portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אמר עולא. חפי פותחת.

אלא. כמחלוקת באתרוג כך מחלוקת כאן. אמר רב יהודה. אבל לא את הפאייס. מאי פאייס? אמר רבי זירא. כרשיני בבלייתא. אמר רבא. אסור למשמש בצרור בשבת כדרך שממשמש בחול. מתקיף לה מר זוטרא. ליסתכן? כלאחר יד. אמר רבי ינאי. אם יש מקום קבוע לבית הכסא מלא היד. אם לאו כהכרע מדוכה קטנה של בשמים.

אמר רב ששת. אם יש עליה עד מותר. מיתיבי? עשרה דברים מביאין את האדם לידי תחתוניות, ואלו הן. האוכל עלי קנים, ועלי גפנים, ולולבי גפנים, ומוריגי בהמה בלא מלח, ושדרו של דג, ודג מליח שלא בישל כל צורכו, והשותה שמרי יין, והמקנח בסיד, ובחרסית, והמקנח בצרור שקינח בו חברו. ויש אומרים. אף התולה עצמו בבית הכסא.

גדול כבוד הבריות שדוחה את לא תעשה שבתורה. יתיב מרימר וקאמר לה להא שמעתא. איתיביה רבינא למרימר. רבי אליעזר אומר נוטל אדם קיסם משלפניו לחצות בו שיניו, וחכמים אומרים לא יטול אלא מן האבוס של בהמה. הכי השתא?. התם אדם קובע מקום לסעודה, הכא אדם קובע מקום לבית הכסא? אמר רב הונא. אסור לפנות בשדה ניר בשבת. מאי טעמא?

אילימא משום דוושא אפילו בחול נמי. ואלא משום עשבים, והאמר ריש לקיש. צרור שעלו בו עשבים מותר לקנח בו. והתולש ממנה בשבת חייב חטאת. אלא דילמא נקיט מעילאי ושדי לתתאי, ומיחייב משום דרבה. דאמר רבה. היתה לו גומא וטממה, בבית חייב משום בונה,

הלכה כסתם משנה. ותנן. נזיר חופף ומפספס, אבל לא סורק. אלא מחוורתא כדרב נתן בר אושעיא. מאי כשפים? כי הא דרב חסדא ורבה בר רב הונא הוו קא אזלי בארבא, אמרה להו ההיא מטרוניתא. אותבן בהדייכו. ולא אותבוה. אמרה איהי מילתא אסרתה לארבא. אמרו אינהו מילתא שריוהא. אמרה להו. מאי איעביד לכו?
וחייבי טבילות אין, איניש אחרינא לא. אמר רב חנא בר קטינא. לא נצרכה אלא לחמי טבריא. אי הכי אימא סיפא. אמר רבי חנינא סגן הכהנים. כדי הוא בית אלהינו לאבד עליו טבילה פעם אחת בשנה. ואי אמרת בצונן מותר ירחץ בצונן. אמר רב פפא. באתרא דלא שכיח צונן. תא שמע. כשאמרו אסור במלאכה לא

וכשאמרו אסור ברחיצה לא אמרו אלא כל גופו, אבל פניו ידיו ורגליו מותר, וכן אתה מוצא במנודה ובאבל. מאי לאו אכולהו, ובמאי עסקינן? אילימא בחמין. פניו ידיו ורגליו מי שרו? והאמר רב ששת. אבל אסור להושיט אצבעו בחמין. אלא לאו, בצונן. לא, לעולם בחמין.

אמר רב חסדא. זאת אומרת, אבל אסור בתכבוסת כל שבעה. והלכתא. אבל אסור לרחוץ כל גופו בין בחמין ובין בצונן כל שבעה. אבל פניו ידיו ורגליו, בחמין אסור, בצונן מותר. אבל לסוך, אפילו כל שהוא אסור. ואם לעבר את הזוהמא מותר. צלותא דתעניתא היכי מדכרינן? אדבריה רב יהודה לרב יצחק בריה, ודרש.

יחיד שקיבל עליו תענית מתפלל של תענית, והיכן אומרה בין גואל לרופא. מתקיף לה רב יצחק. וכי יחיד קובע ברכה לעצמו? אלא אמר רב יצחק. בשומע תפלה. וכן אמר רב ששת. בשומע תפלה. מיתיבי. אין בין יחיד לצבור, אלא שזה מתפלל שמונה עשרה, וזה מתפלל תשע עשרה. מאי יחיד ומאי צבור?

שליח צבור עשרין וארבע מצלי בשלש תעניות ראשונות, דליכא עשרים וארבע. ולא? והא אין בין קתני. אין בין שלש ראשונות לשלש אמצעיות, אלא שבאלו מותרין בעשיית מלאכה, ובאלו אסורין בעשיית מלאכה. הא לעשרים וארבע זה וזה שוין. תנא ושייר. מאי שייר דהאי שייר? ותו. והא אין בין קתני.
ודילמא לא איכוון למרור, הלכך בעי למהדר לאטבולי לשם מרור. דאי סלקא דעתך מצוה לא בעיא כוונה, למה לך תרי טיבולי? והא טביל ליה חדא זימנא. ממאי? דילמא. לעולם מצות אין צריכות כוונה, ודקאמרת תרי טיבולי למה לי? כי היכי דליהוי היכירא לתינוקות. וכי תימא. אם כן לישמעינן שאר ירקות? אי אשמעינן שאר ירקות, הוה אמינא.

היכא דאיכא שאר ירקות הוא דבעינן תרי טיבולי, אבל חזרת לחודה לא בעי תרי טיבולי, קמשמע לן דאפילו חזרת בעינן תרי טיבולי, כי היכי דליהוי ביה היכירא לתינוקות. ועוד תניא. אכלן דמאי יצא. אכלן בלא מתכוין יצא. אכלן לחצאין יצא. ובלבד שלא ישהא בין אכילה לחבירתה יותר מכדי אכילת פרס. תנאי היא.

דתניא, רבי יוסי אומר. אף על פי שטיבל בחזרת מצוה להביא לפניו חזרת וחרוסת ושני תבשילין. ואכתי ממאי? דילמא קסבר רבי יוסי מצות אין צריכות כוונה, והאי דבעינן תרי טיבולי כי היכי דתיהוי היכירא לתינוקות. אם כן, מאי מצוה?. מאי שני תבשילין? אמר רב הונא. סילקא וארוזא.

רבינא אמר. אפילו גרמא ובישולא.
אי הכי היינו דמתרגמינן ססגונא, ששש בגוונין הרבה. רבא אמר. עור בהמה טמאה דמטמא באהל המת מהכא, דתניא. עור או בעור ריבה עור בהמה טמאה. ושלקה ביד כהן, קצץ מכולן ועשה אחת מהן, מנין? תלמוד לומר. או בכל מלאכת עור.

ואיכא למיפרך, מה לנגעים שכן שתי וערב טמא בהן. אלא גמר משרצים. דתניא. עור אין לי אלא עור בהמה טהורה, עור בהמה טמאה מנין? תלמוד לומר או עור. ואיכא למיפרך. מה לשרצים שכן מטמאין בכעדשה. נגעים יוכיחו. וחזר הדין, לא ראי זה כראי זה ולא ראי זה כראי זה,

הצד השוה שבהן שעור טמא בהן, ועשה עור בהמה טמאה כעור בהמה טהורה. אף אני אביא אהל המת שעור טמא בו, ונעשה בו עור בהמה טמאה כעור בהמה טהורה. אמר ליה רבא מברניש לרב אשי. איכא למיפרך מה להצד השוה שבהן שכן טמאין בפחות מכזית, תאמר במת שאינו מטמא אלא בכזית.

מתני׳ פתילת הבגד שקיפלה ולא הבהבה, רבי אליעזר אומר. טמאה היא, ואין מדליקין בה. רבי עקיבא אומר טהורה היא, ומדליקין בה. גמ׳ בשלמא לענין טומאה, בהא פליגי. דרבי אליעזר סבר קיפול אינו מועיל, ובמילתיה קמייתא קיימא. ורבי עקיבא סבר קיפול מועיל, ובטולי בטלה. אלא לענין הדלקה במאי פליגי? אמר רבי אלעזר אמר רב אושעיא,
למאן קאמרינן? לרב הונא, והא רב הונא פרצתו בארבע סבירא ליה?. רב הונא בריה דרב יהושע טעמא דנפשיה קאמר. רב אשי אמר. אפילו תימא במבוי שמונה נמי לא צריך לחי, מה נפשך. אי עומד נפיש ניתר בעומד מרובה
אין צדין דגים מן הביברין ביום טוב, ואין נותנין לפניהם מזונות. אבל צדין חיה ועוף, ונותנין לפניהם מזונות. ורמינהו. ביברין של חיות ושל עופות ושל דגים אין צדין מהם ביום טוב, ואין נותנין לפניהם מזונות. קשיא חיה אחיה, קשיא עופות אעופות. בשלמא חיה אחיה לא קשיא. הא רבי יהודה, הא רבנן.

למה נקרא שמה צפור דרור מפני שדרה בבית כבשדה. השתא דאתית להכי חיה אחיה נמי לא קשיא, הא בביבר גדול, הא בביבר קטן. היכי דמי ביבר גדול, היכי דמי ביבר קטן? אמר רב אשי. כל היכא דרהיט בתריה ומטי לה בחד שיחייא ביבר קטן, ואידך ביבר גדול. אי נמי. כל היכא דנפיל טולא דכתלים אהדדי ביבר קטן, ואידך ביבר גדול.

לא יכול אחד לנעול ונעלו שנים חייבין. ורבי שמעון פוטר. גמ׳ אמר רבי ירמיה בר אבא אמר שמואל. הצד ארי בשבת אינו חייב עד שיכניסנו לגורזקי שלו. מתני׳ ישב האחד על הפתח ולא מילאהו, ישב השני ומילאהו השני חייב. ישב הראשון על הפתח ומילאהו, ובא השני וישב בצידו,

אף על פי שעמד הראשון והלך לו הראשון חייב והשני פטור. הא למה זה דומה לנועל את ביתו לשומרו ונמצא צבי שמור בתוכו. גמ׳
דכולי עלמא לא קא אכלי, הוא נמי לא אתי למיכל, הכא, דכולי עלמא אכלי הוא נמי אתי למיכל. וכי האי גוונא מי חיילא עליה אנינות? והא מיגרשא. נהי דאנינות לא חיילא עליה, אטרודי מי לא מיטריד? מתני׳ כל שבעת הימים הוא זורק את הדם, ומקטיר את הקטורת, ומיטיב את הנרות, ומקריב את הראש ואת הרגל. ושאר כל הימים אם רצה להקריב מקריב,

כמה יהא בהן ויהא כדי הזאה כדי שיטבול ראשי גבעולין ויזה. אביי אמר. אפילו תימא רבי עקיבא, דעביד עבודה כוליה יומא, ולפניא מדו עליה, וטביל ועביד הערב השמש. ומקטיר את הקטורת ומטיב את הנרות. אלמא קטורת ברישא והדר נרות. ורמינהו.

ותני עלה, רבי שמעון איש המצפה משנה בתמיד. מזרחית צפונית נותן מזרחה צפונה. מערבית דרומית נותן מערבה, ואחר כך נותן דרומה. אלא אמר רבי יוחנן. מאן תנא סדר יומא רבי שמעון איש המצפה הוא. ורמי סדר יומא אסדר יומא, דתנן. פייס השני מי שוחט, מי זורק,

דתניא. לא ייטיב את הנרות ואחר כך יקטיר, אלא יקטיר ואחר כך ייטיב. אבא שאול אומר. מטיב, ואחר כך
שתים, מאי? אמר ליה. אסור. אמר רב הונא. שתים אסורין, ואפילו עירבו. גזירה שמא יאמרו עירוב מועיל לבין הפסין.

רבא אמר. עירבו מותר. אמר ליה אביי לרבא. תניא דמסייע לך חצר שראשה אחד נכנס לבין הפסין מותר לטלטל מתוכה לבין הפסין ומבין הפסין לתוכה, אבל שתים אסור. במה דברים אמורים שלא עירבו, אבל עירבו מותרין. לימא תיהוי תיובתא דרב הונא?. אמר לך רב הונא. התם דהדרן וערבן.

בעא מיניה אביי מרבה. יבשו מים בשבת מהו? אמר ליה. כלום נעשית מחיצה אלא בשביל מים, מים אין כאן מחיצה אין כאן. בעי רבין. יבשו מים בשבת ובאו בשבת מהו? אמר ליה אביי. יבשו בשבת לא תיבעי לך, דבעי מיניה דמר ופשיט לי דאסיר. באו נמי לא תיבעי לך דהוה ליה מחיצה העשויה בשבת,

ותניא. כל מחיצה העשויה בשבת, בין בשוגג בין במזיד בין באונס בין ברצון שמה מחיצה. ולאו איתמר עלה, אמר רב נחמן. לא שנו אלא לזרוק, אבל לטלטל לא. כי איתמר דרב נחמן אמזיד איתמר. אמר רבי אלעזר. הזורק לבין פסי הביראות חייב. פשיטא, אי לאו מחיצה היא היכי משתרי ליה למלאות?.

ולימא הא, ולא בעי הך. חדא מכלל חבירתה איתמר. מותר להקריב לבאר וכו׳. תנן התם. לא יעמוד אדם ברשות הרבים וישתה ברשות היחיד, ברשות היחיד וישתה ברשות הרבים, אלא אם כן מכניס ראשו ורובו למקום שהוא שותה. וכן בגת.

גבי פרה מי בעינן לה ראשה ורובה או לא? כל היכא דקא נקיט מנא ולא נקיט לה לא תיבעי לך דבעי ראשה ורובה מלגיו. כי תבעי לך היכא דנקיט מנא ונקיט לה, מאי? אמר ליה, תניתוה. ובלבד שתהא הפרה ראשה ורובה מבפנים ושותה. מאי לאו, דנקיט לה ונקיט מנא? לא, דנקיט מנא ולא נקיט לה.

וכי נקיט מנא ולא נקיט לה, מי שרי? והתניא. לא ימלא אדם מים ויתן בשבת לפני בהמתו, אבל ממלא הוא ושופך, והיא שותה מאיליה. הא אתמר עלה. אמר אביי, הכא באבוס העומד ברשות הרבים גבוה עשרה טפחים ורוחב ארבעה, וראשו אחד נכנס לבין הפסין.

תא שמע. בהמה שראשה ורובה בפנים אובסין אותה מבפנים. והא אבוס כמאן דנקיט מנא ונקיט לה, וקא בעינן ראשו ורובו. מאי ׳בהמה׳ נמי דקתני גמל. והתניא ׳בהמה׳ והתניא ׳גמל׳. מידי גבי הדדי תניא?. תניא נמי הכי.
אין מביאין עצים אלא מן המכונסין שבקרפף. והא אנן תנן. מן הקרפף ואפילו מן המפוזרים. מתניתין יחידאה היא. דתניא, אמר רבי שמעון בן אלעזר. לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על המפוזרים שבשדות שאין מביאין, ועל המכונסין שבקרפף שמביאין. על מה נחלקו על המפוזרים שבקרפף ועל המכונסין שבשדות,

כל שסמוך לעיר בין דאית ליה פותחת, בין דלית ליה פותחת, ואתא רבי יוסי למימר. אפילו בתוך תחום שבת, ודוקא דאית ליה פותחת, אבל לית ליה פותחת אפילו סמוך לעיר נמי לא. תא שמע. מדקתני, רבי יוסי אומר. כל שנכנסין לו בפותחת ואפילו בתוך תחום שבת, שמע מינה רבי יוסי תרתי לקולא קאמר. שמע מינה.

אין מבקעין עצים לא מן הסואר של קורות ולא מן הקורה שנשברה ביום טוב, לפי שאינו מן המוכן. ולא בקרדום. אמר רב חיננא בר שלמיא משמיה דרב. לא שנו אלא בנקבות שלו, אבל בזכרות שלו מותר. פשיטא, בקופיץ תנן. מהו דתימא. הני מילי קופיץ לחודיה,

תניא נמי הכי, רבי מאיר אומר. אף פוחת לכתחלה ונוטל. ביום טוב אמרו, אבל לא בשבת. אמר שמואל. חותמות שבקרקע מתיר, אבל לא מפקיע ולא חותך. שבכלים מתיר ומפקיע וחותך, אחד שבת ואחד יום טוב. מיתיבי. חותמות שבקרקע, בשבת מתיר אבל לא מפקיע ולא חותך.
דחלבי שבת קרבין ביום הכפורים, אבל באמצע שבת לא, קא משמע לן. אמר רבא. מאן האי דלא חייש לקמחיה? הא בכל יום תנן. קשיא. ופליגא דרב הונא, דאמר. תחילתו דוחה, סופו אינו דוחה. גופא. אמר רב הונא. תמיד, תחילתו דוחה, סופו אינו דוחה. מאי אינו דוחה?

רב חסדא אמר. דוחה את השבת, ואינו דוחה את הטומאה. (ורבא) אמר. דוחה את הטומאה, ואינו דוחה את השבת. אמר ליה אביי (לרבא). לדידך קשיא, ולרב חסדא קשיא. לדידך קשיא. מאי שנא טומאה, דכתיב במועדו ואפילו בטומאה, שבת נמי במועדו, ואפילו בשבת. ולרב חסדא קשיא. מאי שנא שבת,

ואפילו בטומאה? אמר ליה. לא לדידי קשיא, ולא לרב חסדא קשיא. לדידי לא קשיא. סופו כתחילתו, טומאה, דתחילתו בר מידחא טומאה הוא סופו נמי דחי. שבת, דתחילתו לאו בר מידחא שבת הוא סופו נמי לא דחי. לרב חסדא לא קשיא. סופו כתחילתו (תחילתו) לית ליה.

שבת דהותרה היא בציבור סופו נמי דחי. טומאה, דדחויה היא בציבור, תחלתו דעיקר כפרה דחי, סופו דלאו עיקר כפרה לא דחי. איתמר. המכבה אש מחתה ומנורה, אביי אמר. חייב, רבא אמר. פטור. דכבייה בראשו של מזבח, דכולי עלמא לא פליגי דחייב. כי פליגי דאחתיה אארעא וכבייה. אביי אמר. חייב,

רבא אמר. פטור, כיון דנתקה נתקה. אלא הא דאמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. המוריד גחלת מעל גבי המזבח וכבה חייב, כמאן? לא כאביי ולא כרבא. התם לא אינתיק למצותה, הכא אינתיק למצותה. הדרן עלך טרף בקלפי
רבי שמעון אומר. כל הנרות מטלטלין, חוץ מן הנר הדולק בשבת. גמ׳ תנו רבנן. מטלטלין נר חדש אבל לא ישן, דברי רבי יהודה. רבי מאיר אומר. כל הנרות מטלטלין, חוץ מן הנר שהדליקו בו בשבת. רבי שמעון אומר. חוץ מן הנר הדולק בשבת. כבתה מותר לטלטלה.

אבל כוס וקערה ועששית לא יזיזם ממקומם. ורבי אליעזר ברבי שמעון אומר. מסתפק מן הנר הכבה ומן השמן המטפטף, ואפילו בשעה שהנר דולק. אמר אביי. רבי אליעזר ברבי שמעון סבר לה כאבוה בחדא, ופליג עליה בחדא. סבר לה כאבוה בחדא דלית ליה מוקצה. ופליג עליה בחדא דאילו אבוה סבר כבה אין, לא כבה לא,

ואיהו סבר אף על גב דלא כבה. אבל כוס וקערה ועששית לא יזיזם ממקומם. מאי שנא הני? אמר עולא. סיפא אתאן לרבי יהודה. מתקיף לה מר זוטרא. אי הכי, מאי אבל? אלא אמר מר זוטרא. לעולם רבי שמעון. וכי קשרי רבי שמעון בנר זוטא דדעתיה

מטה שיחדה למעות אסור לטלטלה. מתיב רב נחמן בר יצחק. מטלטלין נר חדש אבל לא ישן. ומה נר דלהכי עבידא, כי לא אדליק בה שרי לטלטולה מטה דלאו להכי עבידא לא כל שכן?. אלא אי איתמר, הכי איתמר. אמר רב יהודה אמר רב. מטה שיחדה למעות,

מוכני שלה בזמן שהיא נשמטת, אין חבור לה ואין נמדדת עמה ואין מצלת עמה באהל המת ואין גוררין אותה בשבת בזמן שיש עליה מעות. הא אין עליה מעות שריא, אף על גב דהוו עליה בין השמשות. ההיא רבי שמעון היא דלית ליה מוקצה, ורב כרבי יהודה סבירא ליה.
אם כן לא נפסיק, שמא יראו התלמידים ויקבעו הלכה לדורות. אמרו. לא זזו משם עד שקבעו הלכה כרבי יוסי. אמר רב יהודה אמר שמואל. אין הלכה לא כרבי יהודה ולא כרבי יוסי, אלא פורס מפה ומקדש. איני?. והא אמר רב תחליפא בר אבדימי אמר שמואל. כשם שמפסיקין לקידוש כך מפסיקין להבדלה.

לא קשיא. כאן קודם תשעה, כאן לאחר תשעה.
אנא, טרידנא בגירסאי. אינהו, לא משגחי. ואי אקני להו פיתא בסלא כיון דאי בעו לה מינאי ולא אפשר ליתבה נהלייהו, בטיל שיתוף. דתניא. אחד מבני מבוי שביקש יין ושמן, ולא נתנו לו בטל השתוף. ונקני להו מר רביעתא דחלא בחביתא. תניא, אין משתתפין באוצר. והא תניא משתתפין. אמר רב אושעיא.

פנו לי מאני מבי גברי לבי נשי, ואיזיל ואיתיב התם ואיבטיל להו הא חצר. אמר ליה רבינא לרבא, והאמר שמואל. אין ביטול רשות מחצר לחצר?. אמר ליה. אנא כרבי יוחנן סבירא לי, דאמר. יש ביטול מחצר לחצר. ואי לא סבר לה מר כשמואל ניתיב מר בדוכתיה,

וניבטיל להו לדידהו, וניהדרו אינהו וניבטלו ליה למר, דהא אמר רב. מבטלין, וחוזרין ומבטלין. אנא בהא כשמואל סבירא לי, דאמר. אין מבטלין וחוזרין ומבטלין. ולאו חד טעמא הוא? מאי טעמא אין מבטלין וחוזרין ומבטלין לאו משום דכיון דבטליה לרשותיה, אסתלק ליה מהכא לגמרי, והוה ליה כבן חצר אחרת,

אמר לך רב, אנא דאמרי אפילו לרבי אליעזר. עד כאן לא קאמר רבי אליעזר התם המבטל רשות חצירו רשות ביתו ביטל, משום דבבית בלא חצר לא דיירי אינשי. אבל לענין איסתלוקי, מי אמר? ושמואל אמר. אנא דאמרי אפילו כרבנן, עד כאן לא קאמרי רבנן התם אלא מאי דבטיל בטיל, ודלא בטיל לא בטיל.

אבל מאי דבטיל מיהא איסתלק לגמרי. אמר רב אחא בר חנא אמר רב ששת, כתנאי. מי שנתן רשותו, והוציא, בין בשוגג בין במזיד אוסר, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. במזיד אוסר, בשוגג אינו אוסר. מאי לאו, בהא קמיפלגי. דמר סבר מבטלין וחוזרין ומבטלין, ומר סבר אין מבטלין וחוזרין ומבטלין.

אמר רב אחא בר תחליפא משמיה דרבא. לא, דכולי עלמא אין מבטלין וחוזרין ומבטלין, והכא בקנסו שוגג אטו מזיד קא מיפלגי. מר סבר. קנסו שוגג אטו מזיד, ומר סבר. לא קנסו שוגג אטו מזיד. רב אשי אמר. רב ושמואל בפלוגתא דרבי אליעזר ורבנן קא מיפלגי. אמר רבן גמליאל. מעשה בצדוקי אחד שהיה דר עמנו.
תנוח דעתך שהנחת את דעתי. ואמר ליה. מאי ניחותא, דרבה ורב ששת שדו ביה נרגא. מאן שמעת ליה דאמר הזיד במעילה במיתה רבי היא, דתניא. הזיד במעילה, רבי אומר. במיתה, וחכמים אומרים. באזהרה. מאי טעמא דרבי? אמר רבי אבהו. גמר חטא חטא מתרומה.

לכי סחיט להו ליתיה לשיעוריה. אי הכי, כביצה נמי? דהתנן. טמא מת שסחט זיתים וענבים כביצה מכוונת טהורין. התם דאי עבד, הכא לכתחלה. גזירה דילמא אתי למיעבד יותר מכביצה. אמר ליה רב חסדא. מאן ציית לך ולרבי יוחנן רבך? וכי טומאה שבהן להיכן הלכה?

דאי לא תימא הכי, הא דתניא. הא למה זה דומה לתרומת תותין (זיתים) וענבים שנטמאה, שאין לו בה לא היתר אכילה ולא היתר הסקה. הא היתר אכילה נמי אית ביה, דאי בעי דריך להו פחות פחות מכביצה. אמר רבא. גזירה דילמא אתי בהו לידי תקלה. אמר ליה אביי. ומי חיישינן לתקלה? והא תניא. מדליקין בפת ובשמן של תרומה שנטמאת.

אמר רב אשי. בשליקתא ומאיסתא.
לא נחלקו רבי אליעזר ורבי יהושע על שאינן ראויין שחייב, על מה נחלקו על הראויין, שרבי אליעזר מחייב חטאת, ורבי יהושע פוטר. אמר רב ביבי אמר רבי אלעזר. פוטר היה רבי מאיר אפילו עגל של זבחי שלמים ששחטו לשום הפסח. אמר ליה רבי זירא לרב ביבי. והאמר רבי יוחנן. מודה היה רבי מאיר בבעלי מומין. אמר ליה.

בבעלי מומין לא טריד בהו, והאי טריד ביה. בעא מיניה רבא מרב נחמן. חולין לשום פסח, מאי לי אמר רבי מאיר? אמר ליה. פוטר היה רבי מאיר אפילו חולין לשום פסח. והאמר רבי יוחנן. מודה היה רבי מאיר בבעלי מומין. בעלי מומין לא מיחלפי, הני מיחלפי. וטעמא דרבי מאיר משום איחלופי ולא איחלופי? והאמר רב ביבי אמר רבי אלעזר.

נתחלף לו שפוד של נותר בשפוד של צלי, ואכלו חייב. ורבי יוחנן אמר. אשתו נדה בעל חייב. יבמתו נדה בעל פטור. איכא דאמרי. כל שכן בההיא דמחייב, דלא עשה מצוה. אית דאמרי, בההיא פטור. מאי טעמא? התם הוא דהוה ליה לשיולי. אבל הכא, דלא הוה ליה לשיולי לא.

ורבי יוחנן, מאי שנא יבמתו, דקא עביד מצוה? אשתו נמי קא עביד מצוה. באשתו מעוברת. והא איכא שמחת עונה. שלא בשעת עונתה. והאמר רבא. חייב אדם לשמח אשתו בדבר מצוה. סמוך לווסתה. אי הכי, אפילו יבמתו נמי. יבמתו בזיז מינה, אשתו לא בזיז מינה. ורבי יוחנן כמאן?

אילימא כרבי יוסי. דתנן, רבי יוסי אומר. יום טוב הראשון של חג שחל להיות בשבת, ושכח והוציא את הלולב לרשות הרבים פטור, מפני שהוציא ברשות. דילמא שאני התם, דזמנו בהול. ואלא רבי יהושע דזבחים. דילמא התם נמי זמנו בהול. ואלא כרבי יהושע דתינוקות. התם נמי זמנו בהול.

ואלא כרבי יהושע דתרומה, דתנן. היה אוכל בתרומה ונודע שהוא בן גרושה או בן חלוצה רבי אליעזר מחייב קרן וחומש, רבי יהושע פוטר. דילמא כדרב ביבי בר אביי, דאמר רב ביבי בר אביי. בתרומה בערב הפסח, דזמנה בהול. אי נמי. שאני תרומה דאיקרי עבודה, ועבודה רחמנא אכשר. דתנן. היה עומד ומקריב,

ורבי יהושע מכשיר. ואמרינן, מאי טעמא דרבי יהושע דכתיב. ברך ה׳ חילו ופעל ידיו תרצה. ותרומה היכא איקרי עבודה? דתניא, מעשה ברבי טרפון שלא בא אמש לבית המדרש. לשחרית מצאו רבן גמליאל, אמר לו. מפני מה לא באת אמש לבית המדרש? אמר לו. עבודה עבדתי. אמר לו. כל דבריך אינן אלא דברי תימה,

וכי עבודה בזמן הזה מנין? אמר לו, הרי הוא אומר. עבודת מתנה אתן את כהנתכם והזר הקרב יומת, עשו אכילת תרומה בגבולין כעבודת
אמר ליה. הא חנא דידן, והא שמואל דידן, ולא שמיע לי ולאו בדינא גרבתיך?. מי שנפרקה ידו כו׳. רב אויא הוה יתיב קמיה דרב יוסף, שניא ליה ידיה. אמר ליה. הכי מאי? אסור. והכי מאי? אמר ליה. אסור. אדהכי איתפח ידיה. אמר ליה. מאי תיבעי לך, הא תנן. מי שנפרקה ידו או רגלו לא יטרפם בצונן, אבל רוחץ כדרכו,

ואם נתרפא נתרפא. אמר ליה. ולא תנן. אין מחזירין את השבר, ואמר רב חנא בגדתאה אמר שמואל. הלכה מחזירין את השבר. אמר ליה. כולהו בחדא מחיתא מחיתנהו?. היכא דאיתמר איתמר, היכא דלא איתמר לא איתמר. הדרן עלך

אלא. הנח לישראל, מוטב שיהו שוגגין ואל יהו מזידין. סבור מינה הני מילי בדרבנן, אבל בדאורייתא לא. ולא היא, לא שנא בדרבנן ולא שנא בדאורייתא. דהא תוספת דיום הכפורים דאורייתא היא, וקא חזינן להו דקאכלי ושתו עד שתחשך ולא אמרינן להו ולא מידי. וכן אשה מחבירתה ככרות. בשבת הוא דאסיר, אבל בחול שפיר דמי? לימא מתניתין דלא

כהלל, דתנן. וכן היה הלל אומר. לא תלוה אשה ככר לחבירתה עד שתעשנה דמים, שמא יוקרו חטין ונמצאו באות לידי רבית. אפילו תימא הלל, הא באתרא דקיץ דמיהו, הא באתרא דלא קיץ דמיהו. ואם אינו מאמינו. איתמר הלוואת יום טוב, רב יוסף אמר. לא ניתנה ליתבע, ורבה אמר. ניתנה ליתבע.

אמאי מניח טליתו אצלו? ליתן ליה ולתבעיה. אמר. לא בעינא דליקום בדינא ודיינא. מתיב רב אידי בר אבין. השוחט את הפרה וחילקה בראש השנה. אם היה חדש מעובר משמט. ואם לאו אינו משמט. ואי לא ניתנה ליתבע מאי משמט? שאני התם דאיגלאי מילתא דחול הוא. תא שמע מסיפא. אם לאו אינו משמט.

אי אמרת בשלמא ניתנה ליתבע היינו דקתני אינו משמט. אלא אי אמרת לא ניתנה ליתבע, אמאי אינו משמט? דאי יהיב ליה שקיל. מכלל דרישא אי יהיב ליה לא שקיל?. רישא צריך למימר ליה משמט אני, סיפא לא צריך למימר ליה משמט אני. כדתנן. המחזיר חוב בשביעית, יאמר לו. משמט אני. ואם אמר לו אף על פי כן יקבל ממנו, משום שנאמר.

וזה דבר השמטה. רב אויא שקיל משכונא. רבה בר עולא מיערם איערומי. וכן ערב פסח. אמר רבי יוחנן. מקדיש אדם פסחו בשבת, וחגיגתו ביום טוב. נימא מסייע ליה. וכן ערב פסח בירושלים שחל להיות בשבת מניח טליתו אצלו, ונוטל את פסחו ועושה עמו חשבון לאחר יום טוב.

אין נמנין על הבהמה בתחילה ביום טוב. שאני הכא, כיון דרגיל אצלו כמאן דאימני ביה מעיקרא דמי. והא תני רבי הושעיא. הולך אדם אצל רועה הרגיל אצלו ונותן לו טלה לפסחו ומקדישו ויוצא בו. התם נמי, כיון דרגיל אצלו אקדושי [מקדיש] ליה מעיקרא. והא מקדיש קתני? הקדש עילוי מדרבנן. ומי אמר רבי יוחנן הכי?
כשהוא מזה אינו מזה על הכפורת, אלא כנגד עוביה של כפורת. כשהוא מזה למעלה מצדד ידו למטה. וכשהוא מזה למטה מצדד ידו למעלה. מנא הני מילי?

אמר רב אחא בר יעקב, אמר רבי זירא, אמר קרא. והזה אותו על הכפורת ולפני הכפורת, לא יאמר למטה בשעיר, דלא צריך, דגמר ממטה דפר, למה נאמר לאקושי על ללפני. מה לפני דלאו על, אף על דלאו על. אדרבה. לא יאמר למעלה בפר דלא צריך, דגמר ממעלה דשעיר. למה נאמר? לאקושי לפני לעל.

תנו רבנן. והזה אתו על הכפורת ולפני הכפורת למדנו. כמה למעלה בשעיר אחת. למטה בשעיר, איני יודע כמה. הריני דן. נאמרו דמים למטה בפר, ונאמרו דמים למטה בשעיר. מה למטה בפר שבע, אף למטה בשעיר שבע. או כלך לדרך זו. נאמרו דמים למעלה בשעיר, ונאמרו דמים למטה בשעיר.

כך למטה בשעיר שבע. וכשם שלמעלה בשעיר אחת, כך למעלה בפר אחת. אחת, אחת ואחת, אחת ושתים. תנו רבנן. אחת, אחת ואחת, אחת ושתים, אחת ושלש, אחת וארבע, אחת וחמש, אחת ושש, אחת ושבע, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. אחת, אחת ואחת, שתים ואחת, שלש ואחת, ארבע ואחת, חמש ואחת, שש ואחת, שבע ואחת.
תרגמה רפרם בר פפא קמיה דרב חסדא אליבא דרב הונא. באוגני כלים. היו לפניו צרור ועשבים, רב חסדא ורב המנונא, חד אמר. מקנח בצרור ואין מקנח בעשבים, וחד אמר. מקנח בעשבים ואין מקנח בצרור. מיתיבי. המקנח בדבר שהאור שולטת בו שיניו התחתונות נושרות. לא קשיא. הא בלחין, הא ביבשין.

ולחשוף מים מגבא. גמ׳ איבעיא להו. שיעורא דרבי מאיר נפיש, או שיעורא דרבי יוסי נפיש? מסברא שיעורא דרבי יוסי נפיש, ומקרא שיעורא דרבי מאיר נפיש. דאי סלקא דעתך שיעורא דרבי יוסי נפיש, לייט לה במנא זוטרא, והדר לייט לה במנא רבה?. אמר אביי. [מתניתין נמי] לחתות אש מיקידה גדולה. רבי יוסי אומר. משם ראיה.

שפיר קאמר ליה רבי יוסי לרבי מאיר. ורבי מאיר לא מיבעיא קאמר. לא מיבעיא מידי דחשיב לאינשי דלא לישתכח ליה, אלא אפילו מידי דלא חשיב לאינשי לא לישתכח ליה. הדרן עלך המוציא ייןמתני׳ אמר רבי עקיבא.

אלא. מה נדה אינה לאברין, אף עבודה זרה אינה לאברין. ואלא הא דבעי רב חמא בר גוריא. עבודה זרה ישנה לאברין או אינה לאברין? תיפשוט ליה מהא, דלרבנן אינה לאברין. רב חמא בר גוריא אליבא דרבי עקיבא בעי לה. ורבי אלעזר אמר. באבן מסמא דכולי עלמא לא פליגי דלא מטמאה. כי פליגי במשא. רבי עקיבא סבר כנדה,
שנאמר. כי חיים הם למצאיהם ולכל בשרו מרפא, אל תקרי למצאיהם אלא למוציאיהם בפה. אמר ליה שמואל לרב יהודה. שיננא, חטוף ואכול חטוף ואישתי, דעלמא דאזלינן מיניה כהלולא דמי. אמר ליה רב לרב המנונא. בני אם יש לך היטב לך, שאין בשאול תענוג, ואין למות התמהמה.

ואם תאמר אניח לבני חוק בשאול מי יגיד לך. בני האדם דומים לעשבי השדה הללו נוצצין והללו נובלין. אמר רבי יהושע בן לוי. המהלך בדרך ואין עמו לוייה יעסוק בתורה, שנאמר. כי לוית חן הם. חש בראשו יעסוק בתורה, שנאמר. כי לוית חן הם לראשך. חש בגרונו יעסוק בתורה, שנאמר. וענקים לגרגרותיך.

רבא רמי. כתיב תאות לבו נתתה לו. וכתיב וארשת שפתיו בל מנעת סלה. זכה תאות לבו נתתה לו. לא זכה וארשת שפתיו בל מנעת סלה. תנא דבי רבי אליעזר בן יעקב. כל מקום שנאמר נצח סלה ועד אין לו הפסק עולמית. נצח, דכתיב. כי לא לעולם אריב ולא לנצח אקצוף. סלה, דכתיב.

כאשר שמענו כן ראינו בעיר ה׳ צבאות בעיר אלהינו אלהים יכוננה עד עולם סלה. ועד, דכתיב. ה׳ ימלוך לעולם ועד. (סימן. ענקים לחייו לוחות חרות). אמר רבי (אליעזר). מאי דכתיב וענקים לגרגרותיך, אם משים אדם עצמו כענק זה שרף על הצואר

אם אדם משים עצמו את לחייו כאבן זו שאינה נמחית תלמודו מתקיים בידו, ואם לאו אין תלמודו מתקיים בידו. ואמר רבי (אליעזר). מאי דכתיב חרות על הלוחות, אלמלי לא נשתברו לוחות הראשונות לא נשתכחה תורה מישראל. רב אחא בר יעקב אמר. אין כל אומה ולשון שולטת בהן, שנאמר. חרות אל תיקרי חרות, אלא חירות.

כדטעמיה אמר. דמי האי מזיגא למזיגא דרבא בריה דרב יוסף בר חמא. אמר ליה. אנא הוא. אמר ליה. לא תתיב אכרעיך עד דמפרשת לי הני קראי. מאי דכתיב. וממדבר מתנה וממתנה נחליאל ומנחליאל במות ומבמות הגיא? אמר ליה. אם אדם משים עצמו כמדבר זה שהכל דשין בו תורה ניתנה לו במתנה.

אם אדם משים עצמו כחיה זו שדורסת ואוכלת, ואיכא דאמרי שמסרחת ואוכלת תלמודו מתקיים בידו. ואם לאו אין תלמודו מתקיים בידו. ואם עושה כן הקדוש ברוך הוא עושה לו סעודה בעצמו, שנאמר. תכין בטובתך לעני אלהים. אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. מאי דכתיב נוצר תאנה יאכל פריה,

למה נמשלו דברי תורה לאילת? לומר לך. מה אילה רחמה צר, וחביבה על בועלה כל שעה ושעה כשעה ראשונה אף דברי תורה חביבין על לומדיהן כל שעה ושעה כשעה ראשונה. ויעלת חן שמעלת חן על לומדיה. דדיה ירוך בכל עת למה נמשלו דברי תורה כדד?

מה דד זה כל זמן שהתינוק ממשמש בו מוצא בו חלב, אף דברי תורה, כל זמן שאדם הוגה בהן מוצא בהן טעם. באהבתה תשגה תמיד כגון רבי (אליעזר) בן פדת. אמרו עליו על רבי (אליעזר) שהיה יושב ועוסק בתורה בשוק התחתון של ציפורי, וסדינו מוטל בשוק העליון של ציפורי.
דהוו להו שני פסלין באמצע, ואיכא הכשר סוכה באמצע. אמר אביי. אויר שלשה בסוכה גדולה ומיעטו, בין בקנים בין בשפודין הוי מיעוט. בסוכה קטנה, בקנים הוי מיעוט, בשפודין לא הוי מיעוט. והני מילי מן הצד. אבל באמצע פליגי בה רב אחא ורבינא, חד אמר. יש לבוד באמצע,

דרש רבי יהודה בר אלעאי. בית שנפחת וסיכך על גביו כשרה. אמר לפניו רבי ישמעאל ברבי יוסי. רבי, פריש, כך פירש אבא. ארבע אמות פסולה, פחות מארבע אמות כשרה. דרש רבי יהודה בר אלעאי. אברומא שריא. אמר לפניו רבי ישמעאל ברבי יוסי. רבי, פריש, כך אמר אבא. של מקום פלוני אסורה, של מקום פלוני מותרת. כי הא דאמר אביי.

האי צחנתא דבב נהרא שריא. מאי טעמא? אילימא משום דרדיפי מיא, והאי דג טמא כיון דלית ליה חוט השדרה לא מצי קאים והא קא חזינן דקאי. אלא משום דמליחי מיא, והאי דג טמא, כיון דלית ליה קילפי לא מצי קאי והא קא חזינן דקאי. אלא. משום דלא מרבה טינייהו דג טמא. אמר רבינא.

והאידנא, דשפכי נהר איתן ונהר גמדא להתם, אסירא. אתמר. סיכך על גבי אכסדרה שיש לה פצימין כשרה. שאין לה פצימין, אביי אמר. כשרה, ורבא אמר. פסולה. אביי אמר כשרה אמרינן פי תקרה יורד וסותם.