portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
שלש מחיצות ולחי אחד זהו מבוי המפולש. ותרוייהו אליבא דרבי אליעזר, דתנן. הכשר מבוי בית שמאי אומרים. לחי וקורה, ובית הלל אומרים. או לחי או קורה. רבי אליעזר אומר. שני לחיים. אמר ליה רבה. שלש מחיצות ולחי אחד מפולש קרית ליה? ועוד, לרבנן נציל לתוכו אוכלין ומשקין. אלא אמר רבה.

שתי מחיצות ושני לחיין זהו מבוי שאינו מפולש. שתי מחיצות ולחי אחד זהו מבוי המפולש. ותרוייהו אליבא דרבי יהודה. דתניא, יתר על כן אמר רבי יהודה. מי שיש לו שני בתים בשני צדי רשות הרבים עושה לחי מיכן ולחי מיכן, או קורה מיכן וקורה מיכן, ונושא ונותן באמצע. אמרו לו.

גופא. נשברה לו חבית בראש גגו מביא כלי ומניח תחתיה, ובלבד שלא יביא כלי אחר ויקלוט, כלי אחר ויצרף. נזדמנו לו אורחין מביא כלי אחר וקולט, כלי אחר ומצרף. ולא יקלוט ואחר כך יזמין, אלא יזמין ואחר כך יקלוט. ואין מערימין בכך, משום רבי יוסי בר יהודה אמרו. מערימין. לימא בפלוגתא דרבי אליעזר ורבי יהושע קמיפלגי? דתניא.

אותו ואת בנו שנפלו לבור? רבי אליעזר אומר. מעלה את הראשון על מנת לשוחטו, והשני עושה לו פרנסה במקומו בשביל שלא ימות. רבי יהושע אומר. מעלה את הראשון על מנת לשוחטו ואינו שוחטו, ומערים ומעלה את השני רצה זה שוחט, רצה זה שוחט. ממאי? דילמא עד כאן לא קאמר רבי אליעזר התם, דאפשר בפרנסה, אבל הכא דלא אפשר לא.
לדברי רבי מאיר אין אדם יוצא בה ידי חובתו בפסח, לדברי חכמים יוצא בה ידי חובתו בפסח.

שאני התם דכתיב עריסתיכם עריסתיכם תרי זימני. בעי רבי שמעון בן לקיש. מהו שיצא אדם ידי חובתו בחלה של מעשר שני בירושלים? אליבא דרבי יוסי הגלילי לא תיבעי לך, השתא בחולין לא נפיק, בחלתו מיבעיא?. כי תיבעי לך אליבא דרבי עקיבא. בחולין הוא דנפיק דאי מיטמו יש להן היתר במושבות.

ואליבא דרבנן לא תיבעי לך, כיון דאמרי יפדה היינו מעשר. כי תיבעי לך, אליבא דרבי יהודה, דאמר יקבר. דתנן. הלקוח בכסף מעשר שני שנטמא יפדה. רבי יהודה אומר. יקבר. מי אמרינן. הואיל ואי לא לקוח הוי, והואיל ולא קרא עליה שם ואיטמי יש לו היתר במושבות, ונפיק ביה, השתא נמי נפיק ביה. או דילמא.

חד הואיל אמרינן, תרי הואיל לא אמרינן? אמר רבא. מסתברא שם מעשר חד הוא. חלת תודה ורקיקי נזיר וכו׳. מנא הני מילי? אמר רבה. דאמר קרא ושמרתם את המצות מצה המשתמרת לשם מצה.

אמר ריש לקיש. זאת אומרת חלות תודה ורקיקי נזיר נאכלין בנוב וגבעון. תניא, אמר רבי אילעאי. שאלתי את רבי אליעזר מהו שיצא אדם בחלות תודה ורקיקי נזיר? אמר לי. לא שמעתי. באתי ושאלתי לפני רבי יהושע, אמר לי. הרי אמרו, חלות תודה ורקיקי נזיר שעשאן לעצמו אין אדם יוצא בהן,
איזהו דבר שנאמר בו עצים אש ומזבח הוי אומר זה טלה. אמר רבי אסי אמר רבי יוחנן. זר שסידר את המערכה חייב. כיצד הוא עושה פורקה וחוזר וסודרה. מאי אהני ליה? אלא. פורקה זר, וסודרה כהן. מתקיף לה רבי זירא. וכי יש לך עבודה שכשירה בלילה ופסולה בזר? ולא? והרי אברים ופדרים?

סוף עבודה דיממא היא. והרי תרומת הדשן. תחלת עבודה דיממא היא. דאמר רבי אסי אמר רבי יוחנן. קידש ידיו לתרומת הדשן, למחר אינו צריך לקדש, שכבר קידש מתחלת עבודה. ואלא קשיא. אלא, כי איתמר הכי איתמר. אמר רבי אסי אמר רבי יוחנן. זר שסידר שני גזירי עצים חייב, הואיל ועבודת יום היא. מתקיף לה רבא. אלא מעתה תיבעי פייס.

אין זר חייב עליה מיתה לא בעיא פייס? והרי שחיטה. שאני שחיטה דתחלת עבודה היא. אמר מר זוטרא, ואיתימא רב אשי, והא אנן לא תנן הכי. אמר להם הממונה צאו וראו אם הגיע זמן השחיטה. ואילו זמן שני גזירי עצים לא קתני. הך דלית לה תקנתא קתני, הך דאית לה תקנתא לא קתני. ואיכא

דאמרי, מתקיף
אין, מהוה הוו, ולא הוו ידעי הי באמצע תיבה והי בסוף תיבה, ואתו צופים ותקינו פתוחין באמצע תיבה וסתומין בסוף תיבה. סוף סוף אלה המצות, שאין נביא עתיד לחדש דבר מעתה. אלא שכחום וחזרו ויסדום. ואמר רבי ירמיה ואיתימא רבי חייא בר אבא. תרגום של תורה אונקלוס הגר אמרו מפי רבי אליעזר ורבי יהושע.

אלא לכבודך עשיתי, שלא ירבו מחלוקת בישראל. ועוד ביקש לגלות תרגום של כתובים, יצתה בת קול ואמרה לו. דייך. מאי טעמא משום דאית ביה קץ משיח. ותרגום של תורה, אונקלוס הגר אמרו? והא אמר רב איקא בר אבין אמר רב חננאל אמר רב. מאי דכתיב.

כהנים בעבודתן ולוים בדוכנן וישראל במעמדן כולן מבטלין עבודתן ובאין לשמוע מקרא מגילה. תניא נמי הכי. כהנים בעבודתן, ולוים בדוכנן, וישראל במעמדן כולן מבטלין עבודתן ובאין לשמוע מקרא מגילה. מכאן סמכו של בית רבי שמבטלין תלמוד תורה ובאין לשמוע מקרא מגילה, קל וחומר מעבודה. ומה עבודה שהיא חמורה מבטלינן, תלמוד תורה לא כל שכן.

אין מועד בפני תלמיד חכם כל שכן חנוכה ופורים. כבוד תורה קאמרת. כבוד תורה דיחיד חמור, תלמוד תורה דיחיד קל. אמר רבא, פשיטא לי. עבודה ומקרא מגילה מקרא מגילה עדיף, מדרבי יוסי בר חנינא. תלמוד תורה ומקרא מגילה מקרא מגילה עדיף, מדסמכו של בית רבי. תלמוד תורה ומת מצוה מת מצוה עדיף,
לא צריכא, דאריכא וקטינא, מהו דתימא. ליתן לה פותיא אאורכה. קא משמע לן. מרובעת אין עושין לה זויות. פשיטא. לא צריכא, דמרבעא, ולא מרבעא בריבוע עולם. מהו דתימא. לירבעא בריבוע עולם. קא משמע לן. היה בית אחד יוצא כמין פגום או שני בתים יוצאין כמין שני פגומין.

אם יש בין שני ראשיה פחות מארבעת אלפים אמה מודדין לה מן היתר, ואם לאו מודדין לה מן הקשת. ומי אמר רב הונא הכי, והאמר רב הונא. חומת העיר שנפרצה במאה וארבעים ואחת ושליש? אמר רבה בר עולא, לא קשיא. כאן ברוח אחת, כאן משתי רוחות.

ומאי קא משמע לן? דנותנין קרפף לזו וקרפף לזו? הא אמרה רב הונא חדא זימנא, דתנן. נותנין קרפף לעיר, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים. לא אמרו קרפף אלא בין שתי עיירות. ואיתמר, רב הונא אמר. קרפף לזו וקרפף לזו. וחייא בר רב אמר. אין נותנין אלא קרפף אחד לשניהם.

צריכא, דאי אשמעינן הכא משום דהוה ליה צד היתר מעיקרא. אבל התם, אימא לא. ואי אשמעינן התם משום דדחיקא תשמישתייהו, אבל הכא דלא דחיקא תשמישתייהו אימא לא, צריכא. וכמה הוי בין יתר לקשת? רבה בר רב הונא אמר. אלפים אמה, רבא בריה דרבה בר רב הונא אמר. אפילו יתר מאלפים אמה. אמר אביי.

כוותיה דרבא בריה דרבה בר רב הונא מסתברא, דאי בעי הדר אתי דרך בתים. היו שם גדודיות גבוהות עשרה טפחים כו׳. מאי גדודיות? אמר רב יהודה. שלש מחיצות שאין עליהן תקרה. איבעיא להו. שתי מחיצות ויש עליהן תקרה, מהו? תא שמע, אלו שמתעברין עמה.
בחמשה עשר יצאו, ואותו היום ערב שבת היה. ומדריש ירחא דניסן ערב שבת ריש ירחא דאייר חד בשבא, וסיון בתרי בשבא, קשיא לרבי יוסי.

בחורב טענו כדאמרן, בחורב פרקו דכתיב. ויתנצלו בני ישראל וגו׳. אמר רבי יוחנן. וכולן זכה משה ונטלן. דסמיך ליה. ומשה יקח את האהל. אמר ריש לקיש. עתיד הקדוש ברוך הוא להחזירן לנו, שנאמר. ופדויי ה׳ ישבון ובאו ציון ברנה ושמחת עולם על ראשם שמחה שמעולם על ראשם.

ואי לא לא קבליתו. אמר ליה. אנן דסגינן בשלימותא כתיב בן. תמת ישרים תנחם, הנך אינשי דסגן בעלילותא כתיב בהו. וסלף בוגדים ישדם. אמר רבי שמואל בר נחמני אמר רבי יונתן.

אמר רבי יוחנן. מאי דכתיב ה׳ יתן אמר המבשרות צבא רב כל דיבור ודיבור שיצא מפי הגבורה נחלק לשבעים לשונות. תני דבי רבי ישמעאל. וכפטיש יפצץ סלע, מה פטיש זה נחלק לכמה ניצוצות אף כל דיבור ודיבור שיצא מפי הקדוש ברוך הוא נחלק לשבעים לשונות. אמר רב חננאל בר פפא.

צרור המור דודי לי בין שדי ילין אמרה כנסת ישראל לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם אף על פי שמיצר ומימר לי דודי בין שדי ילין. אשכל הכפר דודי לי בכרמי עין גדי מי שהכל שלו מכפר לי על עון גדי שכרמתי לי. מאי משמע דהאי כרמי לישנא דמכנש הוא? אמר מר זוטרא בריה דרב נחמן, כדתנן.

ואמר רבי יהושע בן לוי. כל דיבור ודיבור שיצא מפי הקדוש ברוך הוא חזרו ישראל לאחוריהן שנים עשר מיל והיו מלאכי השרת מדדין אותן, שנאמר. מלאכי צבאות ידדון ידדון אל תיקרי ידדון, אלא ידדון. ואמר רבי יהושע בן לוי. בשעה שעלה משה למרום אמרו מלאכי השרת לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם, מה לילוד אשה בינינו? אמר להן. לקבל תורה בא.
תנו רבנן. עשרים וארבעה משמרות בארץ ישראל, ושתים עשרה ביריחו. שתים עשרה ביריחו?. נפישן להו טובא. אלא. שתים עשרה מהן ביריחו. הגיע זמן המשמר לעלות, חצי המשמר היה עולה מארץ ישראל לירושלים, וחצי המשמר היה עולה מיריחו, כדי שיספקו מים ומזון לאחיהם שבירושלים. אמר רב יהודה אמר שמואל. כהנים ולוים וישראלים מעכבין את הקרבן. במתניתא תנא רבי שמעון בן אלעזר.

מר סבר. עיקר שירה בפה, ומר סבר. עיקר שירה בכלי. אמר רב חמא בר גוריא אמר רב. משה תיקן להם לישראל שמונה משמרות, ארבעה מאלעזר וארבעה מאיתמר. בא שמואל והעמידן על שש עשרה, בא דוד והעמידן על עשרים וארבעה, שנאמר. בשנת הארבעים למלכות דויד נדרשו וימצא בהם גבורי חיל ביעזיר גלעד. מיתיבי. משה תיקן להם לישראל שמונה משמרות, ארבעה מאלעזר וארבעה מאיתמר,

מיסודו של דוד ושמואל הרמתי העמידום על עשרים וארבע. תניא אידך. משה תיקן להם לישראל שש עשרה משמרות, שמונה מאלעזר ושמונה מאיתמר. וכשרבו בני אלעזר על בני איתמר, חלקום והעמידום על עשרים וארבע, שנאמר. וימצאו בני אלעזר רבים לראשי הגברים מן בני איתמר ויחלקום לבני אלעזר ראשים לבית אבות ששה עשר ולבני איתמר לבית אבותם שמונה,

וכן התנו נביאים שביניהם. שאפילו יהויריב ראש משמרת עולה לא ידחה ידעיה ממקומו. אלא ידעיה עיקר, ויהויריב טפל לו. וישראל שבאותו משמר מתכנסין בעריהן וקורין במעשה בראשית. מנהני מילי? אמר רבי יעקב בר אחא אמר רב אסי. אלמלא מעמדות לא נתקיימו שמים וארץ, שנאמר.

הודיעני במה אירשנה? אמר ליה. קחה לי עגלה משלשת ועז משלשת וגו׳. אמר לפניו. רבונו של עולם. תינח בזמן שבית המקדש קיים. בזמן שאין בית המקדש קיים מה תהא עליהם? אמר לו. כבר תקנתי להם סדר קרבנות, בזמן שקוראין בהן לפני מעלה אני עליהם כאילו הקריבום לפני ואני מוחל להם על כל עונותיהם. תנו רבנן. אנשי משמר היו מתפללין על קרבן אחיהם שיתקבל ברצון.
ורב הונא לטעמיה,

ואין טומנין אלא אם כן היו לו חמין טמונין מערב יום טוב. הא היו לו חמין טמונין מיהא עביד, ואף על גב דמוכחא מלתא דאדעתא דשבת קעביד. אלא אמר אביי. כגון שערב לזה ולא ערב לזה, וחנניה היא, ואליבא דבית שמאי. ואין זוקפין את המנורה. מאי קא עביד? אמר רב חיננא בר ביסנא.

ביום טוב שני יתעסקו בו ישראל. ואפילו בשני ימים טובים של ראש השנה, מה שאין כן בביצה. אמר ליה. אנא כנהרדעי סבירא לי, דאמרי אף בביצה. ומאי דעתיך דלמא מעברי ליה לאלול? האמר רב חיננא בר כהנא. מימות עזרא ואילך לא מצינו אלול מעובר. ואין אופין פתין גריצין אלא רקיקין.

מתני׳ אף הוא אמר שלשה דברים להקל. מכבדין בית המטות, ומניחין את המוגמר ביום טוב, ועושין גדי מקולס בלילי פסחים. וחכמים אוסרין. גמ׳ אמר רב אסי. מחלוקת לגמר, אבל להריח דברי הכל מותר. מיתיבי. אין מכבדין בית המטות ביום טוב, ושל בית רבן גמליאל מכבדין.

אלא, אי אתמר הכי אתמר, אמר רב אסי. מחלוקת להריח, אבל לגמר אסור.
אינהו נפישי מינן, וקיימי עלן כי כסלא לאוגיא. אמר רב הונא. כל חד וחד מינן, אלפא משמאליה ורבבתא מימיניה.

אמר רב אשי. חשב אדם לעשות מצוה, ונאנס, ולא עשאה מעלה עליו הכתוב כאילו עשאה. ומנין שאפילו אחד שיושב ועוסק בתורה ששכינה עמו שנאמר. בכל המקום אשר אזכיר את שמי אבוא אליך וברכתיך. וכי מאחר דאפילו חד, תרי מבעיא?. תרי מכתבן מלייהו בספר הזכרונות, חד לא מכתבן מליה בספר הזכרונות.

וכי מאחר דאפילו תרי, תלתא מבעיא?. מהו דתימא. דינא שלמא בעלמא הוא, ולא אתיא שכינה, קמשמע לן דדינא נמי היינו תורה. וכי מאחר דאפילו תלתא, עשרה מבעיא?. עשרה קדמה
דקתני סיפא. ולא כמדת הקדש מדת התרומה,

אבל לא לחולין שנעשו על טהרת הקדש. מאי טעמא. חמש קמייתא, דאית להו דררא דטומאה מדאורייתא גזרו בהו רבנן בין לקדש בין לחולין שנעשו על טהרת הקדש, בתרייתא, דלית להו דררא דטומאה מדאורייתא גזרו בהו רבנן לקדש, לחולין שנעשו על טהרת הקדש לא גזרו בהו רבנן.

סבר לה כהא דאמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. אחת עשרה מעלות שנו כאן. שש ראשונות בין לקודש, בין לחולין שנעשו על טהרת הקודש. אחרונות לקודש, אבל לא לחולין שנעשו על טהרת הקודש.
פרים אילים וכבשים דחג. אמר לך רב נחמן. לא. פרים פר עבודה זרה, אף על גב דציבור הוא, כיון דלא קביע ליה זמן מהדרינן. אילים באילו של אהרן, דאף על גב דקביע ליה זמן,

כיון דיחיד הוא מהדרינן. כבשים בכבש הבא עם העומר, דאיכא שיריים לאכילה. מיתיבי. דם שנטמא וזרקו, בשוגג הורצה, במזיד לא הורצה. כי תניא ההיא דיחיד. תא שמע. על מה הציץ מרצה, על הדם ועל הבשר ועל החלב שנטמא, בין בשוגג בין במזיד, בין באונס בין ברצון, בין ביחיד בין בציבור.
סיד כדי לסוד. תנא. כדי לסוד אצבע קטנה שבבנות. אמר רב יהודה אמר רב. בנות ישראל שהגיעו לפירקן ולא הגיעו [לשנים], בנות עניים טופלות אותן בסיד. בנות עשירים טופלות אותן בסולת, בנות מלכים טופלות אותן בשמן המור, שנאמר. ששה חדשים בשמן המור. מאי שמן המור? רב הונא בר חייא אמר.

סטכת. רב ירמיה בר אבא אמר. שמן זית שלא הביא שליש. תניא, רבי יהודה אומר. אנפיקנון שמן זית שלא הביא שליש. ולמה סכין אותו שמשיר את השיער ומעדן הבשר. רב ביבי הויא ליה ברתא, טפלה אבר אבר, שקל בה ארבע מאה זוזי. הוה ההוא גוי בשבבותיה. הויא ליה ברתא, טפלה בחד זימנא ומתה. אמר. קטל רב ביבי לברתי.

ונפקא ערעיתא מן כותלא ומחתיה באנדיפי ומית. ואמרו ליה. מן דיליה דא ליה. מתני׳ אדמה כחותם המרצופין, דברי רבי עקיבא. וחכמים אומרים. כחותם האיגרות. זבל וחול הדק כדי לזבל קלח של כרוב, דברי רבי עקיבא. וחכמים אומרים. כדי לזבל כרישא. חול הגס כדי ליתן על מלא כף סיד. קנה כדי לעשות קולמוס.

רבא אמר. אפילו תימא רבנן קילקולו זהו תיקונו. קנה כדי לעשות קולמוס. תנא. קולמוס המגיע לקשרי אצבעותיו. בעי רב אשי. קשר העליון או קשר התחתון? תיקו. ואם היה עבה כו׳. תנא. טרופה בשמן ונתונה באילפס.

אמר ליה מר בריה דרבינא לבריה. מי שמיע לך ביצה קלה מאי היא? אמר ליה. ביעתא דצילצלא. מאי טעמא משום דזוטרא? אימא. דציפרתא. אישתיק. אמר ליה. מידי שמיע לך בהא? [אמר ליה. הכי] אמר רב ששת. ביצת תרנגולת. ומאי קרו לה ביצה קלה שיערו חכמים, אין לך ביצה קלה לבשל יותר מביצת תרנגולת.

ומאי שנא כל שיעורי שבת כגרוגרת והכא כביצה? אמר ליה, הכי אמר רב נחמן. כגרוגרת מביצה קלה. מתני׳
אמר רב חסדא. זאת אומרת, עניבה פסולה בתפילין. אביי אמר. רבי יהודה לטעמיה, דאמר. עניבה קשירה מעלייתא היא. טעמא דעניבה קשירה מעלייתא היא, הא לאו הכי עניב להו, והאמר רב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת משמיה דרב. קשר של תפילין הלכה למשה מסיני הוא, ואמר רב נחמן. ונוייהן לבר.

שלש, מהן של יד מהן של ראש. והתני רב כהנא. בתפילין בודק שתים של יד ושל ראש. הא מני רבי היא, דאמר. בתרי זימני הוי חזקה. אי רבי, אימא סיפא. וכן בצבת השני, וכן בצבת השלישי. ואי רבי שלישי מי אית ליה? מודה רבי בצבתים, דמתרי תלתא גברי זבין.

אי הכי אפילו רביעי נמי, ואפילו חמישי נמי. אין הכי נמי. והאי דקתני שלישי לאפוקי מחזקיה, ולעולם אפילו רביעי וחמישי נמי. מצאן צבתים או כריכות וכו׳. מאי צבתים ומאי כריכות? אמר רב יהודה אמר רב. הן הן צבתים, הן הן כריכות.

צבתים זווי זווי, כריכות דכריכן טובא. מחשיך עליהן ומביאן. ואמאי? לעיילינהו זוג זוג. אמר רב יצחק בריה דרב יהודה. לדידי מיפרשא ליה מיניה דאבא, כל שאילו מכניסן זוג זוג וכלות קודם שקיעת החמה, מכניסן זוג זוג. ואי לא, מחשיך עליהן ומביאן. ובסכנה מכסן והולך.

והתניא. ובסכנה מוליכן פחות פחות מארבע אמות. אמר רב. לא קשיא. הא בסכנת גוים, הא בסכנת לסטים. אמר ליה אביי. במאי אוקימתא למתניתין, בסכנת גוים? אימא סיפא, רבי שמעון אומר. נותנן לחבירו, וחבירו לחבירו. כל שכן דאוושא מילתא. חסורי מיחסרא, והכי קתני.

במה דברים אמורים בסכנת גוים, אבל בסכנת ליסטים מוליכן פחות פחות מארבע אמות. רבי שמעון אומר. נותנן לחבירו וכו׳. במאי קמיפלגי? מר סבר. פחות מארבע אמות עדיף, דאי אמרת נותנן לחבירו וחבירו לחבירו אוושא מלתא דשבת. ומר סבר. נותנן לחבירו עדיף,

ולית ליה לרבי יהודה הא דתנן הבהמה והכלים כרגלי הבעלים. אמר ריש לקיש משום לוי סבא. הכא במאי עסקינן במערן מחבית לחבית. ורבי יהודה לטעמיה, דאמר. מים אין בהם ממש. דתנן. רבי יהודה פוטר במים מפני שאין בהן ממש.
פלגיה דמזבח, כדאמרי אינשי. טהר טיהרא והוי פלגיה דיומא. מיתיבי. כשהוא מזה אינו מזה לא על גבי האפר ולא על גבי הגחלים, אלא חותה גחלים אילך ואילך, ומזה. אלא אמר רבה בר רב שילא. על גלויה דמזבח, כדכתיב. וכעצם השמים לטוהר. תניא, חנניא אומר. בצד צפוני הוא נותן,

רבי יוסי אומר. בצד דרומי הוא נותן. במאי קמיפלגי? מר סבר. פיתחא בדרום קאי, ומר סבר. פיתחא בצפון קאי. דכולי עלמא מיהא, היכא דגמרן מתנות דקרנות, התם יהיב על גגו. מאי טעמא? אמר קרא. וטהרו וקדשו מקום שקדשו, שם טיהרו. שירי הדם היה שופך על יסוד מערבי של מזבח החיצון.

דאמר קרא. ואת כל דם הפר ישפוך, וכי נפיק בההוא פגע ברישא. ושל מזבח החיצון היה שופך על יסוד דרומית. תנו רבנן. יסוד המזבח זה יסוד דרומית. אתה אומר יסוד דרומית, או אינו אלא יסוד מערבית? אמרת. ילמד ירידתו מן הכבש ליציאתו מן ההיכל. מה יציאתו מן ההיכל בסמוך לו,

אמר עולא, אמר קרא. לכם שלכם יהא. דבי רבי שמעון תנא. לכפר לכפרה נתתיו, ולא למעילה. ורבי יוחנן אמר, אמר קרא. הוא, לפני כפרה כלאחר כפרה. מה לאחר כפרה אין בו מעילה אף לפני כפרה אין בו מעילה. ואימא, לאחר כפרה כלפני כפרה. מה לפני כפרה יש בו מעילה אף לאחר כפרה יש בו מעילה.

אין לך דבר שנעשית מצותו ומועלין בו.
ונכנסין בהן בעזרה.

לא שמיע להו הא דמתני ליה רב חנן בר רבא לחייא בר רב קמיה דרב בקיטונא דבי רב? אין הקיטע יוצא בקב שלו דברי רבי מאיר, ורבי יוסי מתיר. ומחוי ליה רב. איפוך. אמר רב נחמן בר יצחק, וסימנא. סמך סמך. ואף שמואל הדר ביה. דתנן. חלצה בסנדל שאינו שלו,
אמר רב הונא, אמר קרא. אל פני האדון ה׳ מי שאין לו אלא אדון אחד, יצא זה שיש לו אדון אחר. הא למה לי קרא? מכדי כל מצוה שהאשה חייבת בה עבד חייב בה, כל מצוה שאין האשה חייבת בה אין העבד חייב בה, דגמר לה לה מאשה. אמר רבינא. לא נצרכה אלא למי שחציו עבד וחציו בן חורין. דיקא נמי דקתני.

בשלמא טמא דכתיב. ובאת שמה והבאתם שמה, כל שישנו בביאה ישנו בהבאה, וכל שאינו בביאה אינו בהבאהאלא ערל מנלן? הא מני רבי עקיבא היא, דמרבי לערל כטמא. דתניא, רבי עקיבא אומר. איש איש, לרבות את הערל. תנו רבנן. טמא פטור מן הראייה, דכתיב. ובאת שמה והבאתם שמה.

כל שישנו בביאה ישנו בהבאה, וכל שאינו בביאה אינו בהבאה. רבי יוחנן בן דהבאי אומר משום רבי יהודה. סומא באחת מעיניו פטור מן הראייה, שנאמר. יראה יראה, כדרך שבא לראות כך בא ליראות. מה בא לראות בשתי עיניו, אף ליראות בשתי עיניו. רב הונא כי מטי להאי קרא יראה יראה, בכי.

אמר. עבד שרבו מצפה לו לראותו יתרחק ממנו, דכתיב. כי תבואו לראות פני מי בקש זאת מידכם רמוס חצרי. רב הונא כי מטי להאי קרא, בכי. וזבחת שלמים ואכלת שם, עבד שרבו מצפה לאכול על שלחנו יתרחק ממנו? דכתיב. למה לי רוב זבחיכם יאמר ה׳. רבי אלעזר כי מטי להאי קרא, בכי. ולא יכלו אחיו לענות אתו כי נבהלו מפניו,

חד שמואל, ואידך דאזל שמואל ואתייה למשה בהדיה. אמר ליה. דלמא חס ושלום לדינא מתבעינא, קום בהדאי, דליכא מילתא דכתבת באורייתא דלא קיימתיה. רבי אמי כי מטי להאי קרא, בכי. יתן בעפר פיהו אולי יש תקוה, אמר. כולי האי ואולי?. רבי אמי כי מטי להאי קרא, בכי. בקשו צדק בקשו ענוה אולי תסתרו ביום אף ה׳,

אמר. אי איכא צורבא מרבנן דמעביר במיליה
אליבא דמאן דאמר אין ביטול רשות מחצר לחצר, לא תיבעי לך. השתא דאי בעו לערובי מאתמול מצו מערבי אמרת אין ביטול רשות מחצר לחצר, הכא דאי בעו לערובי מאתמול לא מצו מערבי לא כל שכן?. כי תיבעי לך אליבא דמאן דאמר יש ביטול רשות מחצר לחצר. התם,

מאי טעמא, מחיצה היא, אלא שמחוסרת דיורין. מתיב רב הונא בר חיננא. סלע שבים גבוה עשרה ורוחב ארבעה אין מטלטלין לא מן תוכו לים ולא מן הים לתוכו. פחות מכאן מטלטלין. עד כמה עד בית סאתים. אהייא? אילימא אסיפא בית סאתים, טפי לא? והא מכרמלית לכרמלית קא מטלטל.

לעולם ארישא, והכי קאמר. הא בתוכו מטלטלין. ועד כמה עד בית סאתים. רב אשי אמר. לעולם ארישא, הן אמרו והן אמרו. הן אמרו. קרפף יתר מבית סאתים שלא הוקף לדירה אין מטלטלין בו אלא בארבע אמות. והן אמרו. אין מטלטלין מרשות היחיד לכרמלית. בית סאתים דשרי לטלטולי בכוליה,

אסרי רבנן לטלטולי לא מן הים לתוכו ולא מתוכו לים. מאי טעמא, רשות היחיד גמורה היא. יתר מבית סאתים, דאסור לטלטולי בכוליה, שרו רבנן לטלטולי מתוכו לים ומן הים לתוכו. מאי טעמא? דלמא אמרי. רשות היחיד גמורה היא, ואתי לטלטולי בכוליה. ומאי שנא? תוכו שכיח.
הוסיף רבי עקיבא ואמר. מימיהם של כהנים לא נמנעו מלהדליק את השמן שנפסל בטבול יום בנר שנטמא בטמא מת, אף על פי שמוסיפין טומאה על טומאתו. אמר רבי מאיר. מדבריהם למדנו ששורפין תרומה טהורה עם הטמאה בפסח. אמר רבי יוסי. אינה היא המדה. ומודים רבי אליעזר ורבי יהושע ששורפין זו לעצמה וזו לעצמה. על מה נחלקו על התלויה ועל הטמאה.

וקסבר שלישי מותר לעשותו שני. והא אין אוכל מטמא אוכל. דתניא. יכול יהא אוכל מטמא אוכל, תלמוד לומר. וכי יתן מים על זרע ונפל מנבלתם עליו טמא הוא הוא טמא, ואין עושה כיוצא בו טמא. הניחא לאביי דאמר. לא שנו אלא בחולין,

הכא במאי עסקינן? דאיכא משקין בהדי בשר, דקא מיטמא מחמת משקין. אי הכי, האי עם הבשר שנטמא באב הטומאה עם הבשר ומשקין מיבעי ליה. אלא. נהי דאין אוכל מטמא אוכל מדאורייתא, מדרבנן מיהו מטמא. הוסיף רבי עקיבא.

ומאי הוסיף דאילו התם טמא וטמא, ואילו הכא פסול וטמא. אמר רבא, מתניתין קשיתיה. מאי איריא דתני נר שנטמא בטמא מת? ניתני שנטמא בשרץ. אלא. איזהו דבר שחלוקה טומאתו בין טומאת מת לשרץ הוי אומר זה מתכת. אמר רבא, שמע מינה קסבר רבי עקיבא.

ממאי? דילמא לטמא אחרים מדרבנן. אי מדרבנן, מאי איריא באב הטומאה? אפילו בראשון ושני נמי תחלה הוי. דתנן. כל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחלה, חוץ מטבול יום. אלא שמע מינה, דאורייתא היא. אמר רבי מאיר מדבריהם למדנו וכו׳. מדבריהם דמאן? אילימא מדברי רבי חנינא סגן הכהנים, מי דמי?
רב סבר. בעלי חיים אינן נידחין, ורבי יוחנן סבר. בעלי חיים נידחין. מאי טעמא דרב? דיליף ממחוסר זמן. מחוסר זמן, לאו אף על גב דהשתא לא חזי, כי הדר מיחזי שפיר דמי, הכא נמי לא שנא. מי דמי? התם לא איתחזי כלל. הכא נראה ונדחה. אלא. היינו טעמא דרב, דיליף מבעל מום עובר. בעל מום עובר,

לאו אף על גב דלא חזי השתא, כי הדר מיחזי שפיר דמי, הכא נמי לא שנא. והתם מנא לן? דכתיב. כי משחתם בהם מום בם, מום בם הוא דלא ירצו, הא עבר מומן ירצו. ורבי יוחנן? מיעט רחמנא בהם, הם הוא דכי עבר מומן ירצו, הא כל דחויין, הואיל ונדחו נדחו. ורב?

ואידך? בם בהם לא דריש. ולרב, נהי נמי דבעלי חיים אינן נדחין, אי בעי האי נקריב אי בעי האי נקריב. אמר רבא. רב סבר לה כרבי יוסי, דאמר. מצוה בראשון. הי רבי יוסי? אי נימא רבי יוסי דקופות, דתנן. שלש קופות של שלש שלש סאין, שבהן תורמין את הלשכה, וכתוב עליהן. אלף בית גימל. ותניא, אמר רבי יוסי.

מאי משמע? יעמד חי, ולא שכבר עמד. תנן, ועוד אמר רבי יהודה. נשפך הדם ימות המשתלח, מת המשתלח ישפך הדם. בשלמא לרבי יוחנן, דאמר בעלי חיים נדחין משום הכי ימות המשתלח. אלא לרב, דאמר בעלי חיים אינן נדחין אמאי ימות המשתלח? אמר לך רב. אליבא דרבי יהודה לא קא אמינא.

כי אמינא, אליבא דרבנן. בשלמא לרב, בהא פליגי רבי יהודה ורבנן. אלא לרבי יוחנן, במאי פליגי? אמר רבא. הא אמרינן דייקא מתניתין כוותיה דרב.
איגלאי מילתא למפרע דמעיקרא ברשותיה הוה קאי, ושפיר אקדיש, ושפיר זבין. ורבא אמר, מכאן ולהבא הוא גובה. כיון דאילו הוו ליה זוזי, הוה מסליק להו בזוזי אישתכח דהשתא קא קני. ומי אמר רבא הכי? והאמר רמי בר חמא. ראובן שמכר שדה לשמעון באחריות וזקפן עליו במלוה, ומת ראובן, ואתא בעל חוב דראובן וטריף ליה משמעון,

אמטו להכי חוזר וגובה אותה מהן דכמאן דגבו מחיים דאבוהון דמי. אלא אי אמרת מכאן ולהבא הוא גובה, אמאי חוזר וגובה אותה מהן? הא הוי כמאן דזבין יתמי נכסי דמי, ואילו קני יתמי נכסי, מי קא משתעבדי לבעל חוב? שאני התם, דאמר להו. כי היכי דמשתעבדנא ליה לאבוכון, משתעבדנא נמי לבעל חוב דאבוכון מדרבי נתן.

ברשותא דישראל הוה קאי. הכא במאי עסקינן כשהרהינו אצלו. לימא כתנאי. ישראל שהלוה לגוי על חמצו לאחר הפסח אינו עובר. משום רבי מאיר אמרו. עובר. מאי לאו, בהא קמיפלגי. דמר סבר למפרע הוא גובה, ומר סבר מכאן ולהבא הוא גובה? ותסברא? אימא סיפא.

למאן דאמר התם עובר הכא אינו עובר. אלא הכא במאי עסקינן כגון שהרהינו אצלו, וקמיפלגי בדרבי יצחק. דאמר רבי יצחק. מנין לבעל חוב שקונה משכון? שנאמר. ולך תהיה צדקה. אם אינו קונה משכון צדקה מנין? מכאן לבעל חוב שקונה משכון. תנא קמא סבר.

הני מילי ישראל מישראל הוא, דקרינא ביה ולך תהיה צדקה, אבל ישראל מגוי לא קני. ורבי מאיר סבר, קל וחומר. ישראל מישראל קני, ישראל מגוי לא כל שכן?. אבל גוי שהלוה את ישראל על חמצו אחר הפסח דברי הכל עובר. התם ודאי גוי מישראל לא קני.

תנן. גוי שהלוה ישראל על חמצו אחר הפסח מותר בהנאה. נהי נמי דהרהינו אצלו, הא אמרת גוי מישראל לא קני? לא קשיא הא דאמר ליה מעכשיו, הא דלא אמר ליה מעכשיו. ומנא תימרא דשני ליה בין היכא דאמר מעכשיו ובין היכא דלא אמר מעכשיו, דתניא.

ופועלי גוים נכנסין לשם חמץ שנמצא שם אחר הפסח אסור בהנאה, ואין צריך לומר באכילה. חנות של גוי ומלאי של גוי ופועלי ישראל נכנסין ויוצאין לשם חמץ שנמצא שם אחר הפסח מותר באכילה, ואין צריך לומר בהנאה. מתני׳ חמץ שנפלה עליו מפולת הרי הוא כמבוער. רבן שמעון בן גמליאל אומר.
כל פסוקא דלא פסקיה משה אנן לא פסקינן ליה. ושמואל אמר פסקינן ליה? והא אמר רבי חנניא קרא. צער גדול היה לי אצל רבי חנינא הגדול, ולא התיר לי לפסוק אלא לתינוקות של בית רבן, הואיל ולהתלמד עשויין. התם טעמא מאי משום דלא אפשר, הכא נמי לא אפשר. ושמואל אמר פוסק, מאי טעמא לא אמר דולג? גזירה משום הנכנסין ומשום היוצאין. מיתיבי.

ראש חדש ומועד דאיכא קרבן מוסף ארבעה, אבל הכא דליכא קרבן מוסף לא. או דלמא. הכא נמי איכא מוסף תפלה. תא שמע. בראשי חדשים ובחולו של מועד קורין ארבעה, הא בתענית צבור שלשה. אימא רישא. בשני ובחמישי ובשבת במנחה קורין שלשה. הא תענית צבור ארבעה. אלא מהא ליכא למישמע מינה. תא שמע.

כדעולא, דאמר עולא. לא אסרה תורה אלא רצפה של אבנים בלבד. אי הכי מאי איריא רב, אפילו כולהו נמי. קמיה דרב הואי. וליזיל לגבי ציבורא ולינפול על אפיה. לא בעי (ל)מיטרח ציבורא. ואיבעית אימא. רב פישוט ידים ורגלים הוה עביד, וכדעולא. דאמר עולא. לא אסרה תורה אלא פישוט ידים ורגלים בלבד. וליפול על אפיה, ולא ליעביד פישוט ידים ורגלים.

שהרי אדם גדול הטיח דברים כלפי מעלה ואיטלע ומנו לוי. הא והא גרמא ליה. אמר רב חייא בר אבין. חזינא להו לאביי ורבא דמצלי אצלויי.
רב אשי מתני הכי. מר זוטרא מתני הכי. אמר רב יהודה אמר שמואל.

חיה שלשה שבעה ושלשים. שלשה, בין אמרה צריכה אני, ובין אמרה לא צריכה אני מחללין עליה את השבת. שבעה, אמרה צריכה אני מחללין עליה את השבת, אמרה לא צריכה אני אין מחללין עליה את השבת. שלשים, אפילו אמרה צריכה אני אין מחללין עליה את השבת, אבל עושין על ידי ארמאי.
קרי עליה. לית דין בר אינש. איכא דאמרי. כגון דין בר נש. אמר רב כהנא. רחבה שאחורי הבתים אין מטלטלין בו אלא בארבע אמות. ואמר רב נחמן. אם פתח לו פתח מותר לטלטל בכולו, פתח מתירו. ולא אמרן אלא שפתח ולבסוף הוקף, אבל הוקף ולבסוף פתח לא. פתח ולבסוף הוקף פשיטא. לא צריכא, דאית ביה בי דרי.

וחד גיסא הוה פתיח לשביל של כרמים, ושביל של כרמים הוה סליק לגודא דנהרא. אמר אביי. היכי נעביד? לעביד ליה מחיצה אגודא דנהרא אין עושין מחיצה על גבי מחיצה. ולעביד ליה צורת הפתח אפומא דשביל של כרמים אתו גמלי שדיין ליה. אלא אמר אביי. ליעביד לחי אפיתחא דשביל של כרמים, דמגו דמהניא לשביל של כרמים, מהני נמי לרחבה.

מאן דשרי דהא ליכא דיורין. ומאן דאסר זימנין דהוי בה דיורין