portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
איבעיא להו. מהו שיעשה סכין ארוכה וישחוט? תיבעי לבן זומא, תיבעי לרבנן דפליגי עליה דרבי יהודה. תבעי לבן זומא. עד כאן לא מחייב בן זומא אלא לגואי, אבל לבראי לא. או דילמא, אתי לאימשוכי. תיבעי לרבנן דפליגי עליה דרבי יהודה. עד כאן לא קאמרי רבנן התם, דלא קא עביד עבודה,

וכולן בקודש בבית הפרוה, חוץ מראשונה שהיתה בחול על גבי שער המים, ובצד לשכתו היתה. אמר אביי. שמע מיניה עין עיטם גבוה מקרקע עזרה עשרים ושלש אמות. דתנן. כל הפתחים שהיו שם גובהן עשרים אמה ורחבן עשר אמות, חוץ משל אולם. ותניא.

כיון דלא הואי אמתא לא חשיב לה. פרסו סדין של בוץ וכו׳. מאי שנא של בוץ? כדאמר רב כהנא. כדי שיכיר שעבודת היום בבגדי בוץ. הכא נמי. שיכיר שעבודת היום בבגדי בוץ. מתני׳ פשט ירד וטבל, עלה ונסתפג. הביאו לו בגדי זהב, ולבש, וקידש ידיו ורגליו. הביאו לו את התמיד, קרצו ומירק אחר שחיטה על ידו.

קבל את הדם וזרקו. נכנס להקטיר קטורת של שחר, ולהיטיב את הנרות, ולהקריב את הראש ואת האברים והחביתין ואת היין. קטורת של שחר היתה קריבה בין דם לאברים, של בין הערבים בין איברים לנסכים. אם היה כהן גדול זקן או איסטניס מחמין לו חמין, ומטילין לתוך הצונן כדי שתפיג צינתן. גמ׳ אמרוה רבנן קמיה דרב פפא. הא דלא כרבי מאיר.

פשט וקידש ידיו ורגליו, וירד וטבל, עלה ונסתפג, הביאו לו בגדי זהב, ולבש וקידש ידיו ורגליו. אמר להו. אי תניא תניא.
הקיש על גבי שידה תיבה ומגדל טמאין. רבי נחמיה ורבי שמעון מטהרין. מאי לאו, בהא קמפלגי. מר סבר כלי הוא, ומר סבר אהל הוא. אמר אביי. ותיסברא? והתניא. אהל וניסט טמא, כלי ואינו ניסט טהור. וקתני סיפא. ואם היו ניסוטין טמאים, זה הכלל. ניסט מחמת כחו טמא, מחמת רעדה טהור. אלא אמר אביי.

תנא קמא סבר לה כרבי יוסי, דאמר. כל הכלים ניטלין בשבת, חוץ ממסר הגדול ויתד של מחרישה. ורבי אליעזר סבר לה כרבי נחמיה, דאמר. אפילו טלית אפילו תרווד אין ניטלין אלא לצורך תשמישן. מתני׳ נתגלגל חוץ לתחום, נפל עליו גל או נשרף, תרומה ונטמאת, מבעוד יום אינו עירוב. משחשיכה הרי זה עירוב.

אבל נפל עליו גל, דאיתיה גביה אימא ליהוי עירוב. ואי תנא נפל עליו גל משום דמיכסי. אבל נתגלגל, זימנין דאתי זיקא ומייתי ליה אימא ליהוי עירוב צריכא. או נשרף, תרומה ונטמאת. למה לי? תנא נשרף להודיעך כחו דרבי יוסי. תנא תרומה ונטמאת להודיעך כחו דרבי מאיר.

ספק טבל ספק לא טבל. ואפילו טבל ספק טבל בארבעים סאה, ספק לא טבל בארבעים סאה. וכן שני מקוואות באחת יש בה ארבעים סאה, ואחת אין בה ארבעים סאה. וטבל באחת מהן, ואינו יודע באיזה מהן טבל ספיקו טהור. רבי יוסי מטמא. קסבר רבי מאיר. תחומין דאורייתא נינהו. וסבר רבי מאיר תחומין דאורייתא?. והא תנן.

רבי מאיר מטהר וחכמים מטמאין, שכל הטמאות כשעת מציאתן. אמר רבי ירמיה. משנתנו שהיה עליה שרץ כל בין השמשות. אי הכי, בהא לימא רבי יוסי ספק עירוב כשר?. רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו. הכא בשתי כיתי עדים עסקינן, אחת אומרת. מבעוד יום נטמאה, ואחת אומרת. משחשיכה. רבא אמר.
אין נותנין את המוכין לא לתוך הכר ולא לתוך הכסת ביום טוב, ואין צריך לומר בשבת. נשרו, מחזירין אותן בשבת, ואין צריך לומר ביום טוב. אמר רב יהודה אמר רב. הפותח בית הצואר בשבת חייב חטאת. מתקיף לה רב כהנא. מה בין זו למגופת חבית.

אמר ליה רבא. זה חיבור, וזה אינו חיבור. רמי ליה רבי ירמיה לרבי זירא. תנן. שלל של כובסין, ושלשלת של מפתחות, והבגד שהוא תפור בכלאים חיבור לטומאה עד שיתחיל להתיר. אלמא שלא בשעת מלאכה נמי חיבור. ורמינהו. מקל שעשאו יד לקורדום חיבור לטומאה בשעת מלאכה.

בשעת מלאכה אין, שלא בשעת מלאכה לא. אמר ליה. התם שלא בשעת מלאכה אדם עשוי לזורקו לבין העצים, הכא שלא בשעת מלאכה נמי ניחא ליה, דאי מיטנפו הדר מחוור להו. בסורא מתנו לה להא שמעתא משמיה דרב חסדא, בפומבדיתא מתנו משמיה דרב כהנא, ואמרי לה משמיה דרבא. מאן תנא הא מלתא דאמור רבנן כל המחובר לו הרי הוא כמוהו?
והלא פר יום הכפורים, וחביתי כהן גדול, ופסח דקרבן יחיד הוא, ודוחין את השבת ואת הטומאה. ואמר לו רבי יעקב. קרבן צבור כללא הוא? והלא פר העלם דבר של צבור, ושעירי עבודה זרה, וחגיגה דקרבן צבור הוא, ואין דוחין לא את השבת ולא את הטומאה. אלא, נקוט האי כללא בידך.

שאבדו והפריש אחרים תחתיהן כולם ימותו, דברי רבי יהודה. רבי (אליעזר) ורבי שמעון אומרים. ירעו עד שיסתאבו וימכרו ויפלו דמיהן לנדבה, שאין חטאת צבור מתה. לא תימא. שאין חטאת צבור מתה, אלא אימא. שאין חטאת השותפין מתה. ומאי נפקא מינה? דלא מייתו כהנים פר בהוראה. תא שמע, דבעי רבי (אליעזר).

אילימא דיחיד מי דחי שבת וטומאה? אלא דצבור מי עושה תמורה? אלא לאו דפר, ודוחה את השבת ואת הטומאה דקביע ליה זמן, ועושה תמורה דקרבן יחיד הוא. אמר רב ששת. לא, באילו של אהרן. הכי נמי מסתברא, דאי סלקא דעתך דפרו, תמורה דפר שבת וטומאה הוא דלא דחיא, הא בחול מיקרב קרבה?.
מעשה ובאו בניו מבית המשתה, אמרו לו. לא קרינו את שמע, אמר להם. אם לא עלה עמוד השחר חייבין אתם לקרות. ולא זו בלבד אמרו, אלא כל מה שאמרו חכמים עד חצות, מצותן עד שיעלה עמוד השחר.

מלתא אגב אורחיה קמשמע לן כהנים אימת קא אכלי בתרומה משעת צאת הכוכבים. והא קמשמע לן דכפרה לא מעכבא. כדתניא. ובא השמש וטהר ביאת שמשו מעכבתו מלאכול בתרומה, ואין כפרתו מעכבתו מלאכול בתרומה. וממאי דהאי ובא השמש ביאת השמש, והאי וטהר טהר יומא.

אם כן, לימא קרא. ויטהר, מאי וטהר טהר יומא, כדאמרי אינשי. איערב שמשא ואדכי יומא. במערבא, הא דרבה בר רב שילא לא שמיע להו, ובעו לה מיבעיא. האי ובא השמש ביאת שמשו הוא, ומאי וטהר טהר יומא,

ורמינהו. מאימתי קורין את שמע בערבין משהעני נכנס לאכול פתו במלח, עד שעה שעומד ליפטר מתוך סעודתו. סיפא, ודאי פליגא אמתניתין. רישא, מי לימא פליגי אמתניתין? לא, עני וכהן חד שיעורא הוא. ורמינהו. מאימתי מתחילין לקרות קריאת שמע בערבית משעה שבני אדם נכנסין לאכול פתן בערבי שבתות,

אמר לו רבי יהודה. והלא כהנים מבעוד יום הם טובלים? רבי חנינא אומר משעה שעני נכנס לאכול פתו במלח. רבי אחאי ואמרי לה רבי אחא אומר. משעה שרוב בני אדם נכנסין להסב. ואי אמרת עני וכהן חד שעורא הוא, רבי חנינא היינו רבי יהושע. אלא לאו שמע מינה שעורא דעני לחוד ושעורא דכהן לחוד, שמע מינה. הי מינייהו מאוחר?

דאמר רבי יוסי בין השמשות כהרף עין, זה נכנס, וזה יוצא, ואי אפשר לעמוד עליו.
אמר להו. אורייתא נביאי וכתיבי דאמר רב הכי. אמר רב אשי. מאי קשיא? דילמא הכי קאמר.

ומדמאי, ומלערב. גמ׳ תנו רבנן. מחנה היוצאת למלחמת הרשות מותרין בגזל עצים יבשים. רבי יהודה בן תימא אומר. אף חונין בכל מקום. ובמקום שנהרגו שם נקברין. מותרין בגזל עצים יבשים. האי תקנתא דיהושע הוה? דאמר מר, עשרה תנאים התנה יהושע.

אף חונין בכל מקום, ובמקום שנהרגים שם נקברים. פשיטא, מת מצוה הוא, ומת מצוה קונה מקומו. לא צריכא, אף על גב דאית ליה קוברין, דתניא. איזהו מת מצוה? כל שאין לו קוברין. קורא ואחרים עונין אותו אין זה מת מצוה. ומת מצוה קנה מקומו? והתניא.

ופטורין מרחיצת ידים. אמר אביי. לא שנו אלא מים ראשונים, אבל מים אחרונים חובה. אמר רב חייא בר אשי. מפני מה אמרו מים אחרונים חובה? מפני שמלח סדומית יש, שמסמא את העינים. אמר אביי. ומשתכחא כקורטא בכורא. אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי. כייל מילחא, מאי?

אמר ליה. הא לא מיבעיא. ומדמאי. דתנן. מאכילין את העניים דמאי ואת אכסניא דמאי. אמר רב הונא. תנא, בית שמאי אומרים. אין מאכילין את העניים דמאי ואת אכסניא דמאי, ובית הלל אומרים. מאכילין את העניים דמאי ואת אכסניא דמאי. ומלערב. אמרי דבי רבי ינאי. לא שנו אלא עירובי חצירות,

אבל עירובי תחומין חייבין. דתני רבי חייא. לוקין על עירובי תחומין דבר תורה. מתקיף לה רבי יונתן. וכי לוקין על לאו שבאל? מתקיף רב אחא בר יעקב. אלא מעתה דכתיב. אל תפנו אל האובות ואל הידעונים, הכי נמי דלא לקי?. רבי יונתן הכי קשיא ליה. לאו שניתן לאזהרת מיתת בית דין.

אמר רב אשי. מי כתיב אל יוציא? אל יצא כתיב. הדרן
סומכוס אומר. בחולין. ולכהן בבית הפרס. רבי יהודה אומר. אפילו בין הקברות. מפני שיכול לחוץ, ולילך ולאכול. גמ׳ אמר רבי יוחנן. אין למידין מן הכללות, ואפילו במקום שנאמר בו חוץ. מדקאמר. אפילו במקום שנאמר בו חוץ, מכלל דלאו הכא קאי, היכא קאי?

אי דיתיב עליה היינו מושב. אנן הכי קאמרינן. הא איכא גבא דאוכפא, דתניא. האוכף טמא מושב, והתפוס טמא מרכב. אלא שמע מינה אין למידין מן הכללות ואפילו במקום שנאמר בו חוץ. אמר רבינא, ואיתימא רב נחמן. אף אנן נמי תנינא. בכל מערבין ומשתתפין, חוץ מן המים והמלח. ותו ליכא? והא איכא כמיהין ופטריות?.

לא שנו אלא מים בפני עצמו ומלח בפני עצמו, דאין ניקחין. אבל מים ומלח ניקחין בכסף מעשר. מאן דמתני אמעשר, כל שכן אעירוב. ומאן דמתני אעירוב, אבל אמעשר לא. מאי טעמא פירא בעינן. כי אתא רבי יצחק, מתני אמעשר. מיתיבי. העיד רבי יהודה בן גדיש לפני רבי אליעזר. של בית אבא היו לוקחין ציר בכסף מעשר.

דאפילו על גב גיזתה. בבקר למה לי? השתא צאן על גב גיזתה מיזדבנא, בקר על גב עורו מיבעיא? היינו דקאמר רבי יוחנן. מאן דמתרגם לי בבקר אליבא דבן בג בג, מובילנא מאניה לבי מסותא. במאי קא מיפלגי רבי יהודה בן גדיש ורבי אליעזר והני תנאי דלקמן? רבי יהודה בן גדיש ורבי אליעזר דרשי רבויי ומיעוטי, והני תנאי דרשי כללי ופרטי.

ונתתה הכסף בכל אשר תאוה נפשך ריבה, בבקר ובצאן וביין ובשכר מיעט, ובכל אשר תשאלך נפשך חזר וריבה. ריבה ומיעט וריבה ריבה הכל. מאי רבי? רבי כל מילי. ומאי מיעט? לרבי אליעזר מיעט ציר, לרבי יהודה בן גדיש מיעט מים ומלח. והני תנאי דרשי כללי ופרטי. דתניא. ונתתה הכסף בכל אשר תאוה נפשך כלל, בבקר ובצאן וביין ובשכר פרט,

למאן דאמר ולד ולדות הארץ, דגים ממיא איברו.
אמר הקדוש ברוך הוא. רביעית דם נתתי בכם על עסקי דם הזהרתי אתכם.

ראשית קראתי אתכם על עסקי ראשית הזהרתי אתכם. נשמה שנתתי בכם קרויה נר על עסקי נר הזהרתי אתכם. אם אתם מקיימים אותם מוטב, ואם לאו הריני נוטל נשמתכם. ומאי שנא בשעת לידתן? אמר רבא. נפל תורא חדד לסכינא. אביי אמר.

אבב חנואתא נפישי אחי ומרחמי, אבב בזיוני לא אחי ולא מרחמי. וגברי היכא מיבדקי? אמר ריש לקיש. בשעה שעוברים על הגשר. גשר ותו לא? אימא. כעין גשר. רב לא עבר במברא דיתיב ביה גוי, אמר. דילמא מיפקיד ליה דינא עליה ומתפיסנא בהדיה.

רבי זירא ביומא דשותא לא נפיק לביני דיקלי. אמר רב יצחק בריה דרב יהודה. לעולם יבקש אדם רחמים שלא יחלה, שאם יחלה אומרים לו. הבא זכות והפטר. אמר מר עוקבא. מאי קראה? כי יפול הנופל ממנו ממנו להביא ראיה. תנא דבי רבי ישמעאל.

חש בראשו יהי דומה בעיניו כמי שנתנוהו בקולר. עלה למטה ונפל יהי דומה בעיניו כמי שהעלוהו לגרדום לידון, שכל העולה לגרדום לידון אם יש לו פרקליטין גדולים ניצול, ואם לאו אינו ניצול. ואלו הן פרקליטין של אדם. תשובה ומעשים טובים.

ואפילו תשע מאות ותשעים ותשעה מלמדים עליו חובה ואחד מלמד עליו זכות ניצול, שנאמר. אם יש עליו מלאך מליץ אחד מני אלף להגיד לאדם ישרו. ויחננו ויאמר פדעהו מרדת שחת וגו׳. רבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי אומר.

רבי אומר. בעון נדרים בנים מתים כשהן קטנים, שנאמר. אל תתן את פיך לחטיא את בשרך ואל תאמר לפני המלאך כי שגגה היא למה יקצוף האלהים על קולך וחבל את מעשה ידיך. איזה הן מעשה ידיו של אדם? הוי אומר בניו ובנותיו של אדם. תנו רבנן. בעון נדרים בנים מתים, דברי רבי אלעזר ברבי שמעון.

רבי יהודה הנשיא אומר. בעון ביטול תורה. בשלמא למאן דאמר בעון נדרים כדאמרן, אלא למאן דאמר בעון ביטול תורה מאי קראה? דכתיב. לשוא הכיתי את בניכם מוסר לא לקחו. רב נחמן בר יצחק אמר. למאן דאמר בעון נדרים נמי מהכא. לשוא הכיתי את בניכם על עסקי שוא. מכדי רבי יהודה הנשיא היינו רבי,

בשלמא למאן דאמר בעון מזוזה, דכתיב. וכתבתם על מזוזות ביתך, וכתיב בתריה. למען ירבו ימיכם וימי בניכם. אלא למאן דאמר בעון ציצית מאי טעמא? אמר רב כהנא, ואיתימא שילא מרי, דכתיב. גם בכנפיך נמצאו דם נפשות אביונים נקיים. רב נחמן בר יצחק אמר. למאן דאמר בעון מזוזה נמי מהכא, דכתיב.
הרי אלו יתרות על הראשונות, שבאלו מתריעין, ונועלין את החנויות. בשני מטין עם חשיכה, ובחמישי מותרין מפני כבוד השבת. עברו אלו ולא נענו, ממעטין במשא ומתן, בבנין ובנטיעה, באירוסין ובנישואין, ובשאילת שלום בין אדם לחבירו כבני אדם הנזופין למקום. היחידים חוזרין ומתענין עד שיצא ניסן. יצא ניסן וירדו גשמים סימן קללה, שנאמר. הלוא קציר חטים היום וגו׳.

גמ׳ בשלמא כולהו, אית בהו תענוג. רחיצה וסיכה ותשמיש המטה, אבל מלאכה צער הוא. אמר רב חסדא אמר רב ירמיה בר אבא, אמר קרא. קדשו צום קראו עצרה אספו זקנים, כעצרת, מה עצרת אסור בעשיית מלאכה אף תענית אסור בעשיית מלאכה. אי, מה עצרת מאורתא אף תענית נמי מאורתא. אמר רבי

אספו זקנים, דומיא דאסיפת זקנים, מה אסיפת זקנים ביום אף צום נמי ביום. ואימא מטיהרא? אמר רב שישא בריה דרב אידי. מסייע ליה לרב הונא, דאמר. מצפרא כינופיא. היכי עבדי? אמר אביי. מצפרא עד פלגא דיומא מעיינינן במילי דמתא. מכאן ואילך, רבעא דיומא קרינן בספרא ואפטרתא,
הקורא קריאת שמע ראוי שתשרה עליו שכינה, אלא שאין דורו זכאי לכך. המניח תפילין בחלום יצפה לגדולה, שנאמר. וראו כל עמי הארץ כי שם ה׳ נקרא עליך וגו׳. ותניא, רבי אליעזר הגדול אומר. אלו תפילין שבראש. המתפלל בחלום סימן יפה לו. והני מילי דלא סיים. הבא על אמו בחלום יצפה לבינה, שנאמר. כי אם לבינה תקרא.

אנא לא סלקי מבבל לארץ ישראל עד דחזאי שערי בחלמא. הרואה גפן טעונה בחלום אין אשתו מפלת נפלים, שנאמר. אשתך כגפן פריה. שורקה יצפה למשיח, שנאמר. אסרי לגפן עירה ולשרקה בני אתנו. הרואה תאנה בחלום תורתו משתמרת בקרבו, שנאמר. נוצר תאנה יאכל פריה.

כיון שעלה עלה. הקורע בגדיו בחלום קורעים לו גזר דינו. העומד ערום בחלום, בבבל עומד בלא חטא. בארץ ישראל ערום בלא מצות. הנתפס לסרדיוט שמירה נעשית לו. נתנוהו בקולר הוסיפו לו שמירה על שמירתו. והני מילי בקולר, אבל חבלא בעלמא לא. הנכנס לאגם בחלום נעשה ראש ישיבה. ליער נעשה ראש לבני כלה.

המקיז דם בחלום עונותיו מחולין לו. והתניא. עונותיו סדורין לו. מאי סדורין סדורין לימחל. תני תנא קמיה דרב ששת. הרואה נחש בחלום פרנסתו מזומנת לו. נשכו נכפלה לו. הרגו אבדה פרנסתו. אמר ליה רב ששת. כל שכן שנכפלה פרנסתו. ולא היא, רב ששת הוא דחזא חויא בחלמיה וקטליה.

תלמיד חכם לעולם טוב לו, שנאמר. לכו לחמו בלחמי ושתו ביין מסכתי. אמר רבי יוחנן. השכים ונפל פסוק לתוך פיו הרי זה נבואה קטנה. תנו רבנן, שלשה מלכים הם. הרואה דוד בחלום יצפה לחסידות. שלמה יצפה לחכמה. אחאב ידאג מן הפורענות. שלשה נביאים הם.
קטן היודע למי מברכין מזמנין עליו. אביי ורבא הוו יתבי קמיה דרבה. אמר להו רבה. למי מברכין? אמרי ליה. לרחמנא. ורחמנא היכא יתיב? רבא אחוי לשמי טללא.

ואיהו סבר רובא דמינכר בעינן. ינאי מלכא ומלכתא כריכו ריפתא בהדי הדדי, ומדקטל להו לרבנן לא הוה ליה איניש לברוכי להו. אמר לה לדביתהו. מאן יהיב לן גברא דמברך לן? אמרה ליה. אשתבע לי דאי מייתינא לך גברא דלא מצערת ליה. אשתבע לה. אייתיתיה לשמעון בן שטח אחוה. אותביה בין דידיה לדידה. אמר ליה.

חזית כמה יקרא עבידנא לך. אמר ליה. לאו את קא מוקרת לי אלא אורייתא היא דמוקרא לי, דכתיב. סלסלה ותרוממך תכבדך כי תחבקנה. אמר לה. קא חזית דלא מקבל מרות. יהבו ליה כסא לברוכי. אמר. היכי אבריך ברוך שאכל ינאי וחביריו משלו? שתייה לההוא כסא, יהבו ליה כסא אחרינא ובריך.

איצטרופי מצטרף אבל להוציא את הרבים ידי חובתן עד שיאכל כזית דגן. איתמר נמי, אמר רב חנא בר יהודה משמיה דרבא. אפילו לא טבל עמהם אלא בציר, ולא אכל עמהם אלא גרוגרת אחת מצטרף. ולהוציא את הרבים ידי חובתם אינו מוציא עד שיאכל כזית דגן. אמר רב חנא בר יהודה משמיה דרבא.

אין לי אלא לאחריו, לפניו מנין? אמרת קל וחומר. כשהוא שבע מברך, כשהוא רעב לא כל שכן. רבי אומר [אינו צריך]. ואכלת ושבעת וברכת זו ברכת הזן, אבל ברכת הזמון מגדלו לה׳ אתי נפקא. על הארץ זו ברכת הארץ, הטובה זו בונה ירושלים,

לפי שאין מלכות נוגעת בחברתה אפילו כמלא נימא. ואין לי אלא ברכת המזון. ברכת התורה מנין? אמר רבי ישמעאל. קל וחומר, על חיי שעה מברך, על חיי עולם הבא לא כל שכן. רבי חייא בר נחמני תלמידו של רבי ישמעאל אומר משום רבי ישמעאל. אינו צריך, הרי הוא אומר על הארץ הטובה אשר נתן לך,
אלא לאו, דאתא בשבתא, וקתני. אוסרין ואין מערבין, אין מבטלין. שמע מינה. אמר רב יוסף. לא שמיע לי הא שמעתא. אמר ליה אביי. את אמרת ניהלן, ואהא אמרת ניהלן, דאמר שמואל. אין ביטול רשות מחצר לחצר. ואין ביטול רשות בחורבה. ואמרת לן עלה.

כי אמרת לן אין לנו בעירובין אלא כלשון משנתנו אהא אמרת לן. שהמבוי לחצירות כחצר לבתים. גופא, אמר שמואל. אין ביטול רשות מחצר לחצר, ואין ביטול רשות בחורבה. ורבי יוחנן אמר. יש ביטול רשות מחצר לחצר, ויש ביטול רשות בחורבה. וצריכא, דאי אשמעינן מחצר לחצר,

ושכח אחד מן הפנימית ולא עירב שתיהן אסורות. שכח אחד מן החיצונה ולא עירב פנימית מותרת וחיצונה אסורה. נתנו עירובן בחיצונה ושכח אחד, בין מן הפנימית ובין מן החיצונה, ולא עירב שתיהן אסורות. האי בר פנימית, למאן ניבטיל? ליבטיל לבני פנימית ליתא לערובייהו גבייהו. ליבטיל לבני חיצונה אין בטול רשות מחצר לחצר.

ליבטיל לבני הפנימית איכא חיצונה דאסרה עלייהו. ליבטיל לבני חיצונה אין ביטול רשות מחצר לחצר. שכח אחד מן החיצונה ולא עירב ודאי פנימית מותרת,
כיון שהגיע אל פתח עזרה נעשה כפי פך קטן, והיינו דתנן, רבי אליעזר בן יעקב אומר. מים מפכין עתידין להיות יוצאין מתחת מפתן הבית. מכאן ואילך היה מתגבר ועולה עד שמגיע לפתח בית דוד, כיון שמגיע לפתח בית דוד נעשה כנחל שוטף שבו רוחצין זבין וזבות נדות ויולדות,

שנאמר. ביום ההוא יהיה מקור נפתח לבית דוד וליושבי ירושלם לחטאת ולנדה. אמר רב יוסף. מכאן רמז לנדה שצריכה לישב עד צוארה במים. ולית הילכתא כוותיה. (תינח יום הכפורים דליכא מנעל, ) שבת דאיכא מנעל, מאי? אמר נחמיה חתניה דבי נשיאה. אנא חזיתיה לרבי אמי ורבי אסי דמטו עורקומא דמיא,
לכלים ששבתו לתוכן, ולא לכלים ששבתו בתוך הבית. גמ׳ יתיב אביי בר אבין ורבי חנינא בר אבין, ויתיב אביי גבייהו, ויתבי וקאמרי. בשלמא רבנן סברי כשם שדיורין חלוקין למטה, כך דיורין חלוקין למעלה. אלא רבי מאיר מאי קסבר? אי קסבר. כשם שדיורין חלוקין למטה, כך דיורין חלוקין למעלה,

סבור מינה אפילו מכתשת ואפילו גיגית. אמר להו אביי, הכי אמר מר. לא אמר רבי מאיר אלא עמוד ואמת הריחים, הואיל ואדם קובע להן מקום. והרי כותל שבין שתי חצירות, דקבוע, ואמר רב יהודה. כשתימצי לומר, לדברי רבי מאיר. גגין רשות לעצמן, חצירות רשות לעצמן, קרפיפות רשות לעצמן.

רב אמר. אין מטלטלין בו אלא בארבע אמות לא אמר. גוד אסיק מחיצתא. ושמואל אמר. מותר לטלטל בכולו דאמר. גוד אסיק מחיצתא. תנן, וחכמים אומרים. כל אחד ואחד רשות לעצמו. בשלמא לשמואל ניחא, אלא לרב קשיא. אמרי בי רב משמיה דרב. שלא יטלטל שתי אמות בגג זה,

דגדול מישתרי בגיפופי וקטן נפרץ במלואו. אבל יש מחיצה ראויה לדירה על הגדול, ואין ראויה לדירה על הקטן אפילו קטן שרי לבני גדול. מאי טעמא? כיון דלא עבוד מחיצה, סלוקי סליקו נפשייהו מהכא. כהא דאמר רב נחמן. עשה סולם קבוע לגגו הותר בכל הגגין כולן. אמר אביי.

בנה עלייה על גבי ביתו ועשה לפניה דקה ארבע הותר בכל הגגין כולן. אמר רבא. פעמים שהדקה לאיסור, היכי דמי דעבידא להדי תרביצא דביתיה, דאמר
חזייה לההוא גברא דהוה מנקיט תאני, שביק הנך דמטו ושקיל הנך דלא מטו. אמר ליה. לאו הני מעלן טפי? אמר ליה. הני לאורחא בעינן להו, הני נטרן והני לא נטרן. אמר, היינו דכתיב. הן בקדושיו לא יאמין. איני? והא ההוא תלמידא דהוה בשיבבותיה דרבי אלכסנדרי ושכיב אדזוטר, ואמר. אי בעי האי מרבנן, הוה חיי.

אוי לנו ששקל עלינו הכתוב קלות כחמורות. אמר ריש לקיש. כל המטה דינו של גר כאילו מטה דינו של מעלה, שנאמר. ומטי גר, ומטי כתיב. אמר רבי חנינא בר פפא. כל העושה דבר ומתחרט בו מוחלין לו מיד, שנאמר. ולא יראוני. הא יראוני מוחלין להם מיד. רבי יוחנן כי מטי להאי קרא, בכי.

כי הא דרבי ינאי חזייה לההוא גברא דקא יהיב זוזא לעני בפרהסיא, אמר ליה. מוטב דלא יהבת ליה, מהשתא דיהבת ליה וכספתיה. דבי רבי שילא אמרי, זה הנותן צדקה לאשה בסתר, דקא מייתי לה לידי חשדא. רבא אמר. זה המשגר לאשתו בשר שאינו מחותך בערבי שבתות. והא רבא משגר.

זוזא לעללא לא שכיחא, לתליתא שכיח. וחרה אפי בו ביום ההוא ועזבתים והסתרתי פני מהם, אמר רב ברדלא בר טביומי אמר רב. כל שאינו בהסתר פנים אינו מהם, כל שאינו בוהיה לאכול אינו מהם. אמרו ליה רבנן לרבא. מר לא בהסתר פנים איתיה, ולא בוהיה לאכול איתיה.

אמר רבא, אמר הקדוש ברוך הוא. אף על פי שהסתרתי פני מהם בחלום אדבר בו. רב יוסף אמר. ידו נטויה עלינו, שנאמר. ובצל ידי כסיתיך. רבי יהושע בן חנניה הוה קאי בי קיסר, אחוי ליה ההוא מינא. עמא דאהדרינהו מריה לאפיה מיניה. אחוי ליה. ידו נטויה עלינו.

כאן דצריך לרצויה, הא דלא צריך לרצויה. ואם לא תשמעוה במסתרים תבכה נפשי מפני גוה, אמר רב שמואל בר איניא משמיה דרב. מקום יש לו להקדוש ברוך הוא ומסתרים שמו. מאי מפני גוה? אמר רב שמואל בר יצחק. מפני גאוותן של ישראל שניטלה מהם ונתנה לגוים. רבי שמואל בר נחמני אמר. מפני גאוותה של מלכות שמים. ומי איכא בכיה קמיה הקדוש ברוך הוא?

רבי הוה נקיט ספר קינות וקא קרי בגויה, כי מטא להאי פסוקא השליך משמים ארץ נפל מן ידיה, אמר. מאיגרא רם לבירא עמיקתא. רבי ורבי חייא הוו שקלי ואזלי באורחא, כי מטו לההוא מתא, אמרי. איכא צורבא מרבנן הכא? נזיל וניקביל אפיה. אמרי. איכא צורבא מרבנן הכא, ומאור עינים הוא. אמר ליה רבי חייא לרבי.

תיב את, לא תזלזל בנשיאותך. איזיל אנא ואקביל אפיה. תקפיה ואזל בהדיה. כי הוו מיפטרי מיניה, אמר להו. אתם הקבלתם פנים הנראים ואינן רואין תזכו להקביל פנים הרואים ואינן נראין. אמר ליה. איכו השתא מנעתן מהאי בירכתא. אמרו ליה. ממאן שמיעא לך? מפרקיה דרבי יעקב שמיע לי,

דרבי יעקב איש כפר חיטייא הוה מקביל אפיה דרביה כל יומא. כי קש, אמר ליה. לא נצטער מר, דלא יכיל מר. אמר ליה, מי זוטר מאי דכתיב בהו ברבנן. ויחי עוד לנצח לא יראה השחת כי יראה חכמים ימותו. ומה הרואה חכמים במיתתן יחיה בחייהן על אחת כמה וכמה.
ולשאול מיניה דוכתא ולינח ביה מידי, דהוה ליה כשכירו ולקיטו, ואמר רב יהודה אמר שמואל. אפילו שכירו ואפילו לקיטו נותן עירובו ודיו. אמר ליה אביי לרב יוסף. היו שם חמשה שכירו וחמשה לקיטו מהו? אמר ליה. אם אמרו שכירו ולקיטו להקל, יאמרו שכירו ולקיטו להחמיר? גופא, אמר רב יהודה אמר שמואל.

מאי דכתיב ורועה זונות יאבד הון כל האומר שמועה זו נאה, וזו אינה נאה מאבד הונה של תורה. אמר ליה. הדרי בי. אמר רבה בר רב הונא. שתוי אל יתפלל, ואם התפלל תפלתו תפלה. שיכור אל יתפלל, ואם התפלל תפלתו תועבה. היכי דמי שתוי, והיכי דמי שיכור?

כי הא דרבי אבא בר שומני ורב מנשיא בר ירמיה מגיפתי הוו קא מפטרי מהדדי אמעברא דנהר יופטי. אמרו. כל חד מינן לימא מילתא דלא שמיע לחבריה, דאמר מרי בר רב הונא. לא יפטר אדם מחבירו אלא מתוך דבר הלכה, שמתוך כך זוכרו.

אפילו מצא מציאה. אמר רב נחמן בר יצחק. אפילו כתב בהו תפילין. ואמר רב חנין, ואיתימא רבי חנינא. מאי קראה, דכתיב. וידר ישראל נדר וגו׳. אמר רמי בר אבא. דרך מיל, ושינה כל שהוא מפיגין את היין.

אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. לא שנו אלא ששתה כדי רביעית, אבל שתה יותר מרביעית כל שכן שדרך טורדתו ושינה משכרתו.

ודרך מיל מפיגה היין?. והתניא. מעשה ברבן גמליאל שהיה רוכב על החמור והיה מהלך מעכו לכזיב, והיה רבי אילעאי מהלך אחריו. מצא גלוסקין בדרך, אמר לו. אילעאי, טול גלוסקין מן הדרך. מצא גוי אחד, אמר לו. מבגאי, טול גלוסקין הללו מאילעאי. ניטפל לו רבי אילעאי, אמר לו. מהיכן אתה? אמר לו. מעיירות של בורגנין.

והרבה דברים למדנו באותה שעה. למדנו שרביעית יין האיטלקי משכר, ולמדנו שיכור אל יורה, ולמדנו שדרך מפיגה את היין, ולמדנו שאין מפירין נדרים לא רכוב ולא מהלך ולא עומד, אלא יושב. קתני מיהת שלשה מילין. שאני יין האיטלקי דמשכר טפי. והאמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה.

לא שנו אלא ששתה רביעית, אבל שתה יותר מרביעית, כל שכן דרך טורדתו ושינה משכרתו. רכוב שאני. השתא דאתית להכי, לרמי בר אבא נמי לא קשיא. רכוב שאני. איני?. והאמר רב נחמן. מפירין נדרים בין מהלך בין עומד ובין רכוב.

תנאי היא. דאיכא למאן דאמר. פותחין בחרטה. ואיכא למאן דאמר. אין פותחין בחרטה. דאמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. מאי פתח ליה רבן גמליאל לההוא גברא. יש בוטה כמדקרות חרב ולשון חכמים מרפא כל הבוטה ראוי לדוקרו בחרב, אלא שלשון חכמים מרפא. אמר מר. ואין מעבירין על האוכלין.

והכתיב. ותחללנה אותי אל עמי בשעלי שעורים ובפתותי ובפתותי לחם. דשקלי
בן שתים עשרה משלימין מדאורייתא. תנן. התינוקות אין מענין אותן ביום הכפורים, אבל מחנכין אותן לפני שנה ולפני שתים. בשלמא לרב הונא ורב נחמן לפני שנה ולפני שתים. לפני שנה לדבריהן, ולפני שתים לדבריהן. אלא לרבי יוחנן, קשיא? אמר לך רבי יוחנן. מאי שנה או שתים סמוך לפירקן.

מה נערה המאורסה ניתן להצילה בנפשו אף רוצח (כו׳). מה רוצח יהרג ואל יעבור אף נערה המאורסה יהרג ואל יעבור. ורוצח גופיה מנא לן? סברא היא. דההוא דאתא לקמיה (דרבא), אמר ליה, אמר לי מרי דוראי. קטליה לפלניא, ואי לא קטילנא לך. אמר ליה. נקטלך ולא תקטול.

מאי חזית דדמא דידך סומק טפי? דילמא דמא דההוא גברא סומק טפי. ההיא עוברה דארחא, אתו לקמיה דרבי, אמר להו. זילו לחושו לה דיומא דכיפורי הוא. לחושו לה ואילחישא. קרי עליה. בטרם אצרך בבטן ידעתיך וגו׳. נפק מינה רבי יוחנן. ההיא עוברה דארחא, אתו לקמיה דרבי
מתירין גמזיות של הקדש, ואוכלין מתחת הנשרים בשבת, ונותנין פאה לירק. ומיחו בידם חכמים. גמ׳ תנו רבנן. ששה דברים עשה חזקיה המלך, על שלשה הודו לו, ועל שלשה לא הודו לו. גירר עצמות אביו על מטה של חבלים והודו לו. כיתת נחש הנחשת והודו לו. גנז ספר רפואות והודו לו.

ועל שלשה לא הודו לו. קיצץ דלתות של היכל ושיגרן למלך אשור ולא הודו לו. סתם מי גיחון העליון ולא הודו לו. עיבר ניסן בניסן ולא הודו לו. מרכיבין דקלים כל היום וכו׳. היכי עבדי? אמר רב יהודה.

אומרים שמע ישראל ה׳ אלהינו ה׳ אחד, ולא היו מפסיקין. רבא אמר. מפסיקין היו, אלא שהיו אומרים היום על לבבך, דמשמע. היום על לבבך, ולא מחר על לבבך. תנו רבנן. כיצד היו כורכין את שמע? אומרים שמע ישראל ה׳ אלהינו ה׳ אחד, ולא היו מפסיקין, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. מפסיקין היו,

אמר רבי יצחק, אמרי דבי רבי אמי. משל לבת מלך שהריחה ציקי קדירה. אם תאמר יש לה גנאי. לא תאמר יש לה צער. התחילו עבדיה להביא בחשאי. אמר רבי אבהו. התקינו שיהו אומרים אותו בקול רם, מפני תרעומת המינין. ובנהרדעא, דליכא מינין, עד השתא אמרי לה בחשאי. תנו רבנן. ששה דברים עשו אנשי יריחו,

שלשה ברצון חכמים, ושלשה שלא ברצון חכמים. ואלו ברצון חכמים. מרכיבין דקלים כל היום, וכורכין את שמע, וקוצרין לפני העומר. ואלו שלא ברצון חכמים. גודשין לפני העומר, ופורצין פרצות בגנותיהן ובפרדסותיהן להאכיל נשר לעניים בשני בצורת בשבתות וימים טובים, ומתירין גמזיות של הקדש של חרוב ושל שקמה,

ופורצין פרצות בגנותיהן ופרדסיהן להאכיל נשר לעניים בשבתות וימים טובים בשני בצורת, נותנין פיאה לירק, ומיחו בידם חכמים. וסבר רבי יהודה קצירה שלא ברצון חכמים היא? והתנן. אנשי יריחו קוצרין לפני העומר ברצון חכמים, וגודשין לפני העומר שלא ברצון חכמים, ולא מיחו בידם חכמים.

מחלוקת בשל בין כיפין, דרבנן סברי. מוכן לעורבים לא הוי מוכן לאדם, ואנשי יריחו סברי. מוכן לעורבים הוי מוכן לאדם, אבל בשל מכבדות דברי הכל אסור, גזרינן שמא יעלה ויתלוש. ונותנין פיאה לירק. ולית להו לאנשי יריחו הא דתנן, כלל אמרו בפיאה. כל שהוא אוכל, ונשמר, וגידולו מן הארץ,