portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אקרא חייא וקמחא דשערי מברכינן עלייהו שהכל נהיה בדברו. מאי לאו דחיטי בורא פרי האדמה. לא, דחיטי נמי שהכל נהיה בדברו. ולשמעינן דחיטי וכל שכן דשערי. אי אשמעינן דחיטי הוה אמינא הני מילי דחיטי, אבל דשערי לא לבריך עליה כלל, קא משמע לן. ומי גרע ממלח וזמית,

צנון נטעי אינשי אדעתא דפוגלא, דקלא לא נטעי אינשי אדעתא דקורא. וכל היכא דלא נטעי אינשי אדעתא דהכי לא מברכינן עליה? והרי צלף, דנטעי אינשי אדעתא דפרחא, ותנן. על מיני נצפה, על העלין ועל התמרות אומר בורא פרי האדמה, ועל האביונות ועל הקפריסין אומר בורא פרי העץ.

אמר רב נחמן בר יצחק. צלף נטעי אינשי אדעתא דשותא, דקלא לא נטעי אינשי אדעתא דקורא. ואף על גב דקלסיה שמואל לרב יהודה, הלכתא כוותיה דשמואל. אמר רב יהודה אמר רב. צלף של ערלה בחוצה לארץ זורק את האביונות ואוכל את הקפריסין.

ספק ערלה בארץ ישראל אסור, ובסוריא מותר. ובחוצה לארץ יורד ולוקח ובלבד שלא יראנו לוקט. רבי עקיבא במקום רבי אליעזר עבדינן כותיה, ובית שמאי במקום בית הלל אינה משנה. ותיפוק ליה דנעשה שומר לפרי, ורחמנא אמר. וערלתם ערלתו את פריו,

את הטפל לפריו, ומאי ניהו שומר לפרי. אמר רבא. היכא אמרינן דנעשה שומר לפרי היכא דאיתיה בין בתלוש בין במחובר, הכא במחובר איתיה, בתלוש ליתיה. איתיביה אביי. פיטמא של רמון מצטרפת, והנץ שלו אין מצטרף. מדקאמר הנץ שלו אין מצטרף, אלמא דלאו אוכל הוא.

ותנן גבי ערלה. קליפי רמון והנץ שלו, קליפי אגוזים והגרעינין חייבין בערלה. אלא אמר רבא. היכא אמרינן דנעשה להו שומר לפירי היכא דאיתיה בשעת גמר פירא, האי קפרס ליתיה בשעת גמר פירא. איני?. והאמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. הני מתחלי דערלה אסירי, הואיל ונעשו שומר לפירי.

ושומר לפירי אימת הוי בכופרא, וקא קרי ליה שומר לפירי. רב נחמן סבר לה כרבי יוסי, דתנן רבי יוסי אומר. סמדר אסור מפני שהוא פרי. ופליגי רבנן עליה. מתקיף לה רב שימי מנהרדעא. ובשאר אילני מי פליגי רבנן עליה? והתנן. מאימתי אין קוצצין את האילנות בשביעית בית שמאי אומרים.

לא קשיא. הא ברטיבתא, הא ביבשתא. חביץ קדרה וכן דייסא, רב יהודה אמר. שהכל נהיה בדברו. רב כהנא אמר. בורא מיני מזונות. בדייסא גרידא כולי עלמא לא פליגי דבורא מיני מזונות. כי פליגי בדייסא כעין חביץ קדרה, רב יהודה אמר שהכל, סבר דובשא עיקר.
מי אמר רבי יוחנן הכי?

הא רב ושמואל דאמרי תרוייהו. המחזיר מטה של טרסיים בשבת חייב חטאת. מיתיבי. המחזיר קנה מנורה בשבת חייב חטאת. קנה סיידין לא יחזיר, ואם החזיר פטור, אבל אסור. רבי סימאי אומר. קרן עגולה חייב. קרן פשוטה פטור. אינהו דאמור כי האי תנא דתניא.

מלבנות המטה וכרעי המטה ולווחים של סקיבס לא יחזיר, ואם החזיר פטור, אבל אסור. ולא יתקע, ואם תקע חייב חטאת. רבן שמעון בן גמליאל אומר. אם היה רפוי מותר. בי רב חמא הוה מטה גללניתא. הוה מהדרי לה ביומא טבא. אמר ליה ההוא מדרבנן לרבא.

ואין צריך לומר בערב שבת. ולא יתן לתוכו מים מפני שהוא מכבה מערב שבת, ואין צריך לומר בשבת. אלא אמר רב אשי. אפילו תימא רבנן, שאני הכא מפני שמקרב את כיבויו. הדרן עלך

כירהמתני׳ במה טומנין ובמה אין טומנין? אין טומנין לא בגפת ולא בזבל, לא במלח ולא בסיד ולא בחול בין לחין בין יבשין. ולא בתבן ולא בזגין ולא במוכין ולא בעשבין בזמן שהן לחין,

אבל טומנין בהן כשהן יבשין. גמ׳ איבעיא להו. גפת של זיתים תנן, אבל דשומשמין שפיר דמי, או דילמא דשומשמין תנן וכל שכן דזיתים?. תא שמע, דאמר רבי זירא משום חד דבי רבי ינאי. קופה שטמן בה אסור להניחה על גפת של זיתים. שמע מינה של זיתים תנן. לעולם אימא לך לענין הטמנה דשומשמין נמי אסור,
ובבל, כעיר הסמוכה לספר דמיא. ותרגומא. נהרדעא. דרש רבי דוסתאי דמן בירי. מאי דכתיב. ויגידו לדוד לאמר הנה פלשתים נלחמים בקעילה והמה שוסים את הגרנות. תנא. קעילה עיר הסמוכה לספר היתה, והם לא באו אלא על עסקי תבן וקש, דכתיב. והמה שוסים את הגרנות.

וכתיב וישאל דוד בה׳ לאמר האלך והכיתי בפלשתים האלה ויאמר ה׳ אל דוד לך והכית בפלשתים והושעת את קעילה. מאי קמבעיא ליה? אילימא אי שרי אי אסור הרי בית דינו של שמואל הרמתי קיים. אלא. אי מצלח אי לא מצלח. דיקא נמי, דכתיב. לך והכית בפלשתים והושעת את קעילה, שמע מינה.

היו שנים, מקצת אמותיו של זה בתוך אמותיו של זה מביאין ואוכלין באמצע, ובלבד שלא יוציא זה מתוך שלו לתוך של חברו. היו שלשה והאמצעי מובלע ביניהן הוא מותר עמהן, והן מותרין עמו, ושנים החיצונים אסורין זה עם זה. אמר רבי שמעון. למה הדבר דומה לשלש חצירות הפתוחות זו לזו,

ופתוחות לרשות הרבים. עירבו שתים עם האמצעית היא מותרת עמהן והם מותרות עמה, ושתים החיצונות אסורות זו עם זו. גמ׳ בעי רבא. מאי קסבר רבי יוחנן בן נורי? מסבר קא סבר. חפצי הפקר קונין שביתה. ובדין הוא דליפלוג בכלים. והא דקמיפלגי באדם להודיעך כוחן דרבנן, דאף על גב דאיכא

אי אמרת בשלמא קסבר רבי יוחנן בן נורי. חפצי הפקר קונין שביתה, הא מני רבי יוחנן היא. אלא אי אמרת. חפצי הפקר אין קונין שביתה, הא מני? לא רבי יוחנן ולא רבנן. יתיב אביי וקאמר לה להא שמעתא. אמר ליה רב ספרא לאביי. ודילמא בגשמים הסמוכין לעיר עסקינן, ואנשי אותה העיר דעתם עילייהו.

השתא דאתית להכי, אוקיינוס נמי לא ליקשו לך, מיא באוקיינוס נמי מינד ניידי, ותניא. נהרות המושכין ומעיינות הנובעין הרי הן כרגלי כל אדם.
כיון דחלוקין במוספין, אמרינן? או דילמא זכרון אחד עולה לכאן ולכאן? אמר לן. תניתוה, רבי דוסא אומר. העובר לפני התיבה כו׳ מאי לאו להזכיר? לא, להתנות. הכי נמי מסתברא, מדקתני בברייתא. וכן היה רבי דוסא עושה בראשי חדשים של כל השנה כולה, ולא הודו לו.

אי אמרת בשלמא להתנות משום הכי לא הודו לו. אלא אי אמרת להזכיר אמאי לא הודו לו? ואלא מאי להתנות? למה לי לאיפלוגי בתרתי? צריכא, דאי אשמעינן ראש השנה הוה אמינא. בהא קאמרי רבנן דלא משום דאתי לזלזולי ביה, אבל בראשי חדשים של כל השנה כולה אימא מודו ליה לרבי דוסא.

מתוך שכולל לשחרית וערבית, כולל נמי במוספין. ומי אית להו לבית שמאי כולל? והתניא. ראש חדש שחל להיות בשבת, בית שמאי אומרים. מתפלל שמנה, ובית הלל אומרים. מתפלל שבע. קשיא. וכולל עצמו תנאי היא, דתניא. שבת שחל להיות בראש חדש או בחולו של מועד, ערבית שחרית ומנחה מתפלל כדרכו שבע,

לא הוה בידיה. כי אתאי בי רב יהודה, אמר. אנא אקרא חדתא נמי אמינא זמן. אמרי ליה. רשות לא קא מיבעיא לי, כי קא מיבעיא לי חובה מאי? אמר לי. רב ושמואל דאמרי תרווייהו. אין אומר זמן אלא בשלש רגלים. מיתיבי. תן חלק לשבעה וגם לשמונה, רבי אליעזר אומר. שבעה אלו שבעה ימי בראשית,

קבליה עליה ואסר ליה. דהאמר ליה רב ירמיה בר אבא לרב. מי בדלת? ואמר ליה. אין, בדילנא. לברוך עליה ולנחיה המברך צריך שיטעום. ליתביה לינוקא לית הלכתא כרב אחא, דילמא אתי למסרך. מאי הוי עלה? שדרוה רבנן לרב יימר סבא

קמיה דרב חסדא במעלי יומא דריש שתא, אמרו ליה. זיל חזי היכי עביד עובדא, תא אימא לן. כי חזייה אמר ליה. דליוה לרטיבה רפסא ליה בדוכתיה. אייתו ליה כסא דחמרא, קדיש ואמר זמן. והלכתא. אומר זמן בראש השנה ויום הכפורים. והלכתא. זמן אומרו אפילו בשוק.
לא יזיז בו אפילו מלא נימא. ורבי יוחנן אמר. אלו מעלין מכאן ואוכלין, ואלו מעלין מכאן ואוכלין. תנן. אלו עולין מכאן ואוכלין, ואלו עולין מכאן ואוכלין. עולין אין, מעלין לא.

מקום שאין בו ארבעה על ארבעה מותר לבני רשות הרבים ולבני רשות היחיד לכתף עליו, ובלבד שלא יחליפו. ורב לית ליה דרב דימי? אי ברשויות דאורייתא הכי נמי. הכא במאי עסקינן ברשויות דרבנן. וחכמים עשו חיזוק לדבריהם יותר משל תורה. אמר רבה (אמר) רב הונא אמר רב נחמן. כותל שבין שתי חצירות,

ואי אשמעינן בחריץ, משום דלא בעיתא תשמישתא. אבל כותל דבעיתא תשמישתא אימא לא, צריכא. בא למעטו, אם יש במיעוטו ארבעה מותר להשתמש בכל הכותל כולו. ואם לאו אין משתמש אלא כנגד המיעוט. מה נפשך? אי אהני מעוטא בכוליה כותל לישתמש. אי לא אהני אפילו כנגד המיעוט נמי לא.

אמר רבינא. כגון שעקר חוליא מראשו. אמר רב יחיאל. כפה ספל ממעט. ואמאי? דבר הניטל בשבת הוא, ודבר הניטל בשבת אינו ממעט. לא צריכא, דחבריה בארעא. וכי חבריה בארעא, מאי הוי? והא תניא. פגה שהטמינה בתבן, וחררה שהטמינה בגחלים, אם מגולה מקצתה נטלת בשבת.

אמר רב ביבי בר אביי. בנה איצטבא על גב איצטבא, אם יש באיצטבא התחתונה ארבעה ממעט. אי נמי אין בתחתונה ארבעה, ויש בעליונה ארבעה, ואין בין זה לזה שלשה ממעט. ואמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. סולם ששליבותיו פורחות, אם יש בשליבה התחתונה ארבעה ממעט.

אי נמי אין בשליבה התחתונה ארבעה ויש בשליבה העליונה ארבעה, ואין בין זה לזה שלשה
גמ׳ למימרא דרבי אלעזר בן עזריה חדא פרה הויא ליה? והאמר רב, ואמרי לה אמר רב יהודה אמר רב. תליסר אלפי עגלי הוה מעשר רבי אלעזר בן עזריה מעדריה כל שתא ושתא. תנא. לא שלו היתה, אלא של שכנתו היתה, ומתוך שלא מיחה בה נקראת על שמו. ומקרדין את הבהמה ביום טוב.

וגזרינן קרצוף אטו קרוד. ורבי אלעזר בן עזריה סבר לה כרבי שמעון דאמר. דבר שאינו מתכוין מותר, ובין קרוד ובין קרצוף שרי. אמר רבא אמר רב נחמן אמר שמואל, ואמרי לה אמר רב נחמן לחודיה. הלכה כרבי שמעון, שהרי רבי אלעזר בן עזריה מודה לו. אמר ליה רבא לרב נחמן. ולימא מר, הלכה כרבי יהודה שהרי חכמים מודים לו.
גמ׳ תנן התם. שבעת ימים קודם שריפת הפרה היו מפרישין כהן השורף את הפרה מביתו ללשכה שעל פני הבירה צפונה מזרחה, ולשכת בית האבן היתה נקראת. ולמה נקרא שמה לשכת בית האבן שכל מעשיה בכלי גללים, בכלי אבנים, ובכלי אדמה. מאי טעמא?

אלא, אימא כוליה קרא ביום הכפורים כתיב. אמרי. יליף צוה צוה. כתיב הכא. צוה ה׳ לעשות, וכתיב התם. זאת חקת התורה אשר צוה ה׳ לאמר. מה להלן פרה, אף כאן פרה. ומה כאן פרישה, אף להלן פרישה. ואימא, צוה צוה דיום הכפורים, דכתיב. ויעש כאשר צוה ה׳ את משה?

דנין צוה דלפני עשיה מצוה דלפני עשיה, ואין דנין צוה דלאחר עשיה מצוה דלפני עשיה. ואימא צוה דקרבנות, דכתיב. ביום צותו את בני ישראל? דנין צוה מצוה ואין דנין צותו מצוה. ומאי נפקא מינה? והתנא דבי רבי ישמעאל. ושב הכהן ובא הכהן, זו היא שיבה, זו היא ביאה.

הני מילי, היכא דליכא דדמי ליה. אבל היכא דאיכא דדמי ליה מדדמי ליה ילפינן. לכפר אלו מעשה יום הכפורים. ואימא כפרה דקרבנות. מי ידעינן הי כהן מתרמי, דבעי ליה פרישה? אמרי, אלמה לא?. ניבעי ליה פרישה לכוליה משמרת בית אב. דנין דבר שקבוע לו זמן מדבר שקבוע לו זמן, לאפוקי קרבנות, דכל יומא איתנהו. ואימא רגלים.

דנין דבר שנוהג פעם אחת בשנה מדבר הנוהג פעם אחת בשנה, לאפוקי רגלים, דלאו פעם אחת בשנה נינהו. ואימא רגל אחד. וכי תימא. לא ידעינן הי מינייהו, אי חג המצות, הואיל ופתח בו הכתוב תחלה, אי חג הסוכות, הואיל ומרובה מצותו. אלא. דנין פרישת שבעה ליום אחד, מפרישת שבעה ליום אחד. ואין דנין פרישת שבעה לשבעה,
טבילתן ביום. נדה ויולדת טבילתן בלילה. בעל קרי טובל והולך כל היום כולו.

רבי יוסי אומר. מן המנחה ולמעלה אינו צריך לטבול. ההיא, רבי יוסי ברבי יהודה היא, דאמר. דייה טבילה באחרונה. מתני׳ גוי שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה, מפני שאין שביתתו עליהן. אבל קטן שבא לכבות אין שומעין לו, מפני ששביתתו עליהן.

מפני שאפטרופוס של מלך היה, ולא הניחן מפני כבוד השבת, ונעשה לו נס וירדו גשמים וכיבו. לערב שיגר לכל אחד מהן שתי סלעין, ולאפרכוס שבהן חמשים. וכששמעו חכמים בדבר, אמרו. לא היה צריך לכך, שהרי שנינו. גוי שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה. אבל קטן שבא לכבות אין שומעין לו מפני ששביתתו עליהן.

שמעת מינה קטן אוכל נבלות, בית דין מצווין עליו להפרישו. אמר רבי יוחנן. בקטן העושה לדעת אביו. דכוותה גבי גוי, דקא עביד לדעתיה דישראל מי שרי?. גוי לדעתיה דנפשיה עביד. מתני׳ כופין קערה על גבי הנר בשביל שלא תאחוז בקורה,

ותיפוק ליה דהוי גרף של רעי. וכי תימא. גרף של רעי אגב מנא אין, איהו גופיה לא, והא ההוא עכבר דאישתכח באיספרמקי דרב אשי, ואמר להו. נקטוה בצוציתיה ואפקוה. באשפה. וקטן באשפה מאי בעי ליה? בחצר. חצר נמי, גרף של רעי הוא. באשפה שבחצר.

ועל עקרב שלא תישך. אמר רבי יהושע בן לוי. כל המזיקין נהרגין בשבת. מתיב רב יוסף. חמשה נהרגין בשבת, ואלו הן. זבוב שבארץ מצרים, וצירעה שבנינוה, ועקרב שבחדייב, ונחש שבארץ ישראל, וכלב שוטה בכל מקום. מני? אילימא רבי יהודה הא אמר. מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב עליה.

אלא לאו רבי שמעון, והני הוא דשרי, אחריני לא. אמר רבי ירמיה. ומאן נימא לן דהא מתרצתא היא? דילמא משבשתא היא? אמר רב יוסף. אנא מתנינא לה, ואותיבנא לה, ואנא מתריצנא לה. ברצין אחריו, ודברי הכל. תני תנא קמיה דרבא בר רב הונא. ההורג נחשים ועקרבים בשבת אין רוח חסידים נוחה הימנו.

אמר ליה. ואותן חסידים אין רוח חכמים נוחה מהם. ופליגא דרב הונא. דרב הונא חזייה לההוא גברא דקא קטיל זיבורא, אמר ליה. שלימתינהו לכולהו? תנו רבנן. נזדמנו לו נחשים ועקרבים, הרגן בידוע שנזדמנו לו להורגן. לא הרגן בידוע שנזדמנו להורגו ונעשה לו נס מן השמים.

דרבי אבא בריה דרבי חייא בר אבא ורבי זירא הוו יתבי אקילעא דבי רבי ינאי. נפק מילתא מבינייהו, בעו מיניה מרבי ינאי. מהו להרוג נחשים ועקרבים בשבת? אמר להו. צירעה אני הורג, נחש ועקרב לא כל שכן?. דילמא לפי תומו. דאמר רב יהודה. רוק דורסו לפי תומו. ואמר רב ששת. נחש דורסו לפי תומו. ואמר רב קטינא. עקרב דורסו לפי תומו.
התחילו הבלנים להחם בשבת, ואומרים. מערב שבת הוחמו. אסרו את החמין והתירו את הזיעה. ועדיין היו רוחצין בחמין ואומרים. מזיעין אנחנו. אסרו להן את הזיעה והתירו חמי טבריה. ועדיין היו רוחצין בחמי האור, ואומרים. בחמי טבריה רחצנו. אסרו להן חמי טבריה והתירו להן את הצונן.

ראו שאין הדבר עומד להן, התירו להן חמי טבריה וזיעה במקומה עומדת. אמר רבא. האי מאן דעבר אדרבנן, שרי למיקרי ליה עבריינא. כמאן כי האי תנא. אמבטיאות של כרכים מטייל בהן ואינו חושש. אמר רבא. דוקא כרכין, אבל דכפרים לא.

מאי טעמא כיון דזוטרין נפיש הבלייהו. תנו רבנן. מתחמם אדם כנגד המדורה ויוצא ומשתטף בצונן, ובלבד שלא ישתטף בצונן ויתחמם כנגד המדורה, מפני שמפשיר מים שעליו. תנו רבנן. מיחם אדם אלונטית ומניחה על בני מעים בשבת, ובלבד שלא יביא קומקומוס של מים חמין ויניחנו על בני מעים בשבת.

ודבר זה אפילו בחול אסור, מפני הסכנה. תנו רבנן. מביא אדם קיתון מים ומניחו כנגד המדורה. לא בשביל שיחמו, אלא בשביל שתפוג צינתן. רבי יהודה אומר. מביאה אשה פך של שמן ומניחתו כנגד המדורה. לא בשביל שיבשל, אלא בשביל שיפשר.

והאמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. בכל מקום מותר להרהר חוץ מבית המרחץ ובית הכסא. וכי תימא בלשון חול אמר ליה, והאמר אביי. דברים של חול מותר לאומרן בלשון קודש, של קודש אסור לאומרן בלשון חול. אפרושי מאיסורא שאני. תדע, דאמר רב יהודה אמר שמואל.

מעשה בתלמידו של רבי מאיר שנכנס אחריו לבית המרחץ ובקש להדיח קרקע. ואמר לו. אין מדיחין. לסוך לו קרקע. אמר לו. אין סכין. אלמא אפרושי מאיסורא שאני, הכא נמי לאפרושי מאיסורא שאני. אמר רבינא. שמע מינה המבשל בחמי טבריא בשבת חייב. דהא מעשה דרבי לאחר גזירה הוה, ואמר ליה. טול בכלי שני ותן.
במדת פורענות הוא אומר. וארובות השמים נפתחו. במדה טובה הוא אומר. ויצו שחקים ממעל ודלתי שמים פתח וימטר עליהם מן לאכול ודגן שמים נתן למו. כמה ארובות יש בדלת ארבע ארבע, הרי כאן שמונה, ונמצא מן שירד להם לישראל גבוה ששים אמה.

שמע מינה כסא דדוד לעלמא דאתי, מאתן ועשרין וחד לוגא מחזיק, שנאמר. כוסי רויה, רויה בגימטריא הכי הוי. הא לא דמיא. התם בארבעין יומין, הכא חדא שעתא. התם לכולי עלמא, הכא לישראל לחודיה, ונפיש להו טפי. רבי אלעזר המודעי פתיחה פתיחה גמר. אסור באכילה. הני חמשה ענויין כנגד מי?

כתיב תירש, וקרינן תירוש. זכה נעשה ראש, לא זכה נעשה רש. (והיינו דרבא דרבא) רמי, כתיב. ישמח, וקרינן ישמח. זכה משמחו, לא זכה משממו. והיינו דאמר רבא. חמרא וריחני פקחין. רחיצה וסיכה, מנא לן דאיקרי עינוי. דכתיב.

אמר רב זוטרא ברבי טוביה, אמר קרא. ותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו. ואימא כשתיה. דומיא דשמן. מה שמן מאבראי, אף מים מאבראי. והא תנא איפכא קא נסיב לה, דתנן. מנין לסיכה שהיא כשתיה ביום הכפורים? אף על פי שאין ראיה לדבר, זכר לדבר, שנאמר. ותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו. אלא אמר רב אשי. רחיצה מגופיה דקרא שמיע
והתניא הושוו. בו ביום נחלקו, ולמחר הושוו. גופא, אמר רב הונא. בשלשה מקומות נחלקו שמאי והלל. שמאי אומר. מקב חלה. והלל אומר. מקביים. וחכמים אומרים. לא כדברי זה ולא כדברי זה,

אלא קב ומחצה חייב בחלה. משהגדילו המדות, אמרו חמשת רבעים קמח חייבין בחלה. רבי יוסי אומר. חמשה פטורין, חמשה ועוד חייבין. ואידך, הלל אומר. מלא הין מים שאובים פוסלים את המקוה שחייב אדם לומר בלשון רבו. שמאי אומר. תשעה קבין. וחכמים אומרים. לא כדברי זה ולא כדברי זה.

עד שבאו שני גרדיים משער האשפה שבירושלים והעידו משום שמעיה ואבטליון ששלשה לוגין מים שאובין פוסלים את המקוה, וקיימו חכמים את דבריהם. ואידך, שמאי אומר. כל הנשים דיין שעתן. והלל אומר. מפקידה לפקידה, ואפילו לימים הרבה. וחכמים אומרים. לא כדברי זה ולא כדברי זה, אלא. מעת לעת ממעט על יד מפקידה לפקידה,

אלמה תנן. ואלו חוצצין בכלים הזפת והמור בכלי זכוכית. הכא במאי עסקינן? כגון שניקבו והטיף לתוכן אבר. ורבי מאיר היא, דאמר הכל הולך אחר המעמיד. דתניא. כלי זכוכית שנקבו והטיף לתוכן אבר, אמר
אמאי בטלו במעיה לגמרי? נהי דטומאה חמורה לא מטמאו, טומאה קלה מיהא ניטמאו. מאי בטלו במעיה נמי? בטלו מטומאה חמורה, אבל טומאה קלה מטמאו. מכלל דתנא קמא סבר. טומאה חמורה נמי מטמאו, הא בשרה טמא קתני. כולה רבי יהודה היא, וחסורי מיחסרא, והכי קתני. פרה ששתתה מי חטאת בשרה טמא.

אלא. יטמא דרישא לטמא טומאת משקין, יטמא דסיפא לטמא טומאת אוכלין. ואימא לטמא את הכלים. ולאו קל וחומר הוא, ומה כלי שמטמא משקה אין מטמא כלי, משקין הבאין מחמת כלי אינו דין שלא יטמאו את הכלים? ואימא. כי לא מטמאו, משקין הבאין מחמת כלי. אבל משקין הבאין מחמת שרץ, הכי נמי דמטמאו.

משקין הבאין מחמת שרץ מי כתיבי? ולאו מקל וחומר קאתי. ומה משקין הבאין מחמת כלי מטמאין, משקין הבאין מחמת שרץ לא כל שכן. דיו לבא מן הדין להיות כנדון. יטמא דרישא היכי דריש? מכל האכל אשר יאכל אשר יבוא עליו מים יטמא, יטמא לטמא את המשקין. אתה אומר לטמא את המשקין,

הכי קאמר. וכי תימא אוכל חמור, דמטמא משקין, ניטמייה לכלי. ההוא חומרא דמשקין הוא, משום דמשקין עלולין לקבל טומאה. ומה היא עלילתן שמקבלין טומאה שלא בהכשר. יטמא דאין עושה כיוצא בה, מהכא נפקא? מהתם נפקא. וכי יתן מים על זרע ונפל מנבלתם עליו טמא הוא הוא טמא, ואין עושה טומאה כיוצא בה.

חד במשקין הבאין מחמת שרץ, וחד במשקין הבאין מחמת כלי. וצריכי? דאי אשמועינן במשקין הבאין מחמת כלי משום דלא חמירי. אבל במשקין הבאין מחמת שרץ דחמירי, אימא עושה טומאה כיוצא בה. ולשמעינן משקין הבאין מחמת שרץ, וכל שכן משקין הבאין מחמת כלי. מילתא דאתיא בקל וחומר טרח וכתב לה קרא. אמר

רבי יוסי בשיטת רבי עקיבא רבו אמרה, וליה לא סבירא
איפכא מאי? תא שמע דתניא.

מבוי שהוא גבוה מעשרים אמה ימעט, ואם יש לו צורת הפתח אינו צריך למעט. אמלתרא ברחבו מאי? תא שמע, דתניא. מבוי שהוא גבוה מעשרים אמה ימעט, והרחב מעשר ימעט, ואם יש לו צורת הפתח אינו צריך למעט, ואם יש לו אמלתרא אינו צריך למעט. מאי לאו אסיפא. לא, ארישא. מתני ליה רב יהודה לחייא בר רב קמיה דרב.

ורבי יוחנן אמר. כמחיצות לשבת דלא, כך מחיצות לכלאים דלא. בשלמא דריש לקיש אדריש לקיש לא קשיא. הא דידיה, הא דרביה. אלא דרבי יוחנן אדרבי יוחנן קשיא. אי אמרת בשלמא. התם על גבן, הכא מן הצד, שפיר. אלא אי אמרת. אידי ואידי מן הצד, מאי איכא למימר? לעולם, אידי ואידי מן הצד.

רבי, אי גפנים כאן מהו לזרוע כאן? אמר לו. בעשר מותר, ביותר מעשר אסור. במאי עסקינן? אילימא על גבן יותר מעשר אסור והתניא. היו שם קנין הדוקרנין ועשה להן פיאה מלמעלה, אפילו ביותר מעשר מותר. אלא לאו מן הצד, וקאמר ליה בעשר מותר, יותר מעשר אסור.

ואפילו דלת של קשין. אמר ריש לקיש משום רבי ינאי. צורת הפתח צריכה היכר ציר. מאי היכר ציר? אמר רב אויא. אבקתא. אשכחינהו רב אחא בריה דרב אויא לתלמידי דרב אשי, אמר להו. אמר מר מידי בצורת הפתח? אמרו ליה. לא אמר ולא כלום. תנא. צורת הפתח שאמרו, קנה מכאן וקנה מכאן וקנה על גביהן.

רב נחמן אמר. אין צריכין ליגע. ורב ששת אמר. צריכין ליגע. אזל רב נחמן ועבד עובדא בי ריש גלותא כשמעתיה. אמר ליה רב ששת לשמעיה רב גדא. זיל, שלוף שדינהו. אזל, שלף, שדינהו. אשכחוהו דבי ריש גלותא, חבשוהו. אזל רב ששת, קם אבבא, אמר ליה. גדא, פוק תא. נפק ואתא. אשכחיה רב ששת לרבה בר שמואל, אמר ליה.

תני מר מידי בצורת הפתח? אמר ליה. אין, תנינא. כיפה, רבי מאיר מחייב במזוזה, וחכמים פוטרין. ושוין שאם יש ברגליה עשרה שהיא חייבת. אמר אביי. הכל מודים אם גבוהה עשרה ואין ברגליה שלשה, אי נמי. יש ברגליה שלשה, ואין גבוהה עשרה ולא כלום. כי פליגי ביש ברגליה שלשה וגבוהה עשרה, ואין רחבה ארבעה,

שבית שמאי אומרים. לחי וקורה, ובית הלל אומרים. או לחי או קורה. אמר רבי עקיבא. על זה ועל זה נחלקו. גמ׳ כמאן? דלא כחנניה ולא כתנא קמא. אמר רב יהודה, הכי קאמר. הכשר מבוי סתום כיצד? בית שמאי אומרים. לחי וקורה, ובית הלל אומרים. או לחי או קורה. בית שמאי אומרים. לחי וקורה,
מיתיבי. שיכור מקחו מקח, וממכרו ממכר. עבר עבירה שיש בה מיתה ממיתין אותו,

שנאמר. גאוה אפיקי מגנים סגור חותם צר. מאי משמע דהאי אפיק לישנא דעבורי הוא? דכתיב. אחי בגדו כמו נחל כאפיק נחלים יעבורו. רבי יוחנן אמר. כל שאינו מפיק אתמר. מאי משמע דהאי מפיק לישנא דגלויי הוא? דכתיב. ויראו אפיקי מים ויגלו מוסדות תבל.

אמר רבא. אי קרצתן כינה לא תנאי. מר בריה דרבינא עבדה ליה אמיה שבעה מני לשבעה יומי. אמר רב יהודה. לא איברי ליליא אלא לשינתא. אמר רבי שמעון בן לקיש. לא איברי סיהרא אלא לגירסא. אמרי ליה לרבי זירא. מחדדן שמעתך. אמר להו. דיממי נינהו. אמרה ליה ברתיה דרב חסדא לרב חסדא. לא בעי מר מינם פורתא?

אמר לה. השתא אתו יומי דאריכי וקטיני, ונינום טובא. אמר רב נחמן בר יצחק. אנן פועלי דיממי אנן. רב אחא בר יעקב יזיף ופרע. אמר רבי אלעזר. הבא מן הדרך, אל יתפלל שלשה ימים, שנאמר. ואקבצם אל הנהר הבא אל אחוא ונחנה שם ימים שלשה ואבינה בעם וגו׳.

אמר רבי חנין. לא נברא יין אלא לנחם אבלים ולשלם שכר לרשעים, שנאמר. תנו שכר לאובד וגו׳. אמר רבי חנין בר פפא. כל שאין יין נשפך בתוך ביתו כמים אינו בכלל ברכה, שנאמר. וברך את לחמך ואת מימיך. מה לחם שניקח בכסף מעשר אף מים שניקח בכסף מעשר,

ומאי ניהו יין, וקא קרי ליה מים. אי נשפך בביתו כמים איכא ברכה, ואי לא לא. אמר רבי אילעאי, בשלשה דברים אדם ניכר. בכוסו, ובכיסו ובכעסו. ואמרי ליה אף בשחקו. אמר רב יהודה אמר רב.

ולא הוה שוכר, והוה משכיר. אמרו. מהו למיגר מיניה? כל היכא דלא מצי מסליק ליה לא תיבעי לך דלא אגרינא. כי תיבעי היכא דמצי מסליק ליה. מאי? כיון דמצי מסליק אגרינא. או דילמא, השתא מיהא הא לא סלקיה? אמר להן ריש לקיש. נשכור, ולכשנגיע אצל רבותינו שבדרום, נשאל להן.

אתו שיילו לרבי אפס, אמר להן. יפה עשיתם ששכרתם. רבי חנינא בר יוסף ורבי חייא בר אבא ורבי אסי איקלעו לההוא פונדק דאתא גוי מרי דפונדק בשבתא. אמרו. מהו למיגר מיניה? שוכר כמערב דמי מה מערב מבעוד יום, אף שוכר מבעוד יום. או דילמא שוכר כמבטל רשות דמי, מה מבטל רשות ואפילו בשבת,

אף שוכר ואפילו בשבת? רבי חנינא בר יוסף אמר. נשכור, ורבי אסי אמר.
ותשעה באב שחל להיות בערב שבת היה. והביאו לו ביצה מגולגלת, וגמעה בלא מלח. ולא שהיה תאב לה, אלא להראות לתלמידים הלכה. ורבי יוסי אומר. מתענה ומשלים. אמר להן רבי יוסי. אי אתם מודים לי בתשעה באב שחל להיות באחד בשבת, שמפסיק מבעוד יום? אמרו לו. אבל. אמר להם. מה לי ליכנס בה

גמ׳ תנו רבנן. שלשה דברים מעבירין את האדם על דעתו ועל דעת קונו, אלו הן. נכרים, ורוח רעה, ודקדוקי עניות. למאי נפקא מינה? למיבעי רחמי עלייהו. שלשה אין רואין פני גיהנם, אלו הן. דקדוקי עניות, וחולי מעיין, והרשות. ויש אומרים. אף מי שיש לו אשה רעה. ואידך?

אשה רעה מצוה לגרשה. ואידך? זימנין דכתובתה מרובה. אי נמי, אית ליה בנים מינה, ולא מצי מגרש לה. למאי נפקא מינה? לקבולי מאהבה. שלשה מתין כשהן מספרין, ואלו הן. חולי מעיין, וחיה, והדרוקן. למאי נפקא מינה. למשמושי בהו זוודתא. אמר רב נחמן אמר שמואל. יצא לדעת אין לו אלא ארבע אמות.

פשיטא, השתא מי שהוציאוהו נכרים אין לו אלא ארבע אמות, יצא לדעת מיבעיא?. אלא אימא. חזר לדעת אין לו אלא ארבע אמות. הא נמי תנינא. החזירוהו נכרים כאילו לא יצא. החזירוהו הוא דכאילו לא יצא, אבל הוציאוהו נכרים וחזר לדעת אין לו אלא ארבע אמות. אלא אימא, יצא לדעת והחזירוהו נכרים אין לו אלא ארבע אמות. הא נמי תנינא.

הוציאוהו והחזירוהו כאילו לא יצא. הוציאוהו והחזירוהו הוא דכאילו לא יצא, אבל יצא לדעת לא. מהו דתימא, לצדדין קתני. מי שהוציאוהו נכרים וחזר לדעת אין לו אלא ארבע אמות, אבל יצא לדעת והחזירוהו נכרים כאילו לא יצא, קא משמע לן. בעו מיניה מרבה.
כיוצא בו.

אל ההרים לא אכל ועיניו לא נשא אל גלולי בית ישראל ואת אשת רעהו לא טמא ואל אשה נדה לא יקרב. מקיש אשה נדה לאשת רעהו. מה אשת רעהו הוא בבגדו והיא בבגדה אסור, אף אשתו נדה הוא בבגדו והיא בבגדה אסור. שמע מינה. ופליגא דרבי פדת. דאמר רבי פדת לא אסרה תורה אלא קורבה של גלוי עריות בלבד,

הרבה, ושימש תלמידי חכמים הרבה, ומת בחצי ימיו. והיתה אשתו נוטלת תפיליו ומחזרתם בבתי כנסיות ובבתי מדרשות, ואמרה להם. כתוב בתורה כי הוא חייך ואורך ימיך, בעלי ששנה הרבה וקרא הרבה ושימש תלמידי חכמים הרבה, מפני מה מת בחצי ימיו?

ואמרתי לה. ברוך המקום שהרגו, שלא נשא פנים לתורה. שהרי אמרה תורה. ואל אשה בנדת טומאתה לא תקרב. כי אתא רב דימי, אמר. מטה חדא הואי. במערבא אמרי. אמר רב יצחק בר יוסף, סינר מפסיק בינו לבינה. מתני׳ ואלו מן ההלכות שאמרו בעליית חנניה בן חזקיה בן גרון. שעלו לבקרו, נמנו, ורבו בית שמאי על בית הלל.

ושמונה עשר דברים גזרו בו ביום. גמ׳ אמר ליה אביי לרב יוסף. אלו תנן, או ואלו תנן? ואלו תנן, הני דאמרן. או אלו תנן, דבעינן למימר קמן? תא שמע. אין פולין לאור הנר ואין קורין לאור הנר, ואלו מן ההלכות שאמרו בעליית חנניה בן חזקיה בן גרון. שמע מינה. ואלו תנן, שמע מינה.

תנו רבנן. מי כתב מגילת תענית? אמרו, חנניה בן חזקיה וסיעתו שהיו מחבבין את הצרות. אמר רבן שמעון בן גמליאל. אף אנו מחבבין את הצרות, אבל מה נעשה שאם באנו לכתוב אין אנו מספיקין. דבר אחר. אין שוטה נפגע. דבר אחר. אין בשר המת מרגיש באיזמל. איני?. והאמר רב יצחק.

קשה רימה למת כמחט בבשר החי, שנאמר. אך בשרו עליו יכאב ונפשו עליו תאבל. אימא. אין בשר המת שבחי מרגיש באיזמל. אמר רב יהודה אמר רב. ברם זכור אותו האיש לטוב וחנניה בן חזקיה שמו, שאלמלא הוא נגנז ספר יחזקאל, שהיו דבריו סותרין דברי תורה. מה עשה?

והספר, והידים, והטבול יום, והאוכלים והכלים שנטמאו במשקין. מאן תנא האוכל אוכל
בורות שיחין ומערות של יחיד כונסין מים לתוכן, אבל לא חוטטין ולא שפין את סדקיהן. ושל רבים חוטטין אותן ושפין את סדקיהן. ואלא מאי בשיחיד צריך להם? דכוותה גבי רבים, בשרבים צריכין להם, חפירה מי אסיר? והתניא.

יוצאין לקווץ את הדרכים, ולתקן את הרחובות ואת האסטרטאות, ולמוד את המקואות. וכל מקוה שאין בו ארבעים סאה מרגילין לתוכו, ארבעים סאה. ומנין שאם לא יצאו ועשו כל אלו, שכל דמים שנשפכו שם מעלה עליהם הכתוב כאילו הם שפכום תלמוד לומר. והיה עליך דמים. הא בהדיא קתני לה.

וליטעמיך, הא דאמר רב חסדא. דבר זה, מתורת משה רבינו לא למדנו, מדברי יחזקאל בן בוזי למדנו. כל בן נכר ערל לב וערל בשר לא יבא אל מקדשי לשרתני מקמי דליתי יחזקאל, מאן אמר? אלא גמרא גמירי לה ואתא יחזקאל ואסמכה אקרא, הכא נמי. גמרא גמירי לה, ואתא יחזקאל ואסמכה אקרא. רבי אבהו אמר, מהכא.

וטמא טמא יקרא טומאה קוראה לו ואומרת לו פרוש. וכן אמר רבי עוזיאל בר בריה דרבי עוזיאל רבה. טומאה קוראה לו ואומרת לו פרוש. והאי להכי הוא דאתא? ההוא מיבעי ליה לכדתניא. וטמא טמא יקרא. צריך להודיע צערו לרבים, ורבים מבקשין עליו רחמים.

רב אשי אמר. ושמרתם את משמרתי עשו משמרת למשמרתי. רבינא אמר. ושם דרך אראנו בישע אלהים. אמר רבי יהושע בן לוי. כל השם אורחותיו זוכה ורואה בישועתו של הקדוש ברוך הוא, שנאמר. ושם דרך, אל תקרי ושם, אלא. ושם דרך אראנו בישע אלהים. רבי ינאי הוה ליה ההוא תלמידא דכל יומא הוה מקשי ליה,

בשבתא דריגלא לא הוה מקשי ליה, קרי עליה. ושם דרך אראנו בישע אלהים. תנו רבנן. אין מצינין לא על כזית מן המת, ולא על עצם כשעורה, ולא על דבר שאינו מטמא באהל. אבל מצינין על השדרה, ועל הגולגולת, על רוב בנין, ועל רוב מנין המת. ואין מצינין על הוודאות, אבל מצינין על הספיקות.