portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
שיריה, אף על פי שנפחתו מכשיעורה אין מסככין בהן. מחצלת הקנים, גדולה מסככין בה, קטנה, אין מסככין בה. רבי אליעזר אומר. אף היא מקבלת טומאה, ואין מסככין בה. החוטט בגדיש. אמר רב הונא. לא שנו אלא שאין שם חלל טפח במשך שבעה, אבל יש שם חלל טפח במשך שבעה הרי זה סוכה. תניא נמי הכי. החוטט בגדיש לעשות לו סוכה הרי זה סוכה.

מלמטה למעלה, אם גבוה עשרה טפחים כשרה. רבי יוסי אומר. כשם שמלמטה למעלה עשרה טפחים, כך מלמעלה למטה עשרה טפחים. גמ׳ במאי קמיפלגי? מר סבר מחיצה תלויה מתרת, ומר סבר מחיצה תלויה אינה מתרת. תנן התם. בור שבין שתי חצירות אין ממלאין ממנה בשבת אלא אם כן עשה לה מחיצה עשרה טפחים, בין מלמעלה בין מלמטה, בין בתוך אוגנו.

ומאי מעשה דכי אתא רב דימי, אמר. פעם אחת שכחו ולא הביאו ספר תורה מערב שבת, למחר פירסו סדינין על גבי העמודים, והביאו ספר תורה וקראו בו. פירסו סלקא דעתך? מהיכן הביאום בשבת. אלא, מצאו סדינין פרוסין על גבי העמודים והביאו ספר תורה וקראו בו. אמר רב חסדא אמר אבימי. מחצלת ארבעה ומשהו מתרת בסוכה משום דופן. היכי עביד?

פחות משלשה למטה ופחות משלשה למעלה, וכל פחות משלשה כלבוד דמי. פשיטא? מהו דתימא. חד לבוד אמרינן, תרי לבוד לא אמרינן קא משמע לן. מיתיבי. מחצלת שבעה ומשהו מתרת בסוכה משום דופן. כי תניא ההיא, בסוכה גדולה. ומאי קא משמע לן דמשלשלין דפנות מלמעלה למטה כרבי יוסי. אמר רבי אמי. פס ארבעה ומשהו מתיר בסוכה משום דופן.
דכולי עלמא מיהת מלח בעיא שנוי. מאי טעמא? רב הונא ורב חסדא, חד אמר. כל הקדרות כולן צריכות מלח, ואין כל הקדרות צריכות תבלין. וחד אמר. כל התבלין מפיגין טעמן, ומלח אינה מפיגה טעמה. מאי בינייהו? איכא בינייהו דידע מאי קדרה בעי לבשולי, אי נמי במוריקא. אמר רב יהודה אמר שמואל.

כל הנדוכין נדוכין כדרכן, ואפילו מלח. והא אמרת מלח בעיא שנוי. הוא דאמר כי האי תנא, דתניא, אמר רבי מאיר. לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על הנדוכין שנדוכין כדרכן ומלח עמהן, לא נחלקו אלא לדוכה בפני עצמה, שבית שמאי אומרים. מלח בפך ובעץ הפרור לצלי, אבל לא לקדרה.

במה דברים אמורים כשהאוכל מרובה על הפסולת, אבל פסולת מרובה על האוכל דברי הכל נוטל את האוכל ומניח את הפסולת. פסולת מרובה על האוכל מי איכא מאן דשרי? לא צריכא, דנפיש בטרחא וזוטר בשיעורא. רבן גמליאל אומר. אף מדיח ושולה. תניא, אמר רבי אלעזר ברבי צדוק. כך היה מנהגן של בית רבן גמליאל,

אלא כלאים למאי חזו? וכי תימא חזו למימך תותיה, והתניא. לא יעלה עליך, אבל אתה יכול להציעו תחתיך. אבל אמרו חכמים. אסור לעשות כן, שמא תכרך לו נימא על בשרו. וכי תימא דמפסיק מידי ביני ביני, והאמר רבי שמעון בן פזי, אמר רבי יהושע בן לוי, אמר רבי יוסי בן שאול,

אמר רבי משום קהלא קדישא דבירושלים. אפילו עשר מצעות זו על גבי זו וכלאים תחתיהן אסור לישן עליהם (משום שנאמר. לא יעלה עליך). אלא, בוילון. והאמר עולא. מפני מה אמרו וילון טמא מפני שהשמש מתחמם כנגדו. אלא בקשין, וכי הא דאמר רב הונא בריה דרב יהושע. האי נמטא גמדא דנרש שריא.

אמר רב פפא. ערדלין אין בהן משום כלאים. אמר רבא. הני צררי דפשיטי אין בהם משום כלאים, דבזרני יש בהן משום כלאים. רב אשי אמר.
חל יום טוב להיות אחר השבת נאכלות ליום טוב לשלשה, לפי שאינה דוחה לא את השבת ולא את היום טוב. ואי אמרת צורכי שבת נעשין ביום טוב, השתא דשבת ביום טוב שרי, דיום טוב ביום טוב מיבעיא?. שאני התם דאמר קרא לכם לכם ולא לגבוה. ולרבן שמעון בן גמליאל, דאמר משום רבי שמעון בן הסגן.

צונמא מלמעלה, ועפר תיחוח מלמטה. ותיפוק ליה משום עפר תיחוח. אלא אמר מר בר רב אשי. בטינא. וטינא בר זריעה הוא?. במתונתא. איתיביה אביי. המבשל גיד הנשה בחלב ביום טוב ואוכלו לוקה חמש. לוקה משום מבשל גיד ביום טוב, ולוקה משום אוכל גיד, ולוקה משום מבשל בשר בחלב,
אמר ליה. שבט. שבט דחדשים, או שבט דתקופה? אמר ליה. דחדשים. בעא מיניה רבא מרב נחמן, ואמרי לה רבי יוחנן מרבי ינאי. היתה שנה מעוברת, מהו? אמר ליה. הלך אחר רוב שנים. אמר רבה. אתרוג בת ששית שנכנסה לשביעית פטורה מן המעשר ופטורה מן הביעור. ובת שביעית שנכנסה לשמינית פטורה במעשר וחייבת בביעור. אמר ליה אביי. בשלמא סיפא לחומרא,

אלא רישא פטורה מן הביעור אמאי? דאמרינן זיל בתר חנטה, אי הכי תיחייב במעשר. אמר ליה. יד הכל ממשמשין בה, ואת אמרת תיחייב במעשר?. ורב המנונא אמר. בת ששית שנכנסת לשביעית לעולם ששית, ובת שביעית הנכנסת לשמינית לעולם שביעית. מיתיבי, רבי שמעון בן יהודה אומר משום רבי שמעון.

רישא קשיא לרב המנונא, סיפא קשיא בין לרבה בין לרב המנונא. תנאי היא. דתניא, אמר רבי יוסי, אבטולמוס העיד משום חמשה זקנים. אתרוג אחר לקיטתו למעשר, ורבותינו נמנו באושא, ואמרו. אחר לקיטתו, בין למעשר בין לשביעית. שביעית מאן דכר שמיה? חסורי מיחסרא והכי קתני. אתרוג אחר לקיטתו למעשר ואחר חנטה לשביעית.

שתי בריכות סלקא דעתך? אלא אימא. כעין שתי בריכות. אבל אילן העושה בריכה אחת, כגון דקלים וזיתים וחרובין, אף על פי שחנטו פירותיהן קודם חמשה עשר בשבט מתעשרין לשנה הבאה. אמר רבי יוחנן. נהגו העם בחרובין כרבי נחמיה. איתיביה ריש לקיש לרבי יוחנן. בנות שוח שביעית שלהן שניה,
ירדו כתיקנן, עד שעלו כל העם להר הבית, מפני הגשמים. אמרו לו. רבי, כשם שהתפללת שירדו, כך התפלל וילכו להם. אמר להם. כך מקובלני שאין מתפללין על רוב הטובה. אף על פי כן, הביאו לי פר הודאה. הביאו לו פר הודאה, סמך שתי ידיו עליו, ואמר לפניו. רבונו של עולם. עמך ישראל שהוצאת ממצרים אינן יכולין לא ברוב טובה ולא ברוב פורענות.

ויהא ריוח בעולם. מיד נשבה הרוח, ונתפזרו העבים, וזרחה החמה, ויצאו העם לשדה והביאו להם כמהין ופטריות. שלח לו שמעון בן שטח. אלמלא חוני אתה, גוזרני עליך נידוי. שאילו שנים כשני אליהו
וכי תימא ביושב ומצפה, מאי למימרא? סלקא דעתך אמינא. ליגזור דלמא אתי למיטבל בחרדלית של גשמים, אי נמי נגזור ראשין אטו כיפין, קא משמע לן דלא גזרינן. ומנא תימרא דלא מטבילין בכיפין, דתניא. מטבילין בראשין, ואין מטבילין בכיפין, לפי שאין מטבילין באויר. אלא מהא דתנן. פירות שנפלו לתוך אמת המים,

ופשט מי שידיו טמאות ונטלן ידיו טהורות, ופירות אינן בכי יותן. ואם בשביל שיודחו ידיו ידיו טהורות, והפירות הרי הן בכי יותן. איתיביה רבה לרב נחמן. הטובל לחולין והוחזק לחולין אסור למעשר. הוחזק אין, לא הוחזק לא. הכי קאמר. אף על פי שהוחזק לחולין אסור למעשר. איתיביה. טבל ולא הוחזק כאילו לא טבל,

מאי לאו כאילו לא טבל כלל? לא, כאילו לא טבל למעשר, אבל טבל לחולין. הוא סבר דחויי קא מדחי ליה. נפק דק ואשכח דתניא. טבל ולא הוחזק אסור למעשר ומותר לחולין. אמר רבי אלעזר. טבל ועלה מחזיק עצמו לכל מה שירצה. מיתיבי. עודהו רגלו אחת במים, הוחזק לדבר קל מחזיק עצמו לדבר חמור,
כרמלית ורשות היחיד קא מיבעיא ליה? ורמי בר חמא אגב חורפיה לא עיין בה, אלא הכי קמיבעיא ליה. שתי אמות בגג ושתי אמות באכסדרה, מהו?

שתי אמות בגג ושתי אמות בחורבה, מהו? אמר רב כהנא. לאו היינו דרמי בר חמא?. אמר רב ביבי בר אביי. וכי מאחר אתאי ונצאי? אכסדרה לא חזיא לדירה, וחורבה חזיא לדירה. וכי מאחר דחזיא לדירה מאי קמיבעיא ליה. אם תימצי לומר קאמר. אם תימצי לומר אכסדרה לא חזיא לדירה חורבה חזיא לדירה?

אמר ליה רב חייא בר יוסף לשמואל. הילכתא כוותך או הילכתא כרב? אמר ליה. הילכתא כרב. אמר רב גידל אמר רב חייא בר יוסף. ומודה רב שאם כפאה על פיה, שאין מטלטלין בה אלא בארבע אמות. כפאה, למאי? אילימא לדור תחתיה, מאי שנא מגג יחידי? אלא שכפאה לזופתה.

רב אשי מתני לה אספינה, ורב אחא בריה דרבא מתני לה אאכסדרא. דאיתמר, אכסדרה בבקעה. רב אמר. מותר לטלטל בכולה, ושמואל אמר. אין מטלטלין בה אלא בארבע. רב אמר. מותר לטלטל בכולה אמרינן פי תקרה יורד וסותם. ושמואל אמר. אין מטלטלין בה אלא בארבע לא אמרינן פי תקרה יורד וסותם.
מתנייתא מי לא קשיין אהדדי? אלא מאי אית לך למימר תנאי היא, לדידי נמי תנאי היא. רב נחמן בר יצחק אמר. בלא רב מתנייתא אהדדי לא קשיין. לרבנן קורה טעמא מאי משום היכרא, והאי דקתני יתר מפתחו של היכל סימנא בעלמא. ורב נחמן בר יצחק, הניחא אי לא סבירא ליה הא דרבה, אלא אי סבירא ליה הא דרבה,

דאמר רבה, כתיב. למען ידעו דורותיכם כי בסכות הושבתי, עד עשרים אמה אדם יודע שדר בסוכה, למעלה מעשרים אמה אין אדם יודע, משום דלא שלטא ביה עינא. אלמא גבי סוכה נמי בהיכרא פליגי, איפלוגי בתרתי למה לי? צריכא, דאי אשמעינן גבי סוכה בהא קאמר רבי יהודה כיון דלישיבה עבידא, שלטא ביה עינא.

אבל מבוי, דלהילוך עביד אימא מודה להו לרבנן. ואי אשמעינן בהא בהא קאמרי רבנן, אבל בהך אימא מודו ליה לרבי יהודה. צריכא. מאי אמלתרא? רב חמא בריה דרבה בר אבוה אמר. קיני. כי אתא רב דימי אמר, אמרי במערבא. פסקי דארזא. מאן דאמר פסקי דארזא, כל שכן קיני. מאן דאמר קיני, אבל פסקי דארזא לא.

סוכה נמי לימא קלוש. אי קלשת הויא לה חמתה מרובה מצילתה. הכא נמי, אי קלשת הויא לה קורה הניטלת ברוח. אלא על כרחך, נעשו כשפודין של מתכת. הכא נמי על כרחך נעשית צילתה מרובה מחמתה. אמר רבא מפרזקיא. סוכה דליחיד היא לא מדכר, מבוי דלרבים מדכרי אהדדי. רבינא אמר. סוכה דאורייתא אחמירו בה רבנן,
והוא דכי רהיט לעיקרו מטי. אמר ליה אביי. והא חשכה לו קתני. חשכה לביתו, אבל לעיקרו של אילן מצי אזיל.

ו׳ניסה׳ מ׳ניסה׳, ו׳ניסה׳ מ׳גבול׳, ו׳גבול׳ מ׳גבול׳, ו׳גבול׳ מ׳חוץ׳,
או שהיה עליו כר או סדין מנענעו בידו. שמע מינה טלטול מן הצד לא שמיה טלטול. שמע מינה. אמר רב יהודה.

אמר אביי, ואיתימא רב יהודה. טיט שעל גבי רגלו מקנחו בקרקע, ואין מקנחו בכותל. אמר רבא. מאי טעמא בכותל לא, משום דמיחזי כבונה? הא בנין חקלאה הוא. אלא אמר רבא. מקנחו בכותל ואין מקנחו בקרקע דילמא אתי לאשוויי גומות. איתמר. מר בריה דרבינא אמר. אחד זה ואחד זה אסור. רב פפא אמר.

טיט שעל גבי בגדו מכסכסו מבפנים ואין מכסכסו מבחוץ. מיתיבי. טיט שעל גבי מנעלו מגררו בגב סכין, ושעל בגדו מגררו בצפורן, ובלבד שלא יכסכס. מאי לאו, שלא יכסכס כלל.

לא שלא יכסכס מבחוץ, אלא מבפנים. אמר רבי אבהו אמר רבי אלעזר אמר רבי ינאי. מגררין מנעל חדש, אבל לא ישן. במה מגררו? אמר רבי אבהו. בגב סכין. אמר ליה ההוא סבא. סמי דידך מקמי הא דתני רבי חייא. אין מגררין לא מנעל חדש ולא מנעל ישן,

ולא יסוך את רגלו שמן והוא בתוך המנעל או בתוך הסנדל. אבל סך את רגלו שמן, ומניח בתוך המנעל או בתוך הסנדל. וסך כל גופו שמן, ומתעגל על גבי קטבליא, ואינו חושש. אמר רב חסדא. לא שנו אלא לצחצחו, אבל לעבדו אסור. לעבדו, פשיטא? ותו. לצחצחו, מי איכא מאן דשרי? אלא, אי איתמר הכי איתמר. אמר רב חסדא,
ובקש להפקירו לעניים. אמרו לו תלמידיו. רבי, כבר נמנו עליך חבריך והתירוהו. מאן חבריך רבן יוחנן בן זכאי. טעמא דנמנו. הא לא נמנו לא. מאי ואומר? הכי קאמר, מכדי כתיב היו נכונים לשלשת ימים אל תגשו אל אשה, לך אמור להם שובו לכם לאהליכם למה לי?

שמע מינה כל דבר שבמנין צריך מנין אחר להתירו. וכי תימא. למצות עונה הוא דאתא. תא שמע. במשך היבל המה יעלו בהר. מכדי כתיב. גם הצאן והבקר אל ירעו אל מול ההר ההוא, במשך היבל למה לי? שמע מינה. דבר שבמנין צריך מנין אחר להתירו. וכי תימא הני מילי בדאורייתא,

אבל בדרבנן לא תא שמע כרם רבעי, והא כרם רבעי דרבנן, וקאמרי ליה. כבר נמנו עליך חבריך והתירוהו. וכי תימא. ביצה נמי, אמנו עלה רבן יוחנן בן זכאי ושריוה. כי אמנו אעדות, אביצה לא אמנו. אמר ליה אביי. אטו ביצה במנין מי הואי? ביצה בעדות תליא מלתא.

אתסר עדות אתסר ביצה, אשתרי עדות אשתרי ביצה. רב אדא ורב שלמן, תרוייהו מבי כלוחית, אמרי. אף מתקנת רבן יוחנן בן זכאי ואילך ביצה אסורה. מאי טעמא מהרה יבנה בית המקדש, ויאמרו. אשתקד מי לא אכלנו ביצה ביום טוב שני? השתא נמי ניכול. ולא ידעי דאשתקד שתי קדושות הן, והשתא קדושה אחת היא.
שמא סלקא דעתך? אלא ודאי עשה תשובה. והני מילי בדברים שבגופו. אבל בממונא עד דמהדר למריה. ואמר רבי יהושע בן לוי. בעשרים וארבעה מקומות בית דין מנדין על כבוד הרב, וכולן שנינו במשנתנו. אמר ליה רבי אלעזר. היכא? אמר ליה. לכי תשכח. נפק דק, ואשכח תלת. המזלזל בנטילת ידים, והמספר אחר מטתן של תלמידי חכמים, והמגיס דעתו כלפי מעלה.

המספר אחר מטתן של תלמידי חכמים מאי היא? דתנן. הוא היה אומר. אין משקין לא את הגיורת, ולא את המשוחררת. וחכמים אומרים. משקין. ואמרו לו. מעשה בכרכמית, שפחה משוחררת בירושלים והשקוה שמעיה ואבטליון. ואמר להם. דוגמא השקוה ונדוהו ומת בנדויו, וסקלו בית דין את ארונו. והמזלזל בנטילת ידים מאי היא? דתנן, אמר רבי יהודה.

אלמלא תודוס אתה, גוזרני עליך נדוי, שאתה מאכיל את ישראל קדשים בחוץ. במשנתנו קאמרינן. והא, ברייתא היא. ובמתניתין ליכא? והא איכא הא דתנן. חתכו חוליות ונתן חול בין חוליא לחוליא רבי אליעזר מטהר, וחכמים מטמאים. וזהו תנורו של עכנאי. מאי עכנאי? אמר רב יהודה אמר שמואל. מלמד שהקיפוהו הלכות כעכנאי זה, וטמאוהו. ותניא.

אותו היום הביאו כל טהרות שטיהר רבי אליעזר ושרפום לפניו, ולבסוף ברכוהו. אפילו הכי, נדוי במתניתין לא תנן. אלא בעשרים וארבעה מקומות היכא משכחת לה? רבי יהושע בן לוי מדמה מילתא למילתא, ורבי אלעזר לא מדמה מילתא למילתא. נושאי המטה וחלופיהן. תנו רבנן אין מוציאין את המת סמוך לקריאת שמע. ואם התחילו אין מפסיקין.

איני?. והא רב יוסף אפקוהו סמוך לקריאת שמע. אדם חשוב שאני. שלפני המטה ושלאחר המטה. תנו רבנן. העוסקים בהספד, בזמן שהמת מוטל לפניהם נשמטין אחד אחד וקורין. אין המת מוטל לפניהם, הן יושבין וקורין, והוא יושב ודומם. הם עומדים ומתפללין, והוא עומד ומצדיק עליו את הדין, ואומר. רבון העולמים, הרבה חטאתי לפניך, ולא נפרעת ממני אחד מני אלף,

יהי רצון מלפניך ה׳ אלהינו, שתגדור פרצותינו ופרצות כל עמך בית ישראל ברחמים. אמר אביי. לא מבעי ליה לאינש למימר הכי, דאמר רבי שמעון בן לקיש, וכן תנא משמיה דרבי יוסי. לעולם אל יפתח אדם פיו לשטן. ואמר רב יוסף. מאי קראה שנאמר. כמעט כסדום היינו, מאי אהדר להו נביא שמעו דבר ה׳ קציני סדום. קברו את המת וחזרו וכו׳.

ורמינהו. קברו את המת וחזרו, אם יכולין להתחיל ולגמור אפילו פרק אחד או פסוק אחד. הכי נמי קאמר. אם יכולין להתחיל ולגמור אפילו פרק אחד או אפילו פסוק אחד עד שלא יגיעו לשורה יתחילו, ואם לאו לא יתחילו. העומדים בשורה וכו׳. תנו רבנן. שורה הרואה פנימה פטורה, ושאינה רואה פנימה חייבת. רבי יהודה אומר.

יכול. כשם שאינו מטמא להם כך אינו מטמא למת מצוה תלמוד לומר ולאחותו לאחותו הוא דאינו מטמא, אבל מטמא הוא למת מצוה. אמאי, לימא. אין חכמה ואין תבונה ואין עצה לנגד ה׳. שאני התם, דכתיב ולאחותו. וליגמר מינה. שב
טומאה אשבת קרמית?. טומאה, כלי מעשה אמר רחמנא וכלי הוא. שבת, משום משוי אמר רחמנא, אין עליה חותם תכשיט, יש עליה חותם משוי.

ולא במחט שאינה נקובה. למאי חזיא? אמר רב יוסף. הואיל ואשה אוגרת בה שערה. אמר ליה אביי. ותהוי כבירית טהורה, ותשתרי. אלא תרגמה רב אדא נרשאה קמיה דרב יוסף. הואיל ואשה חולקת בה שערה. בשבת למאי חזיא? אמר רבא. טס של זהב יש לה על ראשה.

במערה היו יושבין, ושמעו קול מעל גבי המערה. כסבורין היו שבאו עליהם אויבים. דחקו זה בזה והרגו זה את זה יותר ממה שהרגו בהן אויבים. רמי בר יחזקאל אמר. בבית הכנסת היו יושבין, ושמעו קול מאחורי בית הכנסת. כסבורין היו שבאו עליהם אויבים. דחקו זה בזה והרגו זה את זה יותר ממה שהרגו בהן אויבים. באותה שעה אמרו. אל יצא אדם בסנדל המסומר.

ביום טוב נמי איכא כינופיא. תענית צבור איכא כינופיא, ליתסר? מעשה כי הוה בכינופיא דאיסורא, הכא כינופיא דהתירא הוה. ואפילו לרבי חנינא בן עקיבא, דאמר. לא אסרו אלא בירדן ובספינה וכמעשה שהיה. הני מילי ירדן דשאני משאר נהרות. אבל יום טוב ושבת כי הדדי נינהו, דתנן. אין בין יום טוב לשבת אלא אוכל נפש בלבד.

אנן נעביד כרבי חנינא. בעא מיניה רב הונא מרב אשי. חמש מהו? אמר ליה. אפילו שבע מתר. תשע מאי? אמר ליה. אפילו שמונה אסור. בעא מיניה ההוא רצענא מרבי אמי. תפרו מבפנים מהו? אמר ליה. מותר, ולא ידענא מאי טעמא. אמר רב אשי. ולא ידע מר מאי טעמא?.

כיון דתפרו מבפנים הוי ליה מנעל. בסנדל גזרו ביה רבנן, במנעל לא גזרו ביה רבנן. בעא מיניה רבי אבא בר זבדא מרבי אבא בר אבינא. עשאו כמין כלבוס, מהו? אמר ליה. מותר. איתמר נמי, אמר רבי יוסי ברבי חנינא. עשאו כמין כלבוס מותר. אמר רב ששת.

חיפהו בעור מלמטה וקבע לו מסמרות מלמעלה מותר. עשאו כמין כלבוס או כמין טס או כמין יתד, או שחיפהו כולו במסמרות כדי שלא תהא קרקע אוכלתו מותר. הא גופה קשיא. אמרת נשרו רוב מסמרותיו אף על גב דנשתיירו ביה טובא, והדר תני. ארבע או חמש אין, טפי לא. אמר רב ששת.
אייתו לקמייהו מאור ובשמים. בריך רבא אבשמים ברישא והדר אמאור. אמר ליה. והא בין בית שמאי ובין בית הילל מאור ברישא והדר אבשמים. ומאי היא? דתנן, בית שמאי אומרים. נר ומזון, בשמים והבדלה. ובית הילל אומרים. נר ובשמים, ומזון והבדלה. עני רבא בתריה ואמר.

זו דברי רבי מאיר, אבל רבי יהודה אומר. לא נחלקו בית שמאי ובית הילל על המזון שהוא בתחלה ועל הבדלה שהיא בסוף, על מה נחלקו? על המאור ועל הבשמים. בית שמאי אומרים. מאור ואחר כך בשמים, ובית הילל אומרים. בשמים ואחר כך מאור. ואמר רבי יוחנן. נהגו העם כבית הילל ואליבא דרבי יהודה. רב יעקב בר אבא איקלע לבי רבא,

אמר להו. הכי אמר רב, כיון דאמריתו הב לן וניבריך, איתסרא לכו למישתי. מאי טעמא, דאסחיתו דעתייכו. אמימר ומר זוטרא ורב אשי הוו יתבי בסעודה, וקאי עלייהו רב אחא בריה דרבא. אמימר בריך על כל כסא וכסא, ומר זוטרא בריך אכסא קמא ואכסא בתרא, רב אשי בריך אכסא קמא, ותו לא בריך.

פתח ואמר. המבדיל בין קודש לחול בין אור לחשך בין ישראל לעמים בין יום השביעי לששת ימי המעשה אמר ליה. למה לך כולי האי? והאמר רב יהודה אמר רב. המבדיל בין קודש לחול זו היא הבדלתו של רבי יהודה הנשיא? אמר ליה. אנא כהא סבירא לי, דאמר רבי אלעזר אמר רבי אושעיא.

ופומבדיתאי אמרי מעין פתיחתן סמוך לחתימתן. מאי בינייהו? איכא בינייהו יום טוב שחל להיות אחר השבת, דחתמינן בין קודש לקודש, מאן דאמר מעין פתיחתן סמוך לחתימתן, לא בעי למימר בין קדושת שבת לקדושת יום טוב
היום ומחר היום כמחר. מה למחר לילו עמו, אף היום לילו עמו. ולילה דהאידנא נפק ליה, שמע מינה תרי יומי לבר מהאידנא. ומנלן דהסכים הקדוש ברוך הוא על ידו דלא שראי שכינה עד צפרא דשבתא. ופירש מן האשה, מאי דרש? נשא קל וחומר בעצמו, אמר. ומה ישראל שלא דברה שכינה עמהן אלא שעה אחת,

ואית דאמרי. פה אל פה אדבר בו. שבר את הלוחות, מאי דרש? אמר. ומה פסח שהוא אחד מתריג מצות, אמרה תורה. וכל בן נכר לא יאכל בו. התורה כולה [כאן] וישראל משומדים על אחת כמה וכמה. ומנלן דהסכים הקדוש ברוך הוא על ידו? שנאמר. אשר שברת, ואמר ריש לקיש. יישר כחך ששברת. תא שמע.

ומה אמרו ישראל למשה, ומה השיב משה לפני הגבורה? זו מצות הגבלה, דברי רבי יוסי בר יהודה. רבי אומר. בתחילה פירש עונשה, דכתיב. וישב משה דברים שמשבבין דעתו של אדם, ולבסוף פירש מתן שכרה, דכתיב. ויגד משה דברים שמושכין לבו של אדם כאגדה. ואיכא דאמרי.

לחנייתן, רב אחא בר יעקב אמר. למסען. וקמיפלגי בשבת דמרה. דכתיב. כאשר צוך ה׳ אלהיך, ואמר רב יהודה אמר רב. כאשר צוך במרה. מר סבר. אשבת איפקוד, אתחומין לא איפקוד. ומר סבר. אתחומין נמי איפקוד.

תא שמע. ניסן שבו יצאו ישראל ממצרים, בארבעה עשר שחטו פסחיהם, ובחמשה עשר יצאו, ולערב לקו בכורות. לערב סלקא דעתך?. אלא. מבערב לקו בכורות, ואותו היום חמישי בשבת היה. מדחמיסר בניסן חמשא בשבא, ריש ירחא דאייר שבתא, וריש ירחא דסיון חד בשבת, קשיא לרבנן.

ומדחמיסר באייר שבתא, ריש ירחא דסיון חד בשבא, קשיא לרבנן. אמרי לך רבנן. אייר דההיא שתא עבורי עברוה. אמר ליה רב חביבי מחוזנאה לרב אשי, תא שמע. ויהי בחדש הראשון בשנה השנית באחד לחדש הוקם המשכן תנא, אותו יום נטל עשר עטרות.
ורמינהו, רבי שמעון אומר. אין בין נקוב לשאינו נקוב אלא להכשיר זרעים בלבד. אמר ליה. לכל מילי רבי שמעון כתלוש משוי ליה, ושאני לענין טומאה, דהתורה ריבתה טהרה אצל זרעים, שנאמר. על כל זרע זרוע אשר יזרע. בעא מיניה ההוא סבא מרבי זירא. שורש כנגד נקב מה לי אמר רבי שמעון?

אישתיק ולא אמר ליה ולא מידי. זימנא חדא אשכחיה דיתיב וקאמר. ומודה רבי שמעון שאם ניקב בכדי טהרתו. אמר ליה. השתא שורש כנגד נקב בעאי מינך ולא אמרת לי ולא מידי, ניקב בכדי טהרתו מיבעיא?. אמר אביי. ואי איתמר להא דרבי זירא, הכי הוא דאיתמר. ומודה רבי שמעון שאם ניקב למטה מרביעית.

ניקב ככונס משקה טהור מלקדש בו מי חטאת ועדיין כלי הוא להכשיר בו זרעים. ניקב כשורש קטן טהור מלהכשיר בו זרעים ועדיין כלי הוא לקבל בו זיתים. ניקב כמוציא זיתים טהור מלקבל בו זיתים ועדיין כלי הוא לקבל בו רימונים. ניקב כמוציא רימונים טהור מכלום. ואם הוקף צמיד פתיל עד שיפחת רובו. אמר רב אסי.

לא קשיא, הא ברברבי, והא בזוטרי.
ויש אומרים. אף נובח ואין קולו נשמע. ממאי הוי? רב אמר. נשים כשפניות משחקות בו, ושמואל אמר. רוח רעה שורה עליו. מאי בינייהו? איכא בינייהו למקטליה בדבר הנזרק. תניא כוותיה דשמואל. כשהורגין אותו אין הורגין אותו אלא בדבר הנזרק. דחייף ביה מסתכן, דנכית ליה מיית. דחייף ביה מסתכן. מאי תקנתיה?

דנכית ליה מיית. מאי תקנתיה? אמר אביי. ניתי משכא דאפא דיכרא וניכתוב עליה. אנא פלניא בר פלניתא אמשכא דאפא דיכרא כתיבנא עלך. כנתי כנתי קלירוס. ואמרי לה. קנדי קנדי קלורוס, יה יה ה׳ צבאות אמן אמן סלה. ונשלחינהו למאניה ולקברינהו בי קברי עד תריסר ירחי שתא,

ונפקינהו ונקלינהו בתנורא ונבדרינהו לקטמיה אפרשת דרכים. והנך תריסר ירחי שתא, כי שתי מיא לא לישתי אלא בגובתא דנחשא, דילמא חזי בבואה דשידא וליסתכן. כי הא דאבא בר מרתא הוא אבא בר מניומי, עבדא ליה אימיה גובתא דדהבא. ועוד אמר רבי מתיא. רבי יוחנן חש בצפדינא.

שלשה דברים אמר רבי ישמעאל ברבי יוסי ששמע משום רבי מתיא בן חרש. מקיזין דם לסרונכי בשבת, ומי שנשכו כלב שוטה מאכילין אותו מחצר כבד שלו, והחושש בפיו מטילין לו סם בשבת. וחכמים אומרים. באילו אין בהן משום רפואה. באילו למעוטי מאי? מאי לאו, אתרתי בתרייתא ולמעוטי דרישא. לא. אתרתי דרישא קמייתא, ולמעוטי דסיפא.

תא שמע, דתני רבה בר שמואל. עוברה שהריחה מאכילין אותה עד שתשוב נפשה, ומי שנשכו כלב שוטה מאכילין אותו מחצר כבד שלו, והחושש בפיו מטילין לו סם בשבת, דברי רבי אלעזר ברבי יוסי, שאמר משום רבי מתיא בן חרש. וחכמים אומרים. בזו ולא באחרת. בזו אהייא? אילימא אעוברה, פשיטא. עוברה מי איכא למאן דאמר דלא?

החושש בפיו מטילין לו סם בשבת, ולא פליגי רבנן עליה. ואם איתא דפליגי רבנן עליה, ליערבינהו וליתנינהו, וליפלגו רבנן בסיפא. שמע מינה. מפני שספק נפשות הוא וכו׳. למה לי תו למימר. וכל ספק נפשות דוחה את השבת? אמר רב יהודה אמר רב. לא ספק שבת זו בלבד אמרו, אלא אפילו ספק שבת אחרת. היכי דמי?

כגון דאמדוה לתמניא יומי, ויומא קמא שבתא. מהו דתימא. ליעכב עד לאורתא כי היכי דלא ניחול עליה תרי שבתא, קא משמע לן. תניא נמי הכי. מחמין חמין לחולה בשבת, בין להשקותו בין להברותו. ולא שבת זו בלבד אמרו, אלא לשבת אחרת. ואין אומרים. נמתין לו שמא יבריא, אלא מחמין לו מיד,

אמר רב יוסף אמר רב יהודה אמר שמואל. לא הלכו בפקוח נפש אחר הרוב. היכי דמי? אי נימא דאיכא תשעה ישראל וגוי אחד בינייהו רובא ישראל נינהו, (אלא) פלגא ופלגא, ספק נפשות להקל. אלא דאיכא תשעה גוים וישראל אחד. הא נמי פשיטא דהוה ליה קבוע, וכל קבוע כמחצה על מחצה דמי. לא צריכא, דפרוש לחצר אחרת, מהו דתימא. כל דפריש מרובא פריש,
בראש השנה כל באי עולם עוברין לפניו כבני מרון, שנאמר. היוצר יחד לבם המבין אל כל מעשיהם, ובחג נידונין על המים. גמ׳ הי תבואה?

אילימא הא תבואה דקיימא, כל הני הרפתקי דעדו עלה אימת איתדון? אלא תבואה דמזדרעא. למימרא דחד דינא מתדנא? והתניא. תבואה שאירע בה קרי או אונס, קודם הפסח נידונית לשעבר, לאחר הפסח נידונית להבא. אדם שאירע בו קרי או אונס, קודם יום הכפורים נידון לשעבר, לאחר יום הכפורים נידון להבא. אמר רבא.

אמר אביי. הלכך, כי חזי אינש דמצלח זרעא אפלא ליקדים וליזרע חרפא. דעד דמטי למדייניה קדים סליק. מני מתניתין? לא רבי מאיר, ולא רבי יהודה, ולא רבי יוסי, ולא רבי נתן. דתניא. הכל נידונים בראש השנה, וגזר דין שלהם נחתם ביום הכפורים, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. הכל נידונין בראש השנה,

מפני מה אמרה תורה הביאו עומר בפסח מפני שהפסח זמן תבואה הוא, אמר הקדוש ברוך הוא. הביאו לפני עומר בפסח, כדי שתתברך לכם תבואה שבשדות. ומפני מה אמרה תורה הביאו שתי הלחם בעצרת מפני שעצרת זמן פירות האילן הוא, אמר הקדוש ברוך הוא. הביאו לפני שתי הלחם בעצרת, כדי שיתברכו לכם פירות האילן.

ומפני מה אמרה תורה נסכו מים בחג אמר הקדוש ברוך הוא. נסכו לפני מים בחג, כדי שיתברכו לכם גשמי שנה. ואמרו לפני בראש השנה מלכיות זכרונות ושופרות. מלכיות כדי שתמליכוני עליכם, זכרונות כדי שיעלה זכרוניכם לפני לטובה, ובמה בשופר. אמר רבי אבהו. למה תוקעין בשופר של איל? אמר הקדוש ברוך הוא.

שלשה דברים מזכירין עונותיו של אדם, אלו הן. קיר נטוי, ועיון תפלה, ומוסר דין על חבירו. דאמר רבי אבין. כל המוסר דין על חבירו הוא נענש תחלה, שנאמר. ותאמר שרי אל אברם חמסי עליך, וכתיב. ויבא אברהם לספוד לשרה ולבכותה. ואמר רבי יצחק. ארבעה דברים מקרעין גזר דינו של אדם, אלו הן.

צדקה, צעקה, שינוי השם, ושינוי מעשה. צדקה, דכתיב. וצדקה תציל ממות. צעקה, דכתיב. ויצעקו אל ה׳ בצר להם וממצוקותיהם יוציאם. שינוי השם, דכתיב. שרי אשתך לא תקרא את שמה שרי כי שרה שמה, וכתיב. וברכתי אותה וגם נתתי ממנה לך בן.
וחכמים אומרים. אינו מחזיר. כי לית ליה איבה בדכוותיה, בדזוטר מיניה אית ליה. יתיב רבי אבהו וקאמר לה להא שמעתא משמיה דרבי יוחנן. אהדרינהו רבי אמי ורבי אסי לאפייהו. איכא דאמרי, רבי חייא בר אבא אמרה, ואהדרינהו רבי אמי ורבי אסי לאפייהו. מתקיף לה רב פפא. בשלמא רבי אבהו משום יקרא דבי קיסר, אלא לרבי חייא בר אבא נימרו ליה מימר.

אין שואלין בקול, שנאמר. ושאל לו. לא מהרהר בלבו, שנאמר. ושאל לו לפני ה׳, אלא כדרך שאמרה חנה בתפלתה, שנאמר. וחנה היא מדברת על לבה. אין שואלין שני דברים כאחד. ואם שאל אין מחזירין אלא אחד, ואין מחזירין לו אלא ראשון, שנאמר. היסגירוני בעלי קעילה בידו הירד שאול וגו׳ ויאמר ה׳ ירד.

הם שלא ביחנו אם לנצח אם להנצח, ובאחרונה שביחנו הסכימו, שנאמר. ופנחס בן אלעזר בן אהרן עומד לפניו בימים ההם לאמר האוסיף עוד לצאת למלחמה עם בני בנימין אחי אם אחדל ויאמר ה׳ עלו כי מחר אתננו בידך. כיצד נעשית? רבי יוחנן אומר. בולטות. ריש לקיש אומר. מצטרפות. והא לא כתיב בהו צדי?

אמר רב שמואל בר יצחק. אברהם יצחק ויעקב כתיב שם. והא לא כתיב טית. אמר רב אחא בר יעקב. שבטי ישורון כתיב שם. מיתיבי. כל כהן שאינו מדבר ברוח הקודש ושכינה שורה עליו אין שואלין בו, שהרי שאל צדוק ועלתה לו, אביתר ולא עלתה לו, שנאמר. ויעל אביתר עד תום כל העם וגו׳. סיועי הוה מסייע בהדייהו. ואין שואלין אלא למלך.

ולפני אלעזר הכהן יעמד ושאל לו במשפט האורים וגו׳. הוא זה מלך, וכל בני ישראל אתו זה משוח מלחמה, וכל העדה זו סנהדרין. הדרן עלך בא לו כהן גדולמתני׳ יום הכפורים אסור באכילה ובשתיה וברחיצה ובסיכה ובנעילת הסנדל, ובתשמיש המטה.
אמר קרא. ואני הנה נתתי לך את משמרת תרומותי בשתי תרומות הכתוב מדבר, אחת תרומה טהורה ואחת תרומה טמאה. ואמר רחמנא. לך שלך תהא, להסיקה תחת תבשילך. ואיבעית אימא מדרבי אבהו. דאמר רבי אבהו אמר רבי יוחנן. ולא בערתי ממנו בטמא ממנו אי אתה מבעיר, אבל אתה מבעיר שמן של תרומה שנטמאת.

ואימא. ממנו אי אתה מבעיר, אבל אתה מבעיר שמן של קדש שנטמא. לאו קל וחומר הוא? מה מעשר הקל אמרה תורה לא בערתי ממנו בטמא, קדש חמור לא כל שכן? אי הכי, תרומה נמי לימא קל וחומר הוא. הא כתיב ממנו. ומה ראית. מסתברא קדש לא ממעיטנא, שכן פנק עכס.

פיגול, נותר, קרבן, מעילה וכרת, אסור לאונן. אדרבה, תרומה לא ממעיטנא, שכן מחפז . מיתה, חומש, ואין לה פדיון, ואסורה לזרים. הנך נפישן. ואיבעית אימא. קדש חמור שכן ענוש כרת. רב נחמן בר יצחק אמר, אמר קרא. תתן לו.

לו ולא לאורו. מכלל דבת אורו הוא. רבי ישמעאל אומר כו׳. מאי טעמא? אמר רבא. מתוך שריחו רע גזרה שמא יניחנה ויצא. אמר ליה אביי. ויצא. אמר ליה. שאני אומר הדלקת נר בשבת חובה. דאמר רב נחמן בר רב זבדא, ואמרי לה אמר רב נחמן בר רבא אמר רב. הדלקת נר בשבת חובה,

והיו תלמידיו מחבין ממנו כנפי כסותן. אמר להן. בני, לא כך שניתי לכם. סדין בציצית, בית שמאי פוטרין ובית הלל מחייבין והלכה כדברי בית הלל. ואינהו סברי, גזירה משום כסות לילה. ותזנח משלום נפשי נשיתי טובה. מאי ותזנח משלום נפשי אמר רבי אבהו. זו הדלקת נר בשבת.

נשיתי טובה אמר רבי ירמיה. זו בית המרחץ. אמר רבי יוחנן זו רחיצת ידים ורגלים בחמין. רבי יצחק נפחא אמר. זו מטה נאה וכלים נאים שעליה. רבי אבא אמר. זו מטה מוצעת ואשה מקושטת לתלמידי חכמים. תנו רבנן. איזהו עשיר? כל שיש לו נחת רוח בעשרו, דברי רבי מאיר.