלמידא דאורי בחרתא דארגיז כרבי שמעון, שמתיה רב המנונא. והא כרבי שמעון סבירא לן? באתריה דרב הוה לא איבעי ליה למיעבד הכי. הני תרי תלמידי, חד מציל בחד מנא,

ומאחיזין את האור במדורת בית המוקד. ובגבולין, כדי שתאחוז האור ברובו. רבי יהודה אומר. בפחמין כל שהוא. גמ׳
לימא מתניתין רבי נתן היא ולא רבנן, דתניא. המוציא בהמה חיה ועוף לרשות הרבים, בין חיין ובין שחוטין חייב. רבי נתן אומר. על שחוטין חייב ועל חיין פטור, שהחי נושא את עצמו. אמר רבא. אפילו תימא רבנן, עד כאן לא פליגי רבנן עליה דרבי נתן אלא בבהמה חיה ועוף דמשרבטי נפשייהו,

דההוא פרדשכא דרתח מלכא עילויה, ורהט תלתא פרסי בכרעיה. את המת במטה חייב וכן כזית מן המת וכו׳. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן, ואמר רב יוסף אמר רבי שמעון בן לקיש. פוטר היה רבי שמעון אף במוציא את המת לקוברו.

אמר רבא. ומודה רבי שמעון במר לחפור בו וספר תורה לקרות בו דחייב. פשיטא, דאי הא נמי מלאכה שאינה צריכה לגופה היא, אלא מלאכה שצריכה לגופה לרבי שמעון היכי משכחת לה? מהו דתימא, עד דאיכא לגופו ולגופה, כגון מר לעשות לו טס ולחפור, ספר תורה להגיה ולקרות בו, קא משמע לן.

ההוא שכבא דהוה בדרוקרת, שרא רב נחמן בר יצחק לאפוקיה לכרמלית. אמר ליה רבי יוחנן אחוה דמר בריה דרבנא לרב נחמן בר יצחק. כמאן, כרבי שמעון? אימר דפטר רבי שמעון מחיוב חטאת, איסורא דרבנן מיהא איכא. אמר ליה. האלהים, דעיילת ביה את? ואפילו לרבי יהודה שרי, דמי קאמינא לרשות הרבים? לכרמלית קאמינא,

רב ששת אמר פטור השתא מיהת הא איתא לטומאה. אמר רב ששת. מנא אמינא לה דתנן. וכן כזית מן המת וכזית מן הנבילה חייב, הא חצי זית פטור, והתניא. חצי זית חייב. מאי לאו, הא דתניא חייב דאפיק חצי זית מכזית, והא דתנן פטור דאפיק חצי זית מכזית ומחצה. ורב נחמן. אידי ואידי חייב,

וכן שערו כו׳. תנא. הנוטל מלא פי הזוג חייב. וכמה מלא פי הזוג? אמר רב יהודה. שתים. והתניא. ולקרחה שתים. אימא. וכן לקרחה שתים. תניא נמי הכי. הנוטל מלא פי הזוג בשבת חייב. וכמה מלא פי הזוג שתים. רבי אליעזר אומר. אחת,

הכי קאמר. פירשו רובן, ביד מותר, בכלי פטור אבל אסור. לא פירשו רובן, ביד פטור אבל אסור, בכלי חייב חטאת. אמר רב יהודה. הלכה כרבי שמעון בן אלעזר. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. והוא שפרשו כלפי מעלה ומצערות אותו. וכן הגודלת כו׳.

גודלת, כוחלת ופוקסת משום מאי מחייבא? אמר רבי אבין, אמר רבי יוסי ברבי חנינא. גודלת משום אורגת, כוחלת משום כותבת, פוקסת משום טווה. אמרו רבנן קמיה דרבי אבהו. וכי דרך אריגה בכך, וכי דרך כתיבה בכך, וכי דרך טויה בכך?. אלא אמר רבי אבהו. לדידי מפרשא לי

מיניה דרבי יוסי ברבי חנינא, כוחלת משום צובעת, גודלת ופוקסת משום בונה. וכי דרך בנין בכך? אין, כדדרש רבי שמעון בן מנסיא. ויבן ה׳ אלהים את הצלע, מלמד

שקילעה הקדוש ברוך הוא לחוה והביאה אצל אדם שכן בכרכי הים קורין לקלעיתא בניתא.
ועיירות גדולות ומוקפות חומה קורין בו ביום. חל להיות בשבת כפרים ועיירות גדולות מקדימין וקורין ליום הכניסה, ומוקפות חומה למחר. חל להיות אחר השבת כפרים מקדימין ליום הכניסה, ועיירות גדולות קורין בו ביום, ומוקפות חומה למחר. גמ׳ מגילה נקראת באחד עשר. מנלן? מנלן?. כדבעינן למימר לקמן.

כדאמר רב שמואל בר יצחק. שלשה עשר זמן קהילה לכל היא, ולא צריך לרבויי, הכא נמי. שלשה עשר זמן קהילה לכל היא, ולא צריך לרבויי. ואימא שיתסר ושיבסר. ולא יעבור כתיב. ורבי שמואל בר נחמני אמר, אמר קרא. כימים אשר נחו בהם היהודים. ימים, כימים לרבות אחד עשר ושנים עשר. ואימא תריסר ותליסר.

רב אשי קשיא ליה דרבי יהודה אדרבי יהודה, ומוקים לה לברייתא כרבי יוסי בר יהודה. ומי אמר רבי יהודה בזמן הזה, הואיל ומסתכלין בה אין קורין אותה אלא בזמנה? ורמינהי, אמר רבי יהודה. אימתי מקום שנכנסין בשני ובחמישי. אבל מקום שאין נכנסין בשני ובחמישי אין קורין אותה אלא בזמנה.
מנין לקריעה שהיא מעומד, שנאמר. ויקם איוב ויקרע. דלמא מילתא יתירתא הוא דעבד? דאי לא תימא הכי ויגז את ראשו, הכי נמי? אלא מהכא. ויקם המלך ויקרע את בגדיו. ודלמא מילתא יתירתא עביד? דאי לא תימא הכי וישכב ארצה, הכי נמי? והתניא. ישב על גבי מטה, על גבי כסא,

על גבי אודייני גדולה, על גבי קרקע מכולן לא יצא ידי חובתו. ואמר רבי יוחנן. שלא קיים כפיית המטה. אמר ליה. כעין ארצה. תנו רבנן, ואלו דברים שאבל אסור בהן. אסור במלאכה וברחיצה ובסיכה ובתשמיש המטה ובנעילת הסנדל. ואסור לקרות בתורה ובנביאים ובכתובים, ולשנות במשנה, במדרש ובהלכות,

ונכנס לבית המדרש, ודרש כל היום כולו. רבה בר בר חנה איתרעא ביה מילתא, סבר דלא למיפק לפירקא. אמר ליה רבי חנינא. אם היו רבים צריכין לו אינו נמנע. סבר לאוקומי אמורא עליה. אמר ליה רב. תניא, ובלבד שלא יעמיד תורגמן. ואלא היכי עביד? כי הא דתניא. מעשה ומת בנו של רבי יהודה בר אילעאי, ונכנס לבית המדרש.

עיקר מרירא חד יומא הוא. אמר עולא. הלכה כרבי אליעזר בחליצה, והלכה כרבי יהושע בהנחה. איבעיא להו. בשני לעולא, חולץ או אינו חולץ? תא שמע, אמר עולא. חולץ ומניח אפילו מאה פעמים. תניא נמי הכי, יהודה בן תימא אומר. חולץ ומניח אפילו מאה פעמים. רבא אמר. כיון שהניח שוב אינו חולץ.

והא רבא הוא דאמר. הלכה כתנא דידן דאמר שלשה. מצוה שאני. תנו רבנן. אבל, שלשה ימים הראשונים אסור במלאכה, ואפילו עני המתפרנס מן הצדקה. מכאן ואילך עושה בצינעא בתוך ביתו. והאשה טווה בפלך בתוך ביתה. תנו רבנן. אבל, שלשה ימים הראשונים אינו הולך לבית האבל,

מכאן ואילך, שואל ומשיב כדרכו. שלשה ימים הראשונים אסור בשאילת שלום? והתניא. מעשה ומתו בניו של רבי עקיבא, נכנסו כל ישראל והספידום הספד גדול. בשעת פטירתן, עמד רבי עקיבא על ספסל גדול ואמר. אחינו בית ישראל שמעו. אפילו שני בנים חתנים מנוחם הוא בשביל כבוד שעשיתם.

לאחר שלשים יום שואל בשלומו ואינו מדבר עמו תנחומין. מתה אשתו ונשא אשה אחרת, אינו רשאי ליכנס לביתו לדבר עמו תנחומין. מצאו בשוק אומר לו בשפה רפה ובכובד ראש. אמר רב אידי בר אבין. הוא שואל בשלום אחרים שאחרים שרויין בשלום, אחרים אין שואלין בשלומו, שהוא אינו שרוי בשלום.

והא מדקתני משיב, מכלל דשיילינן ליה? דלא ידעי. אי הכי, התם נמי. התם מודע להו ולא מהדר להו, הכא לא צריך לאודועינהו. ורמינהו. המוצא את חברו אבל, בתוך שנים עשר חדש מדבר עמו תנחומין, ואינו שואל בשלומו. לאחר שנים עשר חדש שואל בשלומו, ואינו מדבר עמו תנחומין,

אבל מדבר עמו מן הצד. אמר רבי מאיר. המוצא את חברו אבל לאחר שנים עשר חדש, ומדבר עמו תנחומין, למה הוא דומה? לאדם שנשברה רגלו וחיתה, מצאו רופא ואמר לו. כלך אצלי שאני שוברה וארפאנה, כדי שתדע שסממנין שלי יפין. לא קשיא. הא באביו ואמו, הא בשאר קרובים.
קשיא דרבי יהודה אדרבי יהודה. טעמא דרבי יהודה לאו משום דחייש לבקיעת נוד, אלא משום דלית ליה ברירה.

אלא אמר רב אחא בר יעקב. קסבר רבי מאיר. כל מחיצה שעומדת ברוח אינה מחיצה. איכא דאמרי, אמר רב אחא בר יעקב. קסבר רבי מאיר כל מחיצה שאינה עשויה בידי אדם אינה מחיצה. מאי בינייהו? איכא בינייהו דאוקמה בנוד תפוח. למאן דאמר מחיצה עומדת ברוח אינה מחיצה הרי עומדת ברוח, למאן דאמר אינה עשויה בידי אדם הרי עשויה בידי אדם.

כל שלשים יום הרי זה כריתות. ואידך? מכרת כריתות נפקא. ואידך? כרת כריתות לא דרשי. מתני׳ העושה סוכתו בין האילנות והאילנות דפנות לה כשרה. גמ׳ אמר רב אחא בר יעקב. כל מחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה אינה מחיצה. תנן. העושה סוכתו בין האילנות והאילנות דפנות לה כשרה. והא קאזיל ואתי. הכא במאי עסקינן בקשין. והאיכא נופו.
כדי מזיגת כוס יפה. וקתני סיפא. ושאר כל המשקין ברביעית. ורבא לטעמיה, דאמר רבא. כל חמרא דלא דרי על חד תלת מיא לאו חמרא הוא. אמר אביי. שתי תשובות בדבר חדא, דתנן.

ודקאמרת. מים בכד ומצטרפין לענין שבת מידי דחשיב בעינן, והא נמי הא חשיב. תנא. יבש בכזית, דברי רבי נתן. אמר רב יוסף. רבי נתן ורבי יוסי ברבי יהודה אמרו דבר אחד. רבי נתן הא דאמרן, ורבי יוסי ברבי יהודה, דתניא. רבי יהודה אומר. ששה דברים מקולי בית שמאי ומחומרי בית הלל.

הגמיאיני נא מעט מים מכדך. איבעיא להו. גראינין, או גרעינין? אמר רבא בר עולא. ונגרע מערכך. איבעיא להו. אוממות, או עוממות? אמר רב יצחק בר אבדימי. ארזים לא עממהו בגן אלהים. איבעיא להו. מאמצין תנן, או מעמצין.

הני דמכסינן מינייהו מכסיין, והני דלא מכסינן מינייהו מגליין. מאי טעמא גמלא זוטר גנובתיה? משום דאכל כיסי. מאי טעמא תורא אריכא גנובתיה? משום דדייר באגמי, ובעי לכרכושי בקי. מאי טעמא קרנא דקמצא רכיכא? משום דדיירא בחילפי, ואי קשיא נדיא ומתעוורא. דאמר שמואל.

מיתיבי. שמן כדי לסוך אבר קטן, וקטן בן יומו. מאי לאו. אבר קטן דגדול, ואבר גדול של קטן בן יומו. אמרי לך דבי רבי ינאי לא, הכי קאמר. שמן כדי לסוך אבר קטן, של קטן בן יומו. לימא כתנאי? שמן כדי לסוך אבר קטן, וקטן בן יומו דברי רבי שמעון בן אלעזר. רבי נתן אומר. כדי לסוך אבר קטן. מאי לאו בהא קמיפלגי.

דרבי שמעון בן אלעזר סבר אבר קטן של קטן, ורבי נתן סבר אבר קטן דגדול, או אבר גדול דקטן. אבל אבר קטן של קטן בן יומו לא. לא, דכולי עלמא אבר קטן דקטן בן יומו לא, וליתא דרבי ינאי. והכא בהא קמיפלגי. רבי שמעון בן אלעזר סבר. אבר קטן דגדול ואבר גדול דקטן בן יומו כי הדדי נינהו,
בשני, מחשיך עליו ואוכלו, ובא לו. אמאי? נימא.

למעלה מעשרה טפחים עירובו עירוב. למטה מעשרה טפחים אין עירובו עירוב. ואמאי? הכי נמי נימא. הואיל ויכול לנטותו ולהביאו לתוך עשרה. אמר רבי ירמיה. הכא במגדל מסומר עסקינן. רבא אמר. אפילו תימא במגדל שאינו מסומר, והכא במגדל ארוך עסקינן, דאי ממטי ליה פורתא, אזיל חוץ לארבע אמות. היכי דמי?

אפילו גבוה מאה אמה הרי זה עירוב. גמ׳ רמי ליה רב אדא בר מתנא לרבא. תלוש ונעוץ אין. לא תלוש ונעוץ לא. מני? רבנן היא, דאמרי. כל דבר שהוא משום שבות גזרו עליו בין השמשות. והא אמרת רישא רבי.

רבינא אמר. כולה רבי היא, וסיפא גזירה שמא יקטום. ההוא פולמוסא דאתא לנהרדעא. אמר להו רב נחמן. פוקו עבידו כבושי כבשי באגמא, ולמחר ניזיל וניתיב עלויהו. איתיביה רמי בר חמא לרב נחמן, ואמרי לה רב עוקבא בר אבא לרב נחמן. תלוש ונעוץ אין, לא תלוש ולא נעוץ לא. אמר ליה.

אמר רב פפא. קידה לחוד, וקידה לבנה לחוד. מתני׳ נתנו במגדל ואבד המפתח הרי זה עירוב. רבי אליעזר אומר. אם אינו יודע שהמפתח במקומו אינו עירוב. גמ׳ ואמאי? הוא במקום אחד ועירובו במקום אחר הוא. רב ושמואל דאמרי תרוייהו. הכא במגדל של לבנים עסקינן ורבי מאיר היא, דאמר. פוחת לכתחילה ונוטל.
אמר לך רב. מאי פסולין פסולין עד שיפסקו. ושמואל אמר. פסולין לעולם. וכן אמר לוי. פסולין לעולם. וכן אמר רב מתנה אמר שמואל. פסולין לעולם. איכא דאמרי, אמר רב מתנה. בדידי הוה עובדא, ואתאי לקמיה דמר שמואל, ואמר לי. פסולין לעולם. מיתיבי. תלאן, ואחר כך פסק ראשי חוטין שלהן פסולין. ועוד תניא גבי סוכה.

קציצתן זו היא עשייתן, וגבי לולב נמי אמרינן לקיטתן זו היא עשייתן. ומאן דפסיל סבר. לא אמרינן גבי סוכה קציצתן זו היא עשייתן, וגבי לולב נמי לא אמרינן לקיטתן זו היא עשייתן. לא, דכולי עלמא לא אמרינן גבי סוכה קציצתן זו היא עשייתן, והכא במילף לולב מסוכה קמיפלגי.

אגוד כשר, שאינו אגוד פסול. מאי טעמיה דרבי יהודה? יליף לקיחה לקיחה מאגודת אזוב. כתיב התם. ולקחתם אגודת אזוב, וכתיב הכא. ולקחתם לכם ביום הראשון. מה להלן באגודה, אף כאן נמי באגודה. ורבנן. לקיחה מלקיחה לא ילפינן. כמאן אזלא הא דתניא. לולב מצוה לאוגדו, ואם לא אגדו כשר. אי רבי יהודה, כי לא אגדו אמאי כשר?

אלא למאן דאמר סוכות ממש עשו להם, מאי איכא למימר? דתניא. כי בסוכות הושבתי את בני ישראל, ענני כבוד היו, דברי רבי אליעזר. רבי עקיבא אומר. סוכות ממש עשו להם. הניחא לרבי
ונודע לו על קצירה וטחינה של שגגת שבת וזדון מלאכות,

וחזר ונודע לו על קצירה ועל טחינה של זדון שבת ושגגת מלאכות קצירה גוררת קצירה, וטחינה גוררת טחינה. אבל נודע לו על קצירה של זדון שבת ושגגת מלאכות קצירה גוררת קצירה וטחינה שעמה, וטחינה שכנגדה במקומה עומדת. אביי אמר. טחינה נמי גוררת טחינה, שם טחינה אחת היא.

מילתא דפשיטא להו לאביי ורבא מבעיא לרבי זירא. דבעי רבי זירא מרבי אסי, ואמרי לה בעא מיניה רבי ירמיה מרבי זירא. קצר וטחן חצי גרוגרת בשגגת שבת וזדון מלאכות, וחזר וקצר וטחן חצי גרוגרת בזדון שבת ושגגת מלאכות, מהו שיצטרפו? אמר ליה. חלוקין לחטאות, ולא מצטרפין. וכל היכא דחלוקין לחטאות לא מצטרפי? והתנן.

אכל חלב וחלב בהעלם אחד אינו חייב אלא אחת. אכל חלב ודם ונותר ופגול בהעלם אחד חייב על כל אחת ואחת, זה חומר במינין הרבה ממין אחד. וזה חומר במין אחד ממינין הרבה. שאם אכל חצי זית וחזר ואכל חצי זית ממין אחד חייב, משני מינין פטור. והוינן בה. ממין אחד חייב צריכא למימר?

ואמר ריש לקיש משום בר תוטני. הכא במאי עסקינן כגון שאכלו בשני תמחויין, ורבי יהושע היא, דאמר תמחויין מחלקין. מהו דתימא אמר רבי יהושע בין לקולא בין לחומרא קא משמע לן דלקולא לא אמר, לחומרא קאמר. והא הכא דחלוקין לחטאות, וקא מצטרפי. אמר ליה. מר ארישא מתני לה וקשיא ליה. אנן אסיפא מתנינן לה, ולא קשיא לן.
ומוריגי בהמה, ושדרו של דג, ודג מליח שאינו מבושל כל צרכו, והשותה שמרי יין, והמקנח בסיד ובחרסית. והמקנח בצרור שקנח בו חברו, ויש אומרים. אף התולה עצמו בבית הכסא יותר מדאי. לא קשיא. הא דמאריך ותלי, הא דמאריך ולא תלי. כי הא דאמרה ליה ההיא מטרוניתא לרבי יהודה ברבי אלעאי.

והמנהיג עצמו ברבנות. ספר תורה לקרות ואינו קורא, דכתיב. כי הוא חייך וארך ימיך. כוס של ברכה לברך ואינו מברך דכתיב. ואברכה מברכיך. והמנהיג עצמו ברבנות דאמר רבי חמא בר חנינא. מפני מה מת יוסף קודם לאחיו מפני שהנהיג עצמו ברבנות. ואמר רב יהודה אמר רב,

אמר רבי יצחק. אין מעמידין פרנס על הצבור אלא אם כן נמלכים בצבור, שנאמר. ראו קרא ה׳ בשם בצלאל, אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה. משה, הגון עליך בצלאל? אמר לו. רבונו של עולם, אם לפניך הגון לפני לא כל שכן. אמר לו. אף על פי כן, לך אמור להם. הלך ואמר להם לישראל.

הגון עליכם בצלאל? אמרו לו. אם לפני הקדוש ברוך הוא ולפניך הוא הגון, לפנינו לא כל שכן. אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן. בצלאל על שם חכמתו נקרא. בשעה שאמר לו הקדוש ברוך הוא למשה. לך אמור לו לבצלאל עשה לי משכן ארון וכלים. הלך משה והפך ואמר לו. עשה ארון וכלים ומשכן. אמר לו. משה רבינו,

כל חלום, ולא טוות. ואמר רב חסדא. חלמא דלא מפשר כאגרתא דלא מקריא. ואמר רב חסדא. לא חלמא טבא מקיים כוליה ולא חלמא בישא מקיים כוליה. ואמר רב חסדא. חלמא בישא עדיף מחלמא טבא. ואמר רב חסדא. חלמא בישא עציבותיה מסתייה, חלמא טבא חדויה מסתייה. אמר רב יוסף.

ואמר רב חסדא אמר רב ירמיה בר אבא. שלא יבהילוך לא חלומות רעים ולא הרהורים רעים. ונגע לא יקרב באהלך שלא תמצא אשתך ספק נדה בשעה שאתה בא מן הדרך. אלא איהו לא חזי ליה, אחריני חזו ליה. וכי לא חזא איהו, מעליותא הוא? והאמר רבי זעירא.

כל הלן שבעה ימים בלא חלום נקרא רע. שנאמר. ושבע ילין בל יפקד רע. אל תקרי שבע אלא שבע. אלא, הכי קאמר. דחזא ולא ידע מאי חזא. אמר רב הונא בר אמי אמר רבי פדת אמר רבי יוחנן. הרואה חלום ונפשו עגומה, ילך ויפתרנו בפני שלשה. יפתרנו?.

האי מאן דחזא חלמא ולא ידע מאי חזא, ליקום קמי כהני בעידנא דפרסי ידייהו ולימא הכי. רבונו של עולם, אני שלך וחלומותי שלך, חלום חלמתי ואיני יודע מה הוא. בין שחלמתי אני לעצמי ובין שחלמו לי חבירי ובין שחלמתי על אחרים, אם טובים הם חזקם ואמצם כחלומותיו של יוסף.

דלא שלטא ביה עינא בישא, שנאמר. בן פרת יוסף בן פרת עלי עין וגו׳, אל תקרי עלי עין, אלא עולי עין. רבי יוסי ברבי חנינא אמר, מהכא. וידגו לרב בקרב הארץ מה דגים שבים מים מכסים עליהם ואין עין רעה שולטת בהם, אף זרעו של יוסף אין עין רעה שולטת בהם. ואי דחיל מעינא בישא דיליה,

ליחזי אטרפא דנחיריה דשמאליה. פתח אידך ואמר. האי מאן דחליש, יומא קמא לא לגלי, כי היכי דלא לתרע מזליה, מכאן ואילך לגלי. כי הא דרבא, כי הוה חליש, יומא קמא לא מגלי מכאן ואילך אמר ליה לשמעיה. פוק אכריז. רבא חלש. מאן דרחים לי לבעי עלי רחמי, ומאן דסני לי לחדי לי.

עשרים וארבעה פותרי חלומות היו בירושלים, פעם אחת חלמתי חלום והלכתי אצל כולם, ומה שפתר לי זה לא פתר לי זה, וכולם נתקיימו בי. לקיים מה שנאמר. כל החלומות הולכים אחר הפה. אטו כל החלומות הולכים אחר הפה קרא הוא? אין וכדרבי אלעזר. דאמר רבי אלעזר.

אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן. אין מראין לו לאדם אלא מהרהורי לבו. שנאמר. אנת מלכא רעיונך על משכבך סלקו. ואיבעית אימא מהכא. ורעיוני לבבך תנדע. אמר רבא. תדע,

דלא מחוו ליה לאינש לא דקלא דדהבא ולא פילא דעייל בקופא
למחר, טרחנא ואייתינא ליה חמרא, ואבדיל וטעים מידי. לשנה תו איקלע לאתרין,

כשם שאין מקדשין עליו, כך אין מבדילין עליו. איתמר נמי, אמר רב תחליפא בר אבימי אמר שמואל. כשם שאין מקדשין עליו, כך אין מבדילין עליו. לוי שדר ליה לרבי שיכרא בר תליסר מגני, טעמיה הוה בסים טובא, אמר. כגון זה ראוי לקדש עליו ולומר עליו כל שירות ותושבחות שבעולם. בליליא צעריה.

אמר. מיסרן ומפייס. אמר רב יוסף. אדור ברבים דלא אישתי שיכרא. אמר רבא. אישתי מי זוריון ולא אישתי שיכרא. ואמר רבא. תיהוי שקיותיה שיכרא מאן דמקדש אשיכרא. רב, אשכחיה רב הונא דקדיש אשיכרא, אמר ליה. שרי אבא למיקני איסתירי משיכרא. תנו רבנן. אין מקדשין אלא על היין,

אמר רב הונא אמר רב, וכן תני רב גידל דמן נרש. המקדש וטעם מלא לוגמא יצא, ואם לאו לא יצא. אמר רב נחמן בר יצחק. אנא תנינא לה לא גידול בר מנשיא ולא גידול בר מניומי אלא גידול סתמא. למאי נפקא מינה? למירמא דידיה אדידיה. סמוך למנחה. איבעיא להו. סמוך למנחה גדולה תנן,
הא לא קשיא, דתני רבי חייא. נכנסו מים תחת דם. אלא לדידך, הזאה בסיני מי הואי? אמר ליה. מעלה בעלמא. תניא כוותיה דרבי יוחנן, תניא כוותיה דריש לקיש. תניא כוותיה דרבי יוחנן. בזאת יבא אהרן אל הקדש, במה שאמור בענין, מאי היא בענין דמלואים. ומה אמור בענין דמלואים אהרן פירש שבעה ושמש יום אחד,

ומשה מסר לו כל שבעה כדי לחנכו בעבודה. ואף לדורות כהן גדול פורש שבעה ומשמש יום אחד, ושני תלמידי חכמים מתלמידיו של משה לאפוקי צדוקין, מוסרין לו כל שבעה כדי לחנכו בעבודה. מכאן אמרו. שבעת ימים קודם יום הכפורים מפרישין כהן גדול מביתו ללשכת פרהדרין. וכשם שמפרישין כהן גדול,

דאמר בששה בחודש ניתנה תורה, הלכך זה היה מעשה אחר עשרת הדברות. וישכון כבוד ה׳ על הר סיני ויכסהו הענן ששת ימים למשה, ויקרא אל משה ביום השביעי לקבולי שאר תורה. דאי סלקא דעתך וישכון כבוד ה׳ מראש חודש, ויכסהו הענן להר ויקרא אל משה ביום השביעי לקבולי עשרת הדברות, הא קבילו להו מששה, והא אסתלק ענן מששה.

אלא לרבי יוסי הגלילי, דאמר. ששה דפרישה וארבעין דהר, עד עשרין ותלת בתמוז לא אתבור לוחות. אמר לך רבי יוסי הגלילי. ארבעין דהר בהדי ששה דפרישה. אמר מר. ויקרא אל משה משה וכל ישראל עומדין, מסייע ליה לרבי אלעזר.

דאמר רבי אלעזר. ויקרא אל משה משה וכל ישראל עומדין, ולא בא הכתוב אלא לחלק לו כבוד למשה. מיתיבי. קול לו, קול אליו משה שמע וכל ישראל לא שמעו. לא קשיא. הא בסיני, הא באהל מועד. ואי בעית אימא, לא קשיא. הא בקריאה, הא בדבור. רבי זריקא רמי קראי קמיה דרבי אלעזר,

מה להלן שביל, דכתיב. והמים להם חומה, אף כאן שביל. ויקרא אל משה וידבר, למה הקדים קריאה לדיבור? לימדה תורה דרך ארץ, שלא יאמר אדם דבר לחבירו אלא אם כן קורהו. מסייע ליה לרבי חנינא. דאמר רבי חנינא. לא יאמר אדם דבר לחבירו אלא אם כן קורהו. לאמר,
תנו רבנן. מחצלת של שיפה ושל גמי, גדולה מסככין בה, קטנה אין מסככין בה. של קנים ושל חילת, גדולה מסככין בה, ארוגה אין מסככין בה. רבי ישמעאל ברבי יוסי אומר משום אביו. אחת זו ואחת זו מסככין בה. וכן היה רבי דוסא אומר כדבריו. תנן התם. כל החוצלות מטמאין טמא מת, דברי רבי דוסא.

חזו לנזיאתא. איכא דאמרי. בשלמא למאן דאמר מחצלות ממש, של שעם ושל גמי חזו לנזיאתא, של שק ושל ספירא חזו לפרסי ונפוותא. אלא למאן דאמר מרזובלי, בשלמא של שק ושל ספירא חזו לגולקי וצני, אלא של שעם ושל גמי למאי חזו? חזו לכינתא דפירי.

וכן סואר של קורות מאהיל על הטומאה. רבי יהודה אומר. כל אהל שאינו עשוי בידי אדם אינו אהל. מאי טעמא דרבי יהודה? יליף אהל אהל ממשכן. כתיב הכא. זאת התורה אדם כי ימות באהל, וכתיב התם. ויפרש את האהל על המשכן, מה להלן בידי אדם, אף כאן בידי אדם. ורבנן. אהל אהל ריבה.
לששון ולשמחה. קרי להו צום, וקרי להו ששון ושמחה. בזמן שיש שלום יהיו לששון ולשמחה, אין שלום צום. אמר רב פפא, הכי קאמר. בזמן שיש שלום יהיו לששון ולשמחה, יש שמד צום, אין שמד ואין שלום רצו מתענין, רצו אין מתענין. אי הכי, תשעה באב נמי? אמר רב פפא.

שאני תשעה באב, הואיל והוכפלו בו צרות. דאמר מר. בתשעה באב חרב הבית בראשונה ובשניה, ונלכדה ביתר, ונחרשה העיר. תניא אמר רבי שמעון. ארבעה דברים היה רבי עקיבא דורש, ואני אין דורש כמותו. צום הרביעי זה תשעה בתמוז שבו הובקעה העיר, שנאמר. ברביעי בתשעה לחדש ויחזק הרעב בעיר ולא היה לחם לעם הארץ ותבקע העיר. ואמאי קרי ליה רביעי רביעי לחדשים.

אין שלום צום. והנך נמי כי הני. רבי יוחנן ורבי יהושע בן לוי אמרי. לא בטלה מגילת תענית הני הוא דתלינהו רחמנא בבנין בית המקדש, אבל הנך כדקיימי קיימי. מתיב רב כהנא. מעשה וגזרו תענית בחנוכה בלוד, וירד רבי אליעזר ורחץ, ורבי יהושע וסיפר. ואמרו להם. צאו והתענו על מה שהתעניתם. אמר רב

וכך היו כותבים. בשנת כך וכך ליוחנן כהן גדול לאל עליון. וכששמעו חכמים בדבר, אמרו. למחר זה פורע את חובו ונמצא שטר מוטל באשפה, וביטלום, ואותו היום עשאוהו יום טוב. ואי סלקא דעתך בטלה מגילת תענית קמייתא בטול, אחרנייתא מוסיפין?. הכא במאי עסקינן, בזמן שבית המקדש
ואחר כך ראה, וכן שומרת יום כנגד יום ששחטו וזרקו עליה בשני שלה, ואחר כך ראתה הרי אלו מטמאין משכב ומושב למפרע, ופטורים מלעשות פסח שני. אמרי. מאי, למפרע מדרבנן. ואף רבי אושעיא סבר מטמא למפרע מדרבנן. דתניא, רבי אושעיא אומר.

אבל נודע לו לפני זריקה לא מרצה. מיתיבי. המוצא מת מושכב לרחבו של דרך, לתרומה טמא. לנזיר ועושה פסח טהור. וכל טמא וטהור להבא הוא. אלא אי איתמר, הכי איתמר. אמר מר בר רב אשי. לא תימא נודע לו לאחר זריקה הוא דמרצה, אבל נודע לו לפני זריקה לא מרצה,

אלא אפילו נודע לו לפני זריקה מרצה. גופא. המוצא מת מושכב לרחבו של דרך, לתרומה טמא, לנזיר ועושה פסח טהור. במה דברים אמורים שאין לו מקום לעבור. אבל יש מקום לעבור אף לתרומה טהור. במה דברים אמורים שמצאו שלם. אבל משובר ומפורק טהור, שמא בין הפרקים עבר.

ובקבר, אפילו משובר ומפורק טמא, מפני שהקבר מצרפו. במה דברים אמורים במהלך ברגליו, אבל טעון או רכוב טמא, לפי שמהלך ברגליו אפשר שלא יגע ולא יאהיל, אבל טעון או רכוב אי אפשר שלא יגע ולא יאהיל. במה דברים אמורים בטומאת התהום, אבל בטומאה ידועה טמא.

ואי זה היא טומאת התהום כל שלא הכיר בה אחד בסוף העולם. אבל הכיר בה אחד בסוף העולם אין זה טומאת התהום. מצאו טמון בתבן, בעפר, ובצרורות הרי זה טומאת התהום. במים, באפילה, בנקיקי הסלעים אין זה טומאת התהום. ולא אמרו טומאת התהום אלא למת בלבד.

מתני׳ נטמא שלם או רובו שורפין אותו לפני הבירה מעצי המערכה. נטמא מיעוטו והנותר שורפין אותו בחצרותיהן או על גגותיהן מעצי עצמן. הציקנין שורפין אותו לפני הבירה בשביל ליהנות מעצי המערכה. גמ׳