portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אמר רבא. שאני חדש, מתוך שלא התרת לו אלא על ידי קטוף, הוא זכור. אמר ליה אביי. תינח בשעת קטיפה, טחינה והרקדה מאי איכא למימר? הא לא קשיא. טחינה ברחיא דיד, הרקדה על גבי נפה. אלא הא דתנן. קוצרין בית השלחים ושבעמקים, אבל לא גודשין. ואוקימנא כרבי יהודה, מאי איכא למימר. אלא אמר אביי.

ואפילו היא של חרס. ורבי יהודה מתיר. התם, משום חומרא דשבת מבדל בדילי. ורמי דשבת אשבת, דתניא. חבל דלי שנפסק, לא יהא קושרו אלא עונבו. רבי יהודה אומר. כורך עליו פונדא או פסקיא, ובלבד שלא יענבנו. קשיא דרבי יהודה אדרבי יהודה, קשיא דרבנן אדרבנן. דרבנן אדרבנן לא קשיא.

שמן בשמן מיחלף, עניבה בקשירה לא מיחלף. דרבי יהודה אדרבי יהודה לא קשיא. טעמא דרבי יהודה לאו משום דגזר עניבה אטו קשירה, אלא משום דקסבר עניבה גופה קשירה היא. ורמי רבנן אדרבנן, דתנן. קושרין דלי בפסקיא אבל לא בחבל, ורבי יהודה מתיר. חבל דמאי? אילימא חבל דעלמא, ורבי יהודה מתיר?

קשר של קיימא הוא, דודאי אתי לבטולי. אלא פשיטא דגרדי. וגזרו רבנן חבל דגרדי אטו חבל דעלמא? אין, חבל בחבל מיחלף, עניבה בקשירה לא מיחלפא. וכל היכא דבדיל מיניה לא גזר רבי יהודה? והתניא. בכור שאחזו דם, אפילו הוא מת אין מקיזין לו דם, דברי רבי יהודה.

וחכמים אומרים. יקיז, ובלבד שלא יטיל בו מום. התם, מתוך שאדם בהול על ממונו, אמרינן. אי שרית ליה במקום שאין עושין בו מום אתי למעבד במקום שעושין בו מום. ורבנן כל שכן דאי לא שרית ליה כלל אתי למעבד. ומי אמרינן לרבי יהודה אדם בהול על ממונו?

והתנן, רבי יהודה אומר. אין (מקדרין) הבהמה ביום טוב מפני שהוא עושה חבורה, אבל מקרצפין. וחכמים אומרים. אין מקדרין, אף אין מקרצפין. ותניא. איזהו קידור ואיזהו קרצוף? קידור קטנים, ועושין חבורה. קרצוף גדולים, ואין עושין חבורה. התם, דאי שביק ליה מיית,

ואחד אומר בחמש עדותן בטלה, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. עדותן קיימת. אחד אומר בחמש, ואחד אומר בשבע עדותן בטלה. שבחמש חמה במזרח, ובשבע חמה במערב. אמר אביי. כשתמצא לומר, לדברי רבי מאיר אין אדם טועה ולא כלום. לדברי רבי יהודה אדם טועה חצי שעה. לדברי רבי מאיר אין אדם טועה ולא כלום.

מעשה כי הוה, בפלגא דארבע הוה, והאי דקאמר שלש בסוף שלש, וקטעי פלגא דשעתא לקמיה. והאי דקאמר חמש בתחלת חמש, וקטעי פלגא דשעתא לאחוריה. איכא דאמרי, אמר אביי. כשתמצא לומר, לדברי רבי מאיר אדם טועה משהו. לדברי רבי יהודה אדם טועה שעה ומשהו. לדברי רבי מאיר אדם טועה משהו. מעשה כי
עבודה זרה דלא ממיסה בעי שחיקה. חמץ דממיס לא בעי פירור. תניא כוותיה דרבה, תניא כוותיה דרב יוסף. תניא כוותיה דרבה. היה מהלך במדבר מפרר וזורה לרוח. היה מהלך בספינה מפרר ומטיל לים. תניא כוותיה דרב יוסף. היה מהלך במדבר שוחק וזורה לרוח.

היה מהלך בספינה שוחק ומטיל לים. שחיקה קשיא לרבה, פירור קשיא לרב יוסף. שחיקה לרבה לא קשיא. הא לים המלח, הא לשאר נהרות. פירור לרב יוסף לא קשיא. הא בחיטי, הא בנהמא. מתני׳ חמץ של גוי שעבר עליו הפסח מותר בהנאה, ושל ישראל אסור בהנאה, שנאמר. לא יראה לך שאור.

לא תאכל עליו חמץ, דברי רבי יהודה. אמר לו רבי שמעון. וכי אפשר לומר כן? והלא כבר נאמר לא תאכל עליו חמץ שבעת ימים תאכל עליו מצות. אם כן, מה תלמוד לומר לא תאכל עליו חמץ? בשעה שישנו בקום אכול מצה ישנו בבל תאכל חמץ, ובשעה שאינו בקום אכול מצה אינו בבל תאכל חמץ. מאי טעמא דרבי יהודה? תלתא קראי כתיבי.

לא יאכל חמץ, וכל מחמצת לא תאכלו, לא תאכל עליו חמץ. חד לפני זמנו, וחד לאחר זמנו, וחד לתוך זמנו. ורבי שמעון. חד לתוך זמנו. וכל מחמצת מבעי ליה לכדתניא. אין לי אלא שנתחמץ מאליו. מחמת דבר אחר מנין? תלמוד לומר. כל מחמצת לא תאכלו.

אבל אוכל הוא במצה ובמרור. ורבי יהודה. כתיב בהאי וכתיב בהאי.
אלא דקיימא לן דרך רשות הרבים שש עשרה אמה, אנן דגמרינן לה ממשכן דמשכן חמיסרי הואי. אמתא יתירא הואי דהוה קאי בן לוי, דכי משתלפי קרשים הוה נקיט להו. מתני׳ חולית הבור והסלע שהן גבוהין עשרה ורחבן ארבעה, הנוטל מהן והנותן על גבן חייב, פחות מכן פטור. גמ׳ למה לי למיתני חולית הבור והסלע?

עמוד ברשות הרבים גבוה עשרה ורחב ארבעה, וזרק ונח על גביו מהו? מי אמרינן. הרי עקירה באיסור, הרי הנחה באיסור. או דילמא. כיון דממקום פטור קאתיא לא. אמר ליה. מתניתין היא. אתא שייליה לרב יוסף, אמר ליה. מתניתין היא. אתא שייליה לאביי, אמר ליה. מתניתין היא. אמר להו. כולכו ברוקא דהדדי תפיתו. אמרו ליה. ואת לא תסברא?

לאחרים עושה מחיצה, לעצמו לא כל שכן?. בעי רבי יוחנן בור תשעה ועקר ממנה חוליא והשלימה לעשרה מהו? עקירת חפץ ועשיית מחיצה בהדי הדדי , מיחייב או לא מיחייב? ואם תימצי לומר כיון דלא הוי מחיצה עשרה מעיקרא לא מיחייב.

בור עשרה ונתן לתוכה חוליא ומיעטה, מהו? הנחת חפץ וסילוק מחיצה בהדי הדדי , מיחייב או לא מיחייב. תיפשוט ליה מדידיה, דתנן. הזורק ארבע אמות בכותל, למעלה מעשרה טפחים כזורק באויר. למטה מעשרה כזורק בארץ, והזורק בארץ ארבע אמות חייב. והוינן בה.

היינו דרבי יוחנן. כי קמיבעיא ליה לרבא כגון דזרק דף וחפץ על גביו, מאי? כיון דבהדי הדדי קאתו כהנחת חפץ ועשיית מחיצה דמי, או דילמא. כיון דלא אפשר דלא מידלי פורתא והדר נייח,
לפי שנאמר. לא תאחר לשלמו, שומע אני אף מאחר נדרו בבל ירצה, תלמוד לומר. אותו אותו בלא ירצה, ואין מאחר נדרו בלא ירצה, אלא. בך חטא ולא באשתך חטא.

אם אין לך לשלם למה יקח משכבך מתחתיך, אימא בהאי עון דבל תאחר נמי אשתו מתה, קא משמע לן. תנו רבנן. מוצא שפתיך זו מצות עשה, תשמור זו מצות לא תעשה, ועשית אזהרה לבית דין שיעשוך, כאשר נדרת זה נדר, לה׳ אלהיך אלו חטאות ואשמות עולות ושלמים, נדבה כמשמעו, אשר דברת אלו קדשי בדק הבית, בפיך זו צדקה.

אמר מר. מוצא שפתיך זו מצות עשה. למה לי? מובאת שמה ... והבאתם שמה נפקא. תשמור זו מצות לא תעשה. למה לי? מלא תאחר לשלמו נפקא. ועשית אזהרה לבית דין שיעשוך. למה לי? מיקריב אותו נפקא, דתניא. יקריב אותו מלמד שכופין אותו. יכול בעל כרחו תלמוד לומר. לרצונו, הא כיצד? כופין אותו עד שיאמר רוצה אני.

חד, דאמר ולא אפריש, וחד, אפריש ולא אקריב. וצריכא, דאי אשמעינן אמר ולא אפריש, משום דלא קיימיה לדיבוריה, אבל אפריש ולא אקריב, אימא. כל היכא דאיתיה בי גזא דרחמנא איתיה. צריכא. ואי אשמעינן אפריש ולא אקריב, דקא משהי ליה גביה, אבל אמר ולא אפריש, אימא דיבורא לא כלום הוא. צריכא.

ומי מצית אמרת דאמר ולא אפריש? והא נדבה כתיבא, ותנן. אי זהו נדר האומר. הרי עלי עולה. ואי זו היא נדבה האומר. הרי זו עולה. ומה בין נדר לנדבה? נדר, מת או נגנב חייב באחריותו. נדבה, מתה או נגנבה אינו חייב באחריותה. אמר רבא. משכחת לה, כגון דאמר. הרי עלי עולה על מנת שאיני חייב באחריותה. בפיך זו צדקה.

ואכלנו ולדה שלמים בחג. בשלמא בפסח לא אקרבוה, אימור דמחוסר זמן הוה. אלא ולדה בעצרת היכי משהי לה ועברי עליה בעשה. אמר רב זביד משמיה דרבא. כגון שהיה חולה בעצרת. רב אשי אמר. מאי ואכלנו ולדה שלמים בחג דקתני חג השבועות. ואידך. כל היכא דתני פסח, תני עצרת.

משעה שנראה להרצאה. ולא פליגי. הא בתם, הא בבעל מום. בעל
לפיכך, מביא הקדוש ברוך הוא עליהן שלש פורעניות כנגד שלש עבירות שבידם, שנאמר. לכן בגללכם ציון שדה תחרש וירושלים עיין תהיה והר הבית לבמות יער. ואין הקדוש ברוך הוא משרה שכינתו על ישראל עד שיכלו שופטים ושוטרים רעים מישראל, שנאמר. ואשיבה ידי עליך ואצרוף כבור סיגיך ואסירה

כל בדיליך. ואשיבה שופטיך כבראשונה ויועציך כבתחלה וגו׳. אמר עולא. אין ירושלים נפדית אלא בצדקה, שנאמר. ציון במשפט תפדה ושביה בצדקה. אמר רב פפא. אי בטלי יהירי בטלי אמגושי. אי בטלי דייני בטלי גזירפטי. אי בטלי יהירי בטלי אמגושי דכתיב. ואצרוף כבור סיגיך.

ואמר רבי מלאי משום רבי יצחק מגדלאה. מיום שפירש יוסף מאחיו לא טעם טעם יין, דכתיב. ולקדקד נזיר אחיו. רבי יוסי ברבי חנינא אמר. אף הן לא טעמו טעם יין, דכתיב. וישתו וישכרו עמו, מכלל דעד האידנא לא הוה שיכרות. ואידך, שיכרות הוא דלא הוה, שתיה מיהא הוה. ואמר רבי מלאי. בשכר וראך

כשותא בכרמא עירבובא. ולישלח להו כדרבי טרפון? דתניא. כשות, רבי טרפון אומר. אין כלאים בכרם. וחכמים אומרים. כלאים בכרם. וקיימא לן. כל המיקל בארץ, הלכה כמותו בחוץ לארץ. לפי שאינן בני תורה. מכריז רב. האי מאן דבעי למיזרע כשותא בכרמא ליזרע. רב עמרם חסידא מנגיד עילויה.

וליתן ליה לגדול גוי. אתי לאיחלופי בישראל. מת שלח להו. מת לא יתעסקו בו לא יהודאין ולא ארמאין, לא ביום טוב ראשון ולא ביום טוב שני. איני?. והאמר רבי יהודה בר שילת אמר רבי אסי. עובדא הוה בבי כנישתא דמעון ביום טוב הסמוך לשבת, ולא ידענא אי מלפניה אי מלאחריה,

ואתו לקמיה דרבי יוחנן, ואמר להו. יתעסקון ביה עממין. ואמר רבא. מת ביום טוב ראשון יתעסקו בו עממין, ביום טוב שני יתעסקו בו ישראל, ואפילו ביום טוב שני של ראש השנה. מה שאין כן בביצה. לפי שאינן בני תורה. אמר רבי אבין בר רב הונא אמר רב חמא בר גוריא.

חזי מר האי צורבא מרבנן ורב הונא בן רבי חיון שמיה, ואמרי לה רב הונא ברבי חלוון שמיה, דשקל ברא דתומא ומנח בברזא דדנא, ואמר. לאצנועיה קמיכוינא. ואזיל ונאים במברא, ועבר להך גיסא וסייר פירי, ואמר. אנא למינם קמיכוינא. אמר להו. הערמה קאמרת? הערמה בדרבנן היא,
ומתחילין בערמת התבן, אבל לא בעצים שבמוקצה. גמ׳ תנא. אם אי אפשר לשנות מותר. אתקין רבא במחוזא. דדרו בדוחקא לדרו ברגלא. דדרו ברגלא לדרו באגרא. דדרו באגרא לדרו באכפא. דדרו באכפא נפרוס סודרא עלויה,

ואם לא אפשר שרי. דאמר מר. אם אי אפשר לשנות מותר. אמר ליה רב חנן בר רבא לרב אשי. אמור רבנן כמה דאפשר לשנויי משנינן ביומא טבא. והא הני נשי דקא מליין חצבייהו מיא ביומא טבא, ולא קא משניין, ולא אמרינן להו ולא מידי. אמר ליה. משום דלא אפשר. היכא ליעבד?

אלא. הנח להם לישראל, מוטב שיהיו שוגגין ואל יהיו מזידין. הכא נמי. הנח להם לישראל, מוטב שיהיו שוגגין ואל יהיו מזידין. והני מילי בדרבנן, אבל בדאורייתא לא. ולא היא, לא שנא בדאורייתא ולא שנא בדרבנן, לא אמרינן להו ולא מידי, דהא תוספת יום הכפורים דאורייתא הוא, ואכלי ושתו עד שחשכה, ולא אמרינן להו ולא מידי.

מתני׳ אין נוטלין עצים מן הסוכה, אלא מן הסמוך לה. גמ׳ מאי שנא מן הסוכה דלא דקא סתר אהלא, מן הסמוך לה נמי קא סתר אהלא? אמר רב יהודה אמר שמואל. מאי סמוך סמוך לדפנות. רב מנשיא אמר. אפילו תימא בשאין סמוך לדפנות,

ומי מהני בה תנאי? והאמר רב ששת משום רבי עקיבא. מנין לעצי סוכה שאסורין כל שבעה שנאמר. חג הסוכות שבעת ימים לה׳, ותניא, רבי יהודה בן בתירא אומר. מנין שכשם שחל שם שמים על החגיגה, כך חל שם שמים על הסוכה תלמוד לומר. חג הסוכות שבעת ימים לה׳, מה חג לה׳ אף סוכה לה׳.

ותלה בה אגוזים שקדים אפרסקים ורמונים ופרכילי ענבים, יינות שמנים וסלתות ועטרות שבלים אסור להסתפק מהן עד מוצאי יום טוב האחרון של חג. ואם התנה עליהם הכל לפי תנאו. אביי ורבא דאמרי תרוייהו. באומר איני בודל מהם כל בין השמשות, דלא חלה קדושה עלייהו. אבל עצי סוכה, דחלה קדושה עלייהו
טעמא דאמר הבו ליה ולנסיב, אבל אי אמר לנסיב והבו ליה, אי נסיב שקיל, ואי לא נסיב לא שקיל. יתיב מרימר וקאמר להא שמעתא משמיה דנפשיה. אמר ליה רבינא למרימר. אתון הכי מתניתו לה, אנן כדבעא מיניה ריש לקיש מרבי יוחנן מתנינן לה. תני תנא קמיה דרבי יצחק בר אבא. ויקרב את העולה ויעשה כמשפט,

למד על עולת חובה שטעונה סמיכה. אמר ליה. דאמר לך מני בית שמאי היא, דלא גמרי שלמי חובה משלמי נדבה. דאי בית הלל, כיון דגמרי שלמי חובה משלמי נדבה, עולת חובה נמי לא תבעי קרא, דגמרי מעולת נדבה. וממאי דבית הלל שלמי חובה משלמי נדבה גמרי? דלמא מעולת חובה גמרי, ועולת חובה גופא בעיא קרא.

מאי שנא משלמי נדבה דלא גמרי שכן מצויין. מעולת חובה נמי לא גמרי שכן כליל. (אלא) אתיא מבינייא. וסברי בית שמאי שלמי חובה לא בעו סמיכה? והתניא, אמר רבי יוסי. לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על הסמיכה עצמה שצריך. על מה נחלקו, על תכף לסמיכה שחיטה. שבית שמאי אומרים. אינו צריך. ובית הלל אומרים. צריך.

הוא דאמר כי האי תנא, דתניא. אמר רבי יוסי ברבי יהודה. לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על תכף לסמיכה שחיטה שצריך, על מה נחלקו על הסמיכה עצמה, שבית שמאי אומרים. אינו צריך, ובית הלל אומרים. צריך. תנו רבנן. מעשה בהלל הזקן שהביא עולתו לעזרה לסמוך עליה ביום טוב.

חברו עליו תלמידי שמאי הזקן, אמרו לו. מה טיבה של בהמה זו? אמר להם. נקבה היא, ולזבחי שלמים הבאתיה. כשכש להם בזנבה, והלכו להם. ואותו היום גברה ידם של בית שמאי על בית הלל, ובקשו לקבוע הלכה כמותן. והיה שם זקן אחד מתלמידי שמאי הזקן, ובבא בן בוטא שמו,

שהיה יודע שהלכה כבית הלל, ושלח והביא כל צאן קדר שבירושלים והעמידן בעזרה, ואמר. כל מי שרוצה לסמוך יבא ויסמוך, ואותו היום גברה ידן של בית הלל וקבעו הלכה כמותן, ולא היה שם אדם שערער בדבר כלום.

דתנן. עבר הרגל ולא חג אינו חייב באחריותו. אמרו להם בית שמאי, והלא כבר נאמר. לכם ולא לגבוה. אמרו להם בית הלל, והלא כבר נאמר. לה׳ כל דלה׳. אם כן, מה תלמוד לומר לכם, לכם ולא לגוים, לכם ולא לכלבים. אבא שאול אומרה בלשון אחרת. ומה במקום שכירתך סתומה כירת רבך פתוחה,

ואיבעית אימא. שאני שבות שבת משבות יום טוב.
ולא נולד בין השמשות דוחה את השבת. ערלתו ודאי דוחה את השבת, ולא נולד כשהוא מהול דוחה את השבת. שבית שמאי אומרים. צריך להטיף ממנו דם ברית, ובית הלל אומרים. אינו צריך. אמר רבי שמעון בן אלעזר. לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על נולד כשהוא מהול שצריך להטיף ממנו דם ברית, מפני שערלה כבושה היא.

אמר מר. ולא ספק דוחה את השבת. לאתויי מאי? לאתויי הא דתנו רבנן. בן שבעה, מחללין עליו את השבת. ובן שמונה, אין מחללין עליו את השבת. ספק בן שבעה ספק בן שמונה אין מחללין עליו את השבת. בן שמונה הרי הוא כאבן, ואסור לטלטלו. אבל אמו שוחה ומניקתו מפני הסכנה.

דאיתמר, רבה אמר. חיישינן שמא ערלה כבושה היא. רב יוסף אמר. ודאי ערלה כבושה היא. אמר רב יוסף. מנא אמינא לה דתניא, רבי אליעזר הקפר אומר. לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על נולד כשהוא מהול שצריך להטיף ממנו דם ברית, על מה נחלקו לחלל עליו את השבת. בית שמאי אומרים מחללין עליו את השבת, ובית הלל אומרים. אין מחללין עליו את השבת.

כתנאי. יש יליד בית שנימול לאחד ויש יליד בית שנימול לשמנה, יש מקנת כסף שנימול לאחד ויש מקנת כסף שנימול לשמנה. יש מקנת כסף שנימול לאחד ויש מקנת כסף שנימול לשמונה, כיצד? לקח שפחה מעוברת ואחר כך ילדה זהו מקנת כסף הנימול לשמונה. לקח שפחה וולדה עמה זו היא מקנת כסף שנימול לאחד.

דאף על גב דאין אמו טמאה לידה, נימול לשמנה. אמר רבא. בשלמא לרבי חמא, משכחת לה יליד בית נימול לאחד, יליד בית נימול לשמונה, מקנת כסף נימול לאחד ומקנת כסף נימול לשמונה. ילדה ואחר כך הטבילה זהו יליד בית שנימול לאחד. הטבילה ואחר כך ילדה זהו יליד בית שנימול לשמונה.
אמר לעבדיו. תנו מכס למוכסים. אמרו לו. והלא כל המכס כולו שלך הוא? אמר להם. ממני ילמדו כל עוברי דרכים ולא יבריחו עצמן מן המכס.

הלכך לגזזוה אינהו, כי היכי דליהוו יאוש בעלים בידייהו דידהו ושינוי הרשות בידייכו. סוף סוף כי גזזו אוונכרי, ליהוי יאוש בעלים בידייהו ושינוי הרשות בידן. לא צריכא, בהושענא דאוונכרי גופייהו. וליקניוה בשינוי מעשה. קא סבר לולב אין צריך אגד. ואם תמצי לומר לולב צריך אגד, שינוי החוזר לברייתו הוא,

ושינוי החוזר
כי בענן אראה על הכפורת מלמד שיתקן מבחוץ ויכניס. אמרו להם חכמים,

תלמוד לומר. וכסה. אמר ליה אביי. והא איפכא תניא. דתניא. נתן בה עיקר מעלה עשן, היה מתמר ועולה כמקל עד שמגיע לשמי קורה. כיון שהגיע לשמי קורה, ממשמש ויורד בכותלים עד שנתמלא הבית עשן, שנאמר. והבית ימלא עשן. אלא אמר אביי, הכי קאמר. אין לי אלא עיקר מעלה עשן, עלה מעלה עשן מניין?

תלמוד לומר. וכסה. רב ששת אמר. אין לי אלא אהל מועד שבמדבר. שילה ובית עולמים מניין? תלמוד לומר. וכסה. האי, מוכן יעשה לאהל מועד השוכן אתם נפקא. אלא הכי קאמר. אין לי אלא ביום הכפורים. בשאר ימות השנה מניין? תלמוד לומר. וכסה. רב אשי אמר. חד למצוה, וחד לעכב.

ויבא שלמה לבמה אשר בגבעון ירושלם, וכי מה ענין גבעון אצל ירושלים? אלא. מקיש יציאתו מגבעון לירושלים, לביאתו מירושלים לגבעון. מה ביאתו מירושלים לגבעון פניו כלפי במה, כדרך ביאתו, אף יציאתו מגבעון לירושלים פניו כלפי במה, כדרך ביאתו. וכן כהנים בעבודתן, ולוים בדוכנן,

וישראל במעמדן, כשהן נפטרין לא היו מחזירין פניהן והולכין, אלא מצדדין פניהן והולכין. וכן תלמיד הנפטר מרבו לא יחזיר פניו וילך, אלא מצדד פניו והולך. כי הא דרבי אלעזר כד הוה מיפטר מיניה דרבי יוחנן, כד הוה בעי רבי יוחנן לסגויי, הוה גחין קאי רבי אלעזר אדוכתיה עד דהוה מיכסי רבי יוחנן מיניה.

וכד הוה בעי רבי אלעזר לסגויי, הוה קא אזיל לאחוריה עד דמכסי מיניה דרבי יוחנן. רבא כד הוה מיפטר מיניה דרב יוסף, הוה אזיל לאחוריה עד דמנגפן כרעיה ומתווסן אסקופתא דבי רב יוסף דמא. אמרו ליה לרב יוסף. הכי עביד רבא.

תניא נמי הכי. המתפלל, צריך שיפסיע שלש פסיעות לאחוריו ואחר כך יתן שלום, ואם לא עשה כן ראוי לו שלא התפלל. ומשום שמעיה אמרו. שנותן שלום לימין, ואחר כך לשמאל, שנאמר. מימינו אש דת למו, ואומר. יפול מצדך אלף ורבבה מימינך. מאי ואומר?

וכי תימא אורחא דמילתא היא למיתב בימין, תא שמע. יפול מצדך אלף ורבבה מימינך. רבא חזייה לאביי דיהיב שלמא לימינא ברישא אמר ליה. מי סברת לימין דידך? לשמאל דידך קא אמינא, דהוי ימינו של הקדוש ברוך הוא. אמר רב חייא בריה דרב הונא. חזינא להו לאביי ורבא דפסעי להו שלש פסיעות בכריעה אחת.

ומתפלל תפלה קצרה בבית החיצון. מאי מצלי? רבא בר רב אדא ורבין בר רב אדא תרוייהו משמיה דרב אמרי. יהי רצון מלפניך ה׳ אלהינו שתהא שנה זו גשומה ושחונה. שחונה מעליותא היא?. אלא אימא. אם שחונה תהא גשומה. רב אחא בריה דרבא מסיים בה משמיה דרב יהודה.

אמרו לו. אל תהי רגיל לעשות כן, שהרי שנינו. לא היה מאריך בתפלתו כדי שלא להבעית את ישראל. מתני׳ משניטל ארון, אבן היתה שם מימות נביאים ראשונים, ושתייה היתה נקראת, גבוהה מן הארץ שלש אצבעות ועליה היה נותן. נטל את הדם ממי שהיה ממרס בו,
רבי חנניא בן עקביא, (דתנן) רבי חנניא בן עקביא אומר.

עד כאן לא קאמר רבי יהודה התם, אלא דאמר. גוד אחית מחיצתא, אבל כוף וגוד לא. ועד כאן לא קאמר רבי חנניא בן עקביא התם, אלא בימה של טבריא, הואיל ויש לה אוגנים, ועיירות וקרפיפות מקיפות אותה, אבל בשאר מימות לא. אמר אביי. ולדברי רבי חנניא בן עקביא, היתה סמוכה

ואלא הא דתניא, רבי חנניא בן עקביא אומר. גזוזטרא שיש בה ארבע אמות על ארבע אמות חוקק בה ארבעה על ארבעה וממלא, היכי משכחת לה? דעבידא כי אסיתא. מתני׳ אמת המים שהיא עוברת בחצר אין ממלאין הימנה בשבת, אלא אם כן עשו לה מחיצה גבוה עשרה טפחים בכניסה וביציאה. רבי יהודה אומר.

כותל שעל גבה תידון משום מחיצה. אמר רבי יהודה. מעשה באמה של אבל, שהיו ממלאין ממנה על פי זקנים בשבת. אמרו לו. מפני שלא היה בה כשיעור. גמ׳ תנו רבנן. עשו לה בכניסה ולא עשו לה ביציאה, עשו לה ביציאה ולא עשו לה בכניסה אין ממלאין הימנה בשבת,

נפרץ הכותל, עד עשר אמות מערבין שנים, ואם רצו מערבין אחד, מפני שהוא כפתח. יותר מכאן מערבין אחד ואין מערבין שנים. והוינן בה. אין בו ארבעה מאי? אמר רב. אויר שתי רשויות שולטת בו, ולא יזיז בו מלא נימא. ורבי יוחנן אמר. אלו מעלין מכאן ואוכלין, ואלו מעלין מכאן ואוכלין. ואזדא רבי יוחנן לטעמיה,

אין חורין לכרמלית. רב אשי אמר. אפילו תימא יש חורין לכרמלית הני מילי בסמוכה. הכא, במופלגת. רבינא אמר. כגון דעבד לה ניפקי אפומה. ואזדו רבנן לטעמייהו, ורבי שמעון בן גמליאל לטעמיה. מתני׳ גזוזטרא שהיא למעלה מן המים אין ממלאין הימנה בשבת אלא אם כן עשו לה מחיצה גבוהה עשרה טפחים,

וטומנין בעצה מאי היא, דתניא. השכים להביא פסולת, אם בשביל שיש עליו טל הרי הוא בכי יותן, ואם בשביל שלא יבטל ממלאכתו אינו בכי יותן. וסתם אנשי טבריא כמי שלא יבטל ממלאכתו דמי. ומסתפגין באלונטית מאי היא, דתניא.
מנין ללשון נוטריקון מן התורה, שנאמר. כי אב המון גוים נתתיך אב נתתיך לאומות, בחור נתתיך באומות, המון חביב נתתיך באומות, מלך נתתיך לאומות,

כרמל כר מלא. רב אחא בר יעקב אמר. והוא קללני קללה נמרצת, נוטריקון. נואף הוא, מואבי הוא, רוצח הוא, צורר הוא, תועבה הוא. רב נחמן בר יצחק אמר. מה נדבר ומה נצטדק נכונים אנחנו, צדיקים אנחנו, טהורים אנחנו, דכים אנחנו, קדושים אנחנו. מתני׳ הכותב שתי אותיות

חוטין בתחילה ואחת על האריג חייב. וחכמים אומרים. בין בתחילה בין בסוף שיעורו שני חוטין. העושה שתי בתי נירין בנירים, בקירוס, בנפה, בכברה ובסל חייב. והתופר שתי תפירות, והקורע על מנת לתפור שתי תפירות. גמ׳ כי אתא רבי יצחק תני. שתים.

האורג שלשה חוטין בתחילה ואחד על האריג חייב. וחכמים אומרים. בין בתחילה בין בסוף שיעורן שני חוטין. ובשפה שני חוטין ברוחב שלשה בתי נירין. הא למה זה דומה? לאורג צלצול קטן, שני חוטין ברוחב שלשה בתי נירין. והאורג שלשה חוטין בתחילה ואחד על האריג חייב, סתמא כרבי אליעזר. תניא אידך.

האורג שני חוטין על הגס? ועל האימרא חייב. רבי אליעזר אומר. אפילו אחד. ובשפה, שני חוטין ברוחב שלשה בתי נירין חייב. הא למה זה דומה לאורג צלצול קטן שני חוטין על רוחב שלשה בתי נירין. והאורג שני חוטין על הגס ועל האימרא חייב סתמא כרבנן. העושה שני בתי נירין כו׳. מאי בנירים?

הקורע בחמתו ועל מתו, משום הכי קתני [התופר שתי תפירות]. והקורע על מנת לתפור שתי תפירות. היכי משכחת לה? דעבדה כי כיסתא. מתני׳ הקורע בחמתו ועל מתו, וכל המקלקלין פטורין. והמקלקל על מנת לתקן שיעורו כמתקן.

לא צריכא, דלאו חכם הוא. ואי אדם כשר הוא חיובי מיחייב, דתניא. מפני מה מתים בניו ובנותיו של אדם כשהן קטנים כדי שיבכה ויתאבל על אדם כשר. כדי שיבכה?. ערבונא שקלי מיניה?. אלא. מפני שלא בכה והתאבל על אדם כשר, שכל הבוכה על אדם כשר מוחלין לו על כל עונותיו בשביל כבוד שעשה. לא צריכא, דלאו אדם כשר הוא.

רבי שמעון בן אלעזר אומר. העומד על המת בשעת יציאת נשמה חייב לקרוע, הא למה זה דומה לספר תורה שנשרף. לא צריכא, דלא קאי בשעת יציאת נשמה. תינח מתו, אלא חמתו אחמתו קשיא. חמתו אחמתו נמי לא קשיא, הא רבי יהודה, הא רבי שמעון. הא רבי יהודה, דאמר מלאכה שאין צריכה לגופה חייב עליה. הא רבי שמעון,

דאמר מלאכה שאין צריכה לגופה פטור עליה. אימר דשמעת ליה לרבי יהודה במתקן, במקלקל מי שמעת ליה? אמר רבי אבין. האי נמי מתקן הוא, דקעביד נחת רוח ליצרו. וכהאי גוונא מי שרי? והתניא, רבי שמעון בן אלעזר אומר משום חילפא בר אגרא שאמר משום רבי יוחנן בן נורי. המקרע בגדיו בחמתו, והמשבר כליו בחמתו,

והמפזר מעותיו בחמתו, יהא בעיניך כעובד עבודה זרה. שכך אומנותו של יצר הרע. היום אומר לו עשה כך, ולמחר אומר לו עשה כך, עד שאומר לו עבוד עבודה זרה והולך ועובד. אמר רבי אבין. מאי קראה לא יהיה בך אל זר ולא תשתחוה לאל נכר, איזהו אל זר שיש בגופו של אדם? הוי אומר, זה יצר הרע.

אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. כל המתעצל בהספדו של חכם, אינו מאריך ימים מדה כנגד מדה, שנאמר. בסאסאה בשלחה תריבנה. איתיביה רבי חייא בר אבא לרבי יוחנן. ויעבדו העם את ה׳ כל ימי יהושע וכל ימי הזקנים אשר האריכו ימים אחרי יהושע. אמר ליה, בבלאי. ימים האריכו, שנים לא האריכו.
מאן דאמר תורה, דכתיב. ה׳ חפץ למען צדקו יגדיל תורה ויאדיר. ומאן דאמר תפלה, דכתיב. ספרה נא הגדולות אשר עשה אלישע, ואלישע דעבד ברחמי הוא דעבד. תסתיים דרבי יהושע בן לוי הוא דאמר מקום שמגדלין בו תורה, דאמר רבי יהושע בן לוי. בית הכנסת מותר לעשותו בית המדרש. שמע מינה. אבל מכרו תורה לא יקחו ספרים וכו׳.

כי קאמרינן. כגון דכתיב ומנח לאיפרוקי, מאי? תא שמע, דאמר רבי יוחנן משום רבי מאיר. אין מוכרין ספר תורה אלא ללמוד תורה ולישא אשה. שמע מינה תורה בתורה שפיר דמי. דלמא שאני תלמוד, שהתלמוד מביא לידי מעשה. אשה נמי. לא תהו בראה לשבת יצרה, אבל תורה בתורה לא.

אפילו אין לו מה יאכל ומכר ספר תורה או בתו אינו רואה סימן ברכה לעולם. וכן במותריהן. אמר רבא. לא שנו אלא שמכרו והותירו, אבל גבו והותירו מותר. איתיביה אביי. במה דברים אמורים שלא התנו, אבל התנו אפילו לדוכסוסיא מותר. היכי דמי? אילימא שמכרו והותירו, כי התנו מאי הוי?

וכשהן באין, מביאין אותה עמהן. ויחיד שהלך לעיר אחרת ופסקו עליו צדקה תנתן לעניי אותה העיר. רב הונא גזר תעניתא. על לגביה רב חנה בר חנילאי וכל בני מתיה, רמו עלייהו צדקה ויהבו. כי בעו למיתי, אמרו ליה. נותבה לן מר וניזיל ונפרנס בה עניי מאתין. אמר להו, תנינא.

אמר להם. מימי לא השתנתי מים בתוך ארבע אמות של תפלה, ולא כניתי שם לחבירי, ולא ביטלתי קידוש היום. אמא זקינה היתה לי, פעם אחת מכרה כפה שבראשה והביאה לי קידוש היום. תנא. כשמתה, הניחה לו שלוש מאות גרבי יין. כשמת הוא, הניח לבניו שלשת אלפים גרבי יין.

רב הונא הוה אסר ריתא וקאי קמיה דרב, אמר ליה. מאי האי? אמר ליה. לא הוה לי קידושא, ומשכנתיה להמיינאי ואתאי ביה קידושא. אמר ליה. יהא רעוא דתיטום בשיראי. כי איכלל רבה בריה, רב הונא איניש גוצא הוה, גנא אפוריא. אתיין בנתיה וכלתיה שלחן ושדיין מנייהו עליה עד דאיטום בשיראי. שמע רב ואיקפד,
דברי רבי אליעזר. רבי יהושע אומר. משיסתם הגולל. מעשה שמת רבן גמליאל הזקן, כיון שיצא מפתח ביתו אמר להם רבי אליעזר. כפו מטותיכם. וכיון שנסתם הגולל, אמר להם רבי יהושע. כפו מטותיכם. אמרו לו. כבר כפינו על פי זקן. תנו רבנן. מאימתי זוקפין את המטות בערב שבת מן המנחה ולמעלה. אמר רבה בר הונא.

ואם היתה מטה המיוחדת לכלים אין צריך לכפותה. דרגש אין צריך לכפותו, אלא זוקפו. רבן שמעון בן גמליאל אומר. דרגש מתיר את קרביטיו והוא נופל מאיליו. מאי דרגש? אמר עולא. ערסא דגדא. אמר ליה רבה. אלא מעתה גבי מלך, דתנן. כל העם מסובים על הארץ, והוא מיסב על הדרגש.

כי אתא רבין אמר ליה ההוא מרבנן, ורב תחליפא בר מערבא שמיה, דהוה שכיח בשוקא דגילדאי. מאי דרגש ערסא דצלא. איתמר נמי, אמר רבי ירמיה. דרגש סירוגו מתוכו, מטה סירוגה על גבה. אמר רבי יעקב בר אחא אמר רבי יהושע בן לוי.

הלכה כרבן שמעון בן גמליאל. איתמר נמי, אמר רבי
דכתיב. אשר לה׳, לרבות את האימורין. כל היכא דאיתיה לטומאת בשר, איתיה לטומאת אימורין. כל היכא דליתיה לטומאת בשר, ליתיה לטומאת אימורין. בעי רבי זירא. אימורי פסח מצרים היכא אקטרינהו? אמר ליה אביי. ומאן לימא לן דלא שויסקי עבוד?

ועוד, הא תנא רב יוסף. שלשה מזבחות היו שם. על המשקוף, ועל שתי המזוזות. ותו מידי אחרינא לא הוה. מתני׳ מה בין פסח מצרים לפסח דורות? פסח מצרים מקחו מבעשור, וטעון הזאה באגודת אזוב, ועל המשקוף ועל שתי המזוזות, ונאכל בחפזון, בלילה אחד. ופסח דורות נוהג כל שבעה.

גמ׳ מנא לן? דכתיב. דברו אל כל עדת ישראל לאמר בעשור לחדש הזה ויקחו. זה מקחו מבעשור, ואין פסח דורות מקחו מבעשור. אלא מעתה. והיה לכם למשמרת עד ארבעה עשר יום לחדש הזה, הכי נמי זה טעון ביקור ארבעה ימים קודם שחיטה, ואין אחר טעון ביקור?

אף כאן טעון ביקור ארבעה ימים קודם שחיטה. שאני התם, דכתיב. תשמרו. ופסח דורות נמי, הכתיב. ועבדת את העבודה הזאת בחדש הזה, שיהו כל עבודות חדש זה כזה. אלא ההוא הזה למעוטי פסח שני דכוותיה. אלא מעתה דכתיב. ואכלו את הבשר בלילה הזה, הכי נמי דזה נאכל בלילה, ואין אחר נאכל בלילה?.

נכר לא יאכל בו, הכי נמי דבו אינו אוכל, אבל אוכל הוא פסח לדורות?. אמר קרא. ועבדת.

אלא, בו למה לי? בו משומדות פוסלת, ואין משומדות פוסלת בתרומה. ואיצטריך למיכתב
אמר רבי צדוק. מעשה ברבן גמליאל שאמר לטבי עבדו. צא וצלה לנו את הפסח על האסכלא. גמ׳ וניתי של מתכת? איידי דחם מקצתו חם כולו, וקמטוי מחמת השפוד, ורחמנא אמר צלי אש, ולא צלי מחמת דבר אחר. וניתי של דקל? איידי דאית ליה שיבי, מפיק מיא והוי כמבושל. וניתי של

תאנה? איידי דמחלחל, מפיק מיא והוה ליה כמבושל. וניתי של אלון, של חרוב, ושל שקמה? איידי דאית ביה קיטרי, מפיק מיא. של רמון נמי אית ביה קיטרי? שיעי קיטרי. ואיבעית אימא. בנבגא בר שתא, דלית ביה קיטרי. והא איכא בי פסקיה. דמפיק לבי פסקיה לבר. מתניתין דלא כרבי יהודה. דתניא, רבי יהודה אומר.

כשם ששפוד של עץ אינו נשרף, כך שפוד של מתכת אינו מרתיח. אמרו לו. זה חם מקצתו חם כולו, וזה חם מקצתו אינו חם כולו. ונותן את כרעיו וכו׳. תניא. רבי ישמעאל קוריהו תוך תוך. רבי טרפון קוריהו גדי מקולס. תנו רבנן.

חד אסר וחד שרי. מאן דאסר, מצמית צמית. ומאן דשרי, מישאב שאיב. וכן מיזרקי חתכיה ומלחיה אפילו לקדרה שרי. תלייה בשפודא, בית השחיטה לתתאי שרי, מידב דאיב. אחתיה אגומרי פליגי רב אחא ורבינא, חד אסר וחד שרי. מאן דאסר, מצמית צמית. ומאן דשרי, מישאב שאיב. והלכתא. מישאב שאיב.

האי אומצא דאסמיק חלייה אסיר. לא אסמיק חלייה שרי. רבינא אמר. אפילו לא אסמיק נמי חלייה אסיר, אי אפשר דלית בה שורייקי דמא. אמר ליה מר בר אמימר לרב אשי. אבא מגמע ליה גמועי. איכא דאמרי. רב אשי גופיה מגמע ליה גמועי. אמר ליה מר בר אמימר לרב אשי. אבא, האי חלא דחליט ביה חדא זימנא,