portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
ואדם יוצא בהן ידי חובתו בפסח, מאי טעמא לחם עוני קרינן ביה. ואמר מר בר רב אשי. האי דובשא דתמרי מברכין עלויה שהכל נהיה בדברו. מאי טעמא? זיעה בעלמא הוא. כמאן? כי האי תנא דתנן דבש תמרים, ויין תפוחים, וחומץ ספוניות,

ושאר מי פירות של תרומה רבי אליעזר מחייב קרן וחומש, ורבי יהושע פוטר. אמר ליה ההוא מרבנן לרבא. טרימא מהו? לא הוה אדעתיה דרבא מאי קאמר ליה. יתיב רבינא קמיה דרבא, אמר ליה. דשומשמי קא אמרת, או דקורטמי קא אמרת, או דפורצני קא אמרת?

אדהכי והכי אסקיה רבא לדעתיה, אמר ליה. חשילתא ודאי קא אמרת, ואדכרתן מלתא הא דאמר רב אסי. האי תמרי של תרומה מותר לעשות מהן טרימא, ואסור לעשות מהן שכר. והלכתא תמרי ועבדינהו טרימא מברכין עלוייהו בורא פרי העץ. מאי טעמא? במלתייהו קיימי כדמעיקרא. שתיתא,

ואשמעינן דהלכתא כרבנן. אלא דאמר מוציא מאי קא משמע לן? ואיהו דעבד לאפוקי נפשיה מפלוגתא. והלכתא המוציא לחם מן הארץ, דקיימא לן כרבנן, דאמרי דאפיק משמע. ועל הירקות אומר וכו׳. קתני ירקות דומיא דפת מה פת שנשתנה על ידי האור, אף ירקות נמי שנשתנו על ידי האור.

אמר רבנאי משמיה דאביי. זאת אומרת שלקות מברכין עליהן בורא פרי האדמה. ממאי? מדקתני ירקות דומיא דפת. דרש רב חסדא משום רבינו, ומנו רב. שלקות מברכין עליהם בורא פרי האדמה. ורבותינו היורדין מארץ ישראל, ומנו עולא משמיה דרבי יוחנן אמר. שלקות מברכין עליהן שהכל נהיה בדברו. ואני אומר.

משכחת לה בתומי וכרתי. דרש רב נחמן משום רבינו, ומנו שמואל. שלקות מברכין עליהם בורא פרי האדמה. וחברינו היורדים מארץ ישראל, ומנו עולא משמיה דרבי יוחנן אמר. שלקות מברכין עליהן שהכל נהיה בדברו. ואני אומר במחלוקת שנויה. דתניא. יוצאין ברקיק השרוי ובמבושל שלא נמוח דברי רבי מאיר, ורבי יוסי אומר.

ולבסוף מברך עליו ברכה אחת מעין שלש. אלא אי אמרת שלקות לאו במילתייהו קיימי, בשלמא בתחלה מברך עליו שהכל נהיה בדברו אלא לבסוף מאי מברך? דילמא בורא נפשות רבות וחסרונן על כל מה שברא. מתיב רב יצחק בר שמואל. ירקות שאדם יוצא בהן ידי חובתו בפסח יוצא בהן ובקלח שלהן, אבל לא כבושין,
שנאמר. כי יתפש איש באחיו בית אביו לאמר שמלה לכה קצין תהיה לנו, דברים שבני אדם מתכסין בהן כשמלה ישנן בידיך. והמכשלה הזאת תחת ידך, דברים שאין בני אדם עומדין עליהם אלא אם כן נכשלים בהן ישנן תחת ידיך, קצין תהיה לנו.

ישא ביום ההוא לאמר לא אהיה חובש וגו׳ אין ישא אלא לשון שבועה, וכן הוא אומר לא תשא את שם ה׳. לא אהיה חובש לא אהיה מחובשי עצמן בבית המדרש. ובביתי אין לחם ואין שמלה שאין בידי לא מקרא ולא משנה ולא גמרא.

ועיגול של דבילה, וחבית של יין. ואומר לאחרים. בואו והצילו לכם. ואם היו פיקחין, עושין עמו חשבון אחר השבת. להיכן מצילין אותן לחצר המעורבת. בן בתירה אומר. אף לשאינה מעורבת. ולשם מוציא כל כלי תשמישו, ולובש כל מה שיכול ללבוש, ועוטף כל מה שיכול לעטוף. רבי יוסי אומר. שמנה עשר כלים.

אידי ואידי בבא לקפל, ולא קשיא. כאן לאותה חצר, כאן לחצר אחרת. בעי רב הונא בריה דרב יהושע. פירש טליתו, וקיפל והניח, וקיפל והניח, מאי. כבא להציל דמי, או כבא לקפל דמי? מדאמר רבא. אטעיה רב שיזבי לרב חסדא, ודרש. ובלבד שלא יביא כלי שהוא מחזיק יותר משלש סעודות, שמע מינה כבא להציל דמי, ושפיר דמי.

תנו רבנן. לובש מוציא ופושט, וחוזר ולובש ומוציא ופושט, ואפילו כל היום כולו דברי רבי מאיר. רבי יוסי אומר. שמנה עשר כלים, ואלו הם שמנה עשר כלים. מקטורן, אונקלי, ופונדא, קלבוס של פשתן, וחלוק, ואפיליון, ומעפורת, ושני ספרקין, ושני מנעלים, ושני אנפילאות,

ושני פרגוד, וחגור שבמתניו, וכובע שבראשו, וסודר שבצוארו. מתני׳ רבי שמעון בן ננס אומר. פורסין עור של גדי על גבי שידה תיבה ומגדל שאחז בהן את האור, מפני שהוא מחרך. ועושין מחיצה בכל הכלים, בין מלאין בין ריקנים, בשביל שלא תעבור הדליקה.

רבי יוסי אוסר בכלי חרס חדשים מלאין מים, לפי שאין יכולין לקבל את האור והן מתבקעין ומכבין את הדליקה. גמ׳ אמר רב יהודה אמר רב. טלית שאחז בה האור מצד אחד נותנין עליה מים מצד אחר, ואם כבתה כבתה. מיתיבי. טלית שאחז בה האור מצד אחד פושטה ומתכסה בה,

ואם כבתה כבתה. וכן ספר תורה שאחז בו האור פושטו וקורא בו, ואם כבה כבה. הוא דאמר כרבי שמעון בן ננס. אימר דאמר רבי שמעון בן ננס מפני שהוא מחרך, גרם כיבוי מי אמר? אין,

והא איפכא שמעינן להו. דתניא. עושין מחיצה בכלים ריקנין, ובמלאין שאין דרכן להשתבר. ואלו מלאין שאין דרכן להשתבר כלי מתכות. רבי יוסי אומר. אף כלי כפר שיחין וכלי כפר חנניה אין דרכן להשתבר. וכי תימא. איפוך מתניתין, ורבי יוסי דברייתא לדבריהם קאמר. ומי מצית אפכת לה?

ורבי יוסי סבר טבילה בזמנה מצוה ולא מהדרינן.
רביעית הרי הוא ככל אדם. רבי יהודה אומר.

אין לו בית אחר אוכל בבית חברו, אין לו בית חברו עושה לו מחיצה עשרה טפחים. אין לו דבר לעשות מחיצה מחזיר פניו ואוכל. ואינו מיסב ואוכל, ואינו אוכל בשר ואינו שותה יין, ואין מברך ואין מזמן, ואין מברכין עליו ואין מזמנין עליו, ופטור מקריאת שמע ומן התפלה ומן התפילין, ומכל מצות האמורות בתורה. ובשבת מיסב ואוכל,

ואוכל בשר ושותה יין, ומברך ומזמן, ומברכין ומזמנין עליו, וחייב בקריאת שמע ובתפילה ובתפילין, ובכל מצות האמורות בתורה. רבן גמליאל אומר. מתוך שנתחייב באלו נתחייב בכולן. ואמר רבי יוחנן. תשמיש המטה איכא בינייהו. מאי לאו בהא קא מיפלגי, דמר סבר. יש אבילות בשבת, ומר סבר. אין אבילות בשבת.
בית שמאי אומרים. הראייה שתי כסף כו׳. תנו רבנן, בית שמאי אומרים. הראייה שתי כסף, והחגיגה מעה כסף. שהראייה עולה כולה לגבוה, מה שאין כן בחגיגה, ועוד. מצינו בעצרת שריבה בהן הכתוב בעולות יותר מבשלמים. ובית הלל אומרים. הראייה מעה כסף וחגיגה שתי כסף.

שחגיגה ישנה לפני הדיבור, מה שאין כן בראייה. ועוד. מצינו בנשיאים שריבה בהן הכתוב בשלמים יותר מבעולות. ובית הלל, מאי טעמא לא אמרי כבית שמאי? דקא אמרת. ראייה עדיפא דעולה כולה לגבוה, אדרבה. חגיגה עדיפא דאית בה שתי אכילות. ודקא אמרת. נילף מעצרת דנין קרבן יחיד מקרבן יחיד, ואין דנין קרבן יחיד מקרבן צבור.

ובית שמאי, מאי טעמא לא אמרי כבית הלל? דקאמרת. חגיגה עדיפא דישנה לפני הדיבור, ראייה נמי ישנה לפני הדיבור. ודקאמרת. נילף מנשיאים דנין דבר הנוהג לדורות מדבר הנוהג לדורות, ואין דנין דבר הנוהג לדורות מדבר שאינו נוהג לדורות. ובית הלל, מאי שנא חגיגה דישנה לפני הדיבור, דכתיב. ויזבחו זבחים שלמים,

ראייה נמי, הכתיב. ויעלו עולות. קסברי בית הלל. עולה שהקריבו ישראל במדבר עולת תמיד הואי. ובית שמאי סברי. עולה שהקריבו ישראל במדבר עולת ראייה הואי. אמר אביי. בית שמאי, ורבי אלעזר, ורבי ישמעאל, כולהו סבירא להו. עולה שהקריבו ישראל במדבר עולת ראייה הואי. ובית הלל, ורבי עקיבא, ורבי יוסי הגלילי,

מי איכא מידי דמעיקרא לא בעי הפשט וניתוח, ולבסוף בעי הפשט וניתוח?. רבי אלעזר דתניא. עולת תמיד העשויה בהר סיני, רבי אלעזר אומר. מעשיה נאמרו בסיני, והיא עצמה לא קרבה. רבי עקיבא אומר. קרבה, ושוב לא פסקה. אלא מה אני מקיים הזבחים ומנחה הגשתם לי במדבר ארבעים שנה בית ישראל שבטו של לוי שלא עבדו עבודה זרה,

הן הקריבו אותה. בית הלל הא דאמרן. רבי עקיבא הא נמי דאמרן. רבי יוסי הגלילי דתניא, רבי יוסי הגלילי אומר. שלש מצות נצטוו ישראל בעלותם לרגל. ראייה, וחגיגה, ושמחה. יש בראייה שאין בשתיהן. ויש בחגיגה שאין בשתיהן. יש בשמחה שאין בשתיהן. יש בראייה שאין בשתיהן שהראייה עולה כולה לגבוה,

פרים הוו, או כבשים הוו?. תיקו.
ורבי יוחנן אמר. אין הפסח קרב שלמים אלא שנמצא אחר שחיטה, אבל קודם שחיטה לא. מתקיף לה רב יוסף.

וכללא הוא? והרי חטאת שעברה שנתה, דלרעיה אזלא, דאמר רבי שמעון בן לקיש. חטאת שעברה שנתה רואין אותה כאילו היא עומדת בבית הקברות, ורועה.

ואילו בפסח כי האי גוונא קרב שלמים, דתניא. כשב, לרבות את הפסח לאליה, כשהוא אומר. אם כשב, לרבות את הפסח שעברה שנתו ושלמים הבאין מחמת פסח לכל מצות שלמים, שטעונים סמיכה ונסכים ותנופת חזה ושוק. כשהוא אומר. אם עז הפסיק הענין, לימד על העז שאין טעון אליה.

אמר ליה. כי קאמר שמואל, באבודין. בדחויין לא אמר. ואבוד מי משכחת לה? והרי אבודה בשעת הפרשה, לרבנן, דלרעיה אזלא. דתנן. הפריש חטאתו ואבדה, והפריש אחרת תחתיה ונמצאת הראשונה, והרי שתיהן עומדות אחת מהן תקרב ושניה תמות, דברי רבי. וחכמים אומרים.

אין חטאת מתה אלא שנמצאת לאחר שנתכפרו בעלים. הא קודם שנתכפרו בעלים רועה. ואילו בפסח, היכא דאבד ונמצא אחר חצות קודם שחיטה קרב שלמים. שמואל כרבי סבירא ליה, דאמר אבודה למיתה אזלא. והא כל אבודה לרבי מתה, ואילו בפסח היכא דאבד קודם חצות ונמצא קודם חצות רועה.

קודם חצות לאו אבוד הוא, כדרבא, דאמר רבא. אבידת לילה לאו שמה אבידה. אלא, רועה לרבי היכי משכחת לה? כדרבי אושעיא. דאמר רבי אושעיא. הפריש שתי חטאות לאחריות מתכפר באחת מהן, ושניה תרעה. והא אילו בפסח כי האי גוונא קרב שלמים.

לישנא אחרינא. ואילו בפסח היכא דאבד ונמצא אחר חצות, קודם שחיטה יקרב שלמים. שמואל כרבה סבירא ליה, דאמר. שחיטה קבע. והא מדקאמר רבי יוחנן עלה. אין הפסח קרב שלמים אלא שנמצא אחר שחיטה, אבל קודם שחיטה לא. אלמא. שחיטה קבע. מכלל דשמואל סבר. חצות קבע. אלא. שמואל כרבי סבירא ליה, דאמר. אבודה למיתה אזלא.

והא כל אבודין לרבי מתין, ואילו בפסח, היכא דאבד קודם חצות ונמצא קודם חצות רועה. קסבר. קודם חצות לאו אבוד הוא, וקסבר חצות קבע. מתני׳
הראיון אין לו שיעור למעלה, אבל יש לו שיעור למטה, עד שבא רבי אושעיא ברבי, ולימד.

הקר רגלך מבית רעך בחטאות ואשמות הכתוב מדבר. אתה אומר בחטאות ואשמות, או אינו אלא בעולות ושלמים? כשהוא אומר. אבוא ביתך בעולות אשלם לך נדרי הרי עולות ושלמים אמור, הא מה אני מקיים הקר רגלך מבית רעך בחטאות ואשמות הכתוב מדבר. ואין נראין חצאין כו׳. סבר רב יוסף למימר.

והי מינייהו משוית להו זריזין. אלא קרא למאי אתא? לכדאחרים. דתניא, אחרים אומרים. המקמץ, והמצרף נחשת, והבורסי פטורין מן הראייה, שנאמר. כל זכורך, מי שיכול לעלות עם כל זכורך. יצאו אלו, שאין יכולין לעלות עם כל זכורך. מתני׳ עולות במועד באות מן החולין, והשלמים מן המעשר.

והכהנים בחטאות ואשמות ובבכור, ובחזה ושוק. אבל לא בעופות, ולא במנחות. גמ׳ אלא. עולות במועד הוא דבאות מן החולין, הא ביום טוב מן המעשר? אמאי, דבר שבחובה, היא. וכל דבר שבחובה, אינו בא אלא מן החולין. וכי תימא. הא קא משמע לן דעולות במועד באות, ביום טוב אינן באות, כמאן כבית שמאי?. דתנן, בית שמאי אומרים.

מביאין שלמים ואין סומכין עליהן, אבל לא עולות. ובית הלל אומרים. מביאין שלמים ועולות, וסומכין עליהן. חסורי מיחסרא והכי קתני. עולות נדרים ונדבות במועד באות, ביום טוב אינן באות. ועולת ראייה באה אפילו ביום טוב, וכשהיא באה אינה באה אלא מן החולין. ושלמי שמחה באין אף מן המעשר. וחגיגת יום טוב הראשון של פסח, בית שמאי אומרים. מן החולין,

ובית הלל אומרים. מן המעשר. תניא נמי הכי. עולות, נדרים ונדבות במועד באות, ביום טוב אינן באות. ועולת ראייה באה אפילו ביום טוב. וכשהיא באה אינה באה אלא מן החולין. ושלמי שמחה באין אף מן המעשר. וחגיגת יום טוב הראשון של פסח, בית שמאי אומרים. מן החולין, ובית הלל אומרים.
וכתתו חרבותם לאתים וחניתותיהם למזמרות ולא ישא גוי אל גוי חרב ולא ילמדו עוד מלחמה. בירית טהורה ויוצאין בה בשבת. כבלים טמאים ואין יוצאין בהן בשבת. גמ׳ מאי ב׳אלה׳ קולפא. רבי אליעזר אומר תכשיטין הן לו. תניא. אמרו לו לרבי אליעזר. וכי מאחר דתכשיטין הן לו, מפני מה הן בטלין לימות המשיח?

סימן זרות. אמר רבי ירמיה אמר רבי אלעזר. שני תלמידי חכמים המחדדין זה לזה בהלכה הקדוש ברוך הוא מצליח להם, שנאמר. והדרך צלח. אל תקרי. והדרך, אלא וחדדך. ולא עוד אלא שעולין לגדולה, שנאמר. צלח רכב. יכול אפילו שלא לשמה תלמוד לומר. על דבר אמת. יכול אם הגיס דעתו תלמוד לומר. וענוה צדק.

ואם עושין כן זוכין לתורה שניתנה בימין, שנאמר. ותורך נוראות ימינך. רב נחמן בר יצחק אמר. זוכין לדברים שנאמרו בימינה של תורה. דאמר רבא בר רב שילא, ואמרי לה אמר רב יוסף בר חמא אמר רב ששת.

אמר רבי אמי. אפילו חישב לעשות מצוה, ונאנס ולא עשאה, מעלה עליו הכתוב כאילו עשאה. אמר רב חיננא בר אידי. כל העושה מצוה כמאמרה אין מבשרין אותו בשורות רעות, שנאמר. שומר מצוה לא ידע דבר רע. אמר רב אסי, ואיתימא רבי חנינא. אפילו הקדוש ברוך הוא גוזר גזירה הוא מבטלה,

אמר רבי אבא אמר רבי שמעון בן לקיש. שני תלמידי חכמים המדגילים זה לזה בהלכה הקדוש ברוך הוא אוהבן, שנאמר. ודגלו עלי אהבה. אמר רבא. והוא דידעי צורתא דשמעתא. והוא דלית להו רבה במתא למיגמר מיניה.

אמר רב הונא. מאי דכתיב. שמח בחור בילדותך ויטיבך לבך בימי בחורותיך והלך בדרכי לבך ובמראה עיניך ודע כי על כל אלה יביאך האלהים במשפט עד כאן דברי יצר הרע, מכאן ואילך דברי יצר טוב. ריש לקיש אמר. עד כאן לדברי תורה, מכאן ואילך למעשים טובים. בירית טהורה. אמר רב יהודה. בירית זו אצעדה.

מתיב רב יוסף. בירית טהורה ויוצא בה בשבת, ואילו אצעדה טמאה היא. הכי קאמר. בירית תחת אצעדה עומדת. יתיב רבין ורב הונא קמיה דרב ירמיה, ויתיב רב ירמיה וקא מנמנם. ויתיב רבין וקאמר. בירית באחת, כבלים בשתים.

כי אתא רב דימי אמר רבי יוחנן. מניין לאריג כל שהוא שהוא טמא מציץ. אמר ליה אביי. וציץ אריג הוא?. והתניא. ציץ כמין טס של זהב, ורוחב שתי אצבעות, ומוקף מאוזן לאוזן, וכתוב עליו בשתי שיטין.

יוד הא למעלה, וקודש למד למטה. ואמר רבי אליעזר ברבי יוסי. אני ראיתיו ברומי וכתוב עליו קדש לה׳ בשיטה אחת. כי סליק רב דימי לנהרדעא שלח להו. דברים שאמרתי לכם טעות הם בידי, ברם כך אמרו משום רבי יוחנן. מניין לתכשיט כל שהוא שהוא טמא מציץ. ומניין לאריג כל שהוא שהוא טמא. מאו בגד.

תנו רבנן. אריג כל שהוא טמא, ותכשיט כל שהוא טמא. אריג ותכשיט כל שהוא טמא. מוסף שק על הבגד שטמא משום אריג. אמר רבא. אריג כל שהוא טמא מאו בגד. תכשיט כל שהוא טמא מציץ. אריג ותכשיט כל שהוא טמא מכל כלי מעשה. אמר ליה ההוא מרבנן לרבא. ההוא במדין כתיב.
אביו ואמו ורבו שלימדו תורה מנלן דכתיב. ואלישע ראה והוא מצעק אבי אבי רכב ישראל ופרשיו. אבי אבי זה אביו ואמו, רכב ישראל ופרשיו זה רבו שלימדו תורה. מאי משמע? כדמתרגם רב יוסף. רבי רבי דטב להון לישראל בצלותיה מרתיכין ופרשין.

ויחזק דוד בבגדיו ויקרעם וגם כל האנשים אשר אתו. ויספדו ויבכו ויצומו עד הערב על שאול ועל יהונתן בנו ועל עם ה׳ ועל בית ישראל כי נפלו בחרב. שאול זה נשיא, יהונתן זה אב בית דין, על עם ה׳ ועל בית ישראל אלו שמועות הרעות. אמר ליה רב בר שבא לרב כהנא. ואימא עד דהוו כולהו.

מאי שלש דלתות וארבעה? אמרו ליה ליהויקים. כתב ירמיה ספר קינות. אמר להו. מה כתיב ביה? איכה ישבה בדד. אמר להו. אנא מלכא. אמר ליה. בכה תבכה בלילה. אנא מלכא. גלתה יהודה מעוני. אנא מלכא. דרכי ציון אבלות. אנא מלכא. היו צריה לראש. אמר להו. מאן אמרה? כי ה׳ הוגה על רוב פשעיה. מיד קדר כל אזכרות שבה,

וקורע על מקדש בפני עצמו ועל ירושלים בפני עצמה. לא קשיא. הא דפגע במקדש ברישא. הא דפגע בירושלים ברישא. תנו רבנן. וכולן רשאין לשוללן ולמוללן וללוקטן ולעשותן כמין סולמות, אבל לא לאחותן. אמר רב חסדא. ובאיחוי אלכסנדרי.

תנו רבנן. אמרו לו מת אביו וקרע, מת בנו והוסיף, תחתון מתאחה, עליון אינו מתאחה. מת בנו וקרע, מת אביו והוסיף, עליון מתאחה, תחתון אינו מתאחה. מת אביו, מת אמו, מת אחיו, מתה אחותו קורע קרע אחד לכולן. רבי יהודה בן בתירה אומר. על כולן קרע אחד,

על אביו ואמו קרע אחד, לפי שאין מוסיפין על קרע אביו ואמו. מאי טעמא? אמר רב נחמן בר יצחק. לפי שאינן בתוספת. אמר שמואל. הלכה כרבי יהודה בן בתירה. ומי אמר שמואל הכי? והאמר שמואל. הלכה כדברי המיקל באבל. אבילות לחוד, קריעה לחוד. עד היכן קורע עד טיבורו, ויש אומרים. עד לבו.

אף על פי שאין ראיה לדבר, זכר לדבר, שנאמר. וקרעו לבבכם ואל בגדיכם. הגיע לטיבורו מרחיק שלש אצבעות וקורע. נתמלא מלפניו מחזירו לאחוריו. נתמלא מלמעלה הופכו מלמטה. והקורע מלמטה ומן הצדדין לא יצא. אלא שכהן גדול פורם מלמטה. פליגו בה רב מתנה ומר עוקבא, ותרוייהו משמיה דאבוה דשמואל ולוי.

התם משום כבוד אביו ואמו הוא. תנו רבנן. היוצא בבגד קרוע לפני המת הרי זה גוזל את המתים ואת החיים. רבן שמעון בן גמליאל אומר, האומר לחבירו. השאילני חלוקך ואלך ואבקר את אבא שהוא חולה, והלך ומצאו שמת קורע ומאחו, וכשיבא לביתו מחזיר לו חלוקו, ונותן לו דמי קרעו.
כי פליגי לברוכי. למאן דאמר שביעי לסוכה ברוכי נמי מברכינן, למאן דאמר שמיני לזה ולזה ברוכי לא מברכינן. אמר רב יוסף. נקוט דרבי יוחנן בידך, דרב הונא בר ביזנא וכל גדולי הדור איקלעו בסוכה בשמיני ספק שביעי. מיתב הוו יתבי, ברוכי לא בריכו. ודלמא סבירא להו כמאן דאמר. כיון שבירך יום טוב ראשון שוב אינו מברך? גמירי דמאפר אתו.

איכא דאמרי. ברוכי כולי עלמא לא פליגי דלא מברכינן. כי פליגי, למיתב. למאן דאמר שבעה לסוכה מיתב יתבינן, ולמאן דאמר שמיני לזה ולזה מיתב נמי לא יתבינן. אמר רב יוסף. נקוט דרבי יוחנן בידך, דמרא דשמעתא מני רב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת, ובשמיני ספק שביעי לבר מסוכה יתיב. והלכתא. מיתב יתבינן, ברוכי לא מברכינן.

אמרו לו. והלא כולן מתמעטין והולכין בשמיני. אמר להן. שמיני רגל בפני עצמו הוא. שכשם ששבעת ימי החג טעונין קרבן ושיר וברכה ולינה, אף שמיני טעון קרבן ושיר וברכה ולינה. מאי לאו, זמן? לא, ברכת המזון ותפלה. הכי נמי מסתברא, דאי סלקא דעתך זמן זמן כל שבעה מי איכא?

מאן שמעת ליה דאמר תנופה רבי יהודה, וקאמר. טעון לינה. דתניא, רבי יהודה אומר. והנחתו זו תנופה. אתה אומר זו תנופה, או אינו אלא הנחה ממש. כשהוא אומר והניחו, הרי הנחה אמור. הא מה אני מקיים והנחתו זו תנופה. ודלמא רבי אליעזר בן יעקב היא, דתניא. ולקח הכהן הטנא מידך לימד על הביכורים שטעונין תנופה, דברי רבי אליעזר בן יעקב. מאי טעמא דרבי אליעזר בן יעקב?
רבא אמר. בשני קנין זו למעלה מזו עסקינן. ולא מבעיא זמן בתחתונה ולא זמן בעליונה,

דאפילו דבר שמלאכתו לאסור נמי שרו קא משמע לן. איכא דאמרי, אמר אביי. לא נצרכא אלא אפילו תברא גרמי חדתי, מהו דתימא. ממלך ולא תבר עלה קא משמע לן. ובית שמאי לא חיישי לאמלוכי? והתניא, בית שמאי אומרים. אין מוליכין טבח וסכין אצל בהמה,

שוטחן ברוח על גבי יתדות. אמר רב מתנה. הלכה כרבי יהושע. איכא דאמרי, אמר רב מתנה. אין הלכה כרבי יהושע. בשלמא למאן דאמר הלכה כרבי יהושע אצטריך, סלקא דעתך אמינא יחיד ורבים הלכה כרבים, קא משמע לן הלכה כיחיד. אלא למאן דאמר אין הלכה פשיטא, יחיד ורבים הלכה כרבים.

ואמר עולא. שלשה דברים התירו סופן משום תחלתן, ואלו הן. עור לפני הדורסן, ותריסי חנויות, וחזרת רטיה במקדש. ורחבא אמר רבי יהודה. אף הפותח חביתו, ומתחיל בעיסתו על גב הרגל ואליבא דרבי יהודה דאמר יגמור. עור לפני הדורסן, תנינא.
בתוך שלשה מותר ליטלו. נתנו בכלכלה ותלאו באילן, אפילו למעלה מעשרה טפחים עירובו עירוב, דברי רבי.

וחכמים אומרים. כל מקום שאסור ליטלו אין עירובו עירוב. וחכמים אומרים אהייא? אילימא אסיפא לימא קסברי רבנן, צדדין אסורין?. אלא ארישא. האי אילן היכי דמי? אי דלית ביה ארבעה מקום פטור הוא. ואי דאית ביה ארבעה, כי נתנו בכלכלה מאי הוי? אמר רבינא. רישא דאית ביה ארבעה,
מנא הני מילי? דתניא. רבי אומר. נאמר כאן עור ובשר ופרש, ונאמר להלן עור ובשר ופרש,

דתניא. והוציא את כל הפר חוץ לשלש מחנות. אתה אומר חוץ לשלש מחנות, או אינו אלא חוץ למחנה אחת? כשהוא אומר בפר העדה אל מחוץ למחנה, שאין תלמוד לומר, שהרי כבר נאמר ושרף אותו כאשר שרף את הפר הראשון, ומה תלמוד לומר אל מחוץ למחנה ליתן לו מחנה שניה. וכשהוא אומר מחוץ למחנה בדשן, שאין תלמוד לומר,

שהרי כבר נאמר. אל שפך הדשן, תן לו מחנה שלישית. ורבי שמעון, האי מחוץ למחנה מאי עביד ליה? מיבעי ליה לכדתניא. רבי אליעזר אומר. נאמר כאן מחוץ למחנה ונאמר להלן מחוץ למחנה, מה כאן חוץ לשלש מחנות, אף להלן חוץ לשלש מחנות. ומה להלן במזרחה של ירושלים אף כאן במזרחה של ירושלים. ורבנן, היכא שריף להו?

איכא בינייהו דשויה חרוכא. מתני׳ אמרו לו לכהן גדול. הגיע שעיר למדבר. ומניין היו יודעין שהגיע שעיר למדבר? דירכאות היו עושין ומניפין בסודרין. ויודעין שהגיע שעיר למדבר. אמר רבי יהודה, והלא סימן גדול היה להם. מירושלים ועד בית חדודו, שלשה מילין, הולכין מיל וחוזרין מיל,

ושוהין כדי מיל ויודעין שהגיע שעיר למדבר. רבי ישמעאל אומר. והלא סימן אחר היה להם. לשון של זהורית היה קשור על פתחו של היכל, וכשהגיע שעיר למדבר היה הלשון מלבין, שנאמר. אם יהיו חטאיכם כשנים כשלג ילבינו. גמ׳ אמר אביי. שמע מינה בית חדודו במדבר קיימא, והא קא משמע לן דקסבר רבי יהודה.

לקרות, אם רצה לקרות בבגדי בוץ קורא, ואם לאו קורא באצטלית לבן משלו. חזן הכנסת נוטל ספר תורה, ונותנו לראש הכנסת, וראש הכנסת נותנו לסגן, והסגן נותנו לכהן גדול, וכהן גדול עומד ומקבל, וקורא באחרי מות ואך בעשור, וגולל ספר תורה ומניחו בחיקו ואומר. יותר ממה שקראתי לפניכם כתוב כאן.

ובעשור שבחומש הפקודים קורא על פה. ומברך עליה שמונה ברכות. על התורה, ועל העבודה, ועל ההודאה, ועל מחילת העון, ועל המקדש בפני עצמו, ועל ישראל בפני עצמן, ועל ירושלים בפני עצמה, ועל הכהנים בפני עצמן, ועל שאר התפלה. הרואה כהן גדול כשהוא קורא אינו רואה פר ושעיר הנשרפין, והרואה פר ושעיר הנשרפין אינו רואה כהן גדול כשהוא קורא. ולא מפני שאינו רשאי,

אלא שהיתה דרך רחוקה, ומלאכת שניהן שוה כאחת. גמ׳ מדקתני באצטלית לבן משלו, מכלל דקריאה לאו עבודה היא. וקתני. אם רצה לקרות בבגדי בוץ קורא, שמעת מינה בגדי כהונה ניתנו ליהנות בהן. דילמא שאני קריאה דצורך עבודה היא. דאיבעיא לן. בגדי כהונה ניתנו ליהנות בהן, או לא ניתנו ליהנות בהן.

תא שמע. לא היו ישנים בבגדי קודש. שינה הוא דלא, הא מיכל אכלי. דילמא שאני אכילה דצורך עבודה היא, כדתניא. ואכלו אותם אשר כופר בהם מלמד שהכהנים אוכלים ובעלים מתכפרין. שינה הוא דלא, הא הלוכי מהלכי. בדין הוא דהלוכי נמי לא, וסיפא איצטריכא ליה.
עמד רבן גמליאל ונשקו על ראשו, אמר לו. בוא בשלום רבי ותלמידי. רבי בחכמה, ותלמידי שקבלת את דברי. גמ׳ תניא, אמר להם רבן גמליאל לחכמים. כך מקובלני מבית אבי אבא פעמים שבא בארוכה ופעמים שבא בקצרה. אמר רבי יוחנן. מאי טעמא דבי רבי, דכתיב. עשה ירח למועדים שמש ידע מבואו שמש הוא דידע מבואו, ירח לא ידע מבואו.

רבי חייא חזייא לסיהרא דהוה קאי בצפרא דעשרים ותשעה. שקל קלא פתק ביה, אמר. לאורתא בעינן לקדושי בך, ואת קיימת הכא?. זיל איכסי. אמר ליה רבי לרבי חייא. זיל לעין טב וקדשיה לירחא, ושלח לי סימנא. דוד מלך ישראל חי וקים. תנו רבנן. פעם אחת נתקשרו שמים בעבים, ונראית דמות לבנה בעשרים ותשעה לחדש. כסבורים העם לומר ראש חדש,

ואומר. אל תאמר מה היה שהימים הראשונים היו טובים מאלה. נטל מקלו ומעותיו בידו. תנו רבנן. כיון שראה אותו, עמד מכסאו ונשקו על ראשו, אמר לו. שלום עליך רבי ותלמידי. רבי שלמדתני תורה ברבים, ותלמידי שאני גוזר עליך גזירה ואתה מקיימה כתלמיד. אשרי הדור שהגדולים נשמעים לקטנים, קל וחומר קטנים לגדולים. קל וחומר?. חיובא הוא.

אלא. מתוך שהגדולים נשמעים לקטנים נושאין קטנים קל וחומר בעצמן. הדרן עלך אם אינן מכיריןראוהו בית דין וכל ישראל, נחקרו העדים ולא הספיקו לומר מקודש עד שחשיכה הרי זה מעובר. ראוהו בית דין בלבד יעמדו שנים ויעידו בפניהם, ויאמרו. מקודש מקודש.

הכי קאמר. אי נמי נחקרו העדים ולא הספיקו לומר מקודש עד שחשיכה הרי זה מעובר. וכיון דתנא עד שחשיכה הרי זה מעובר למה לי למיתנייה חקירת העדים כלל? איצטריך, סלקא דעתך אמינא. תיהוי חקירת עדים כתחילת דין, ומקודש מקודש כגמר דין, ולקדשיה בליליא, מידי דהוה אדיני ממונות, דתנן. דיני ממונות דנין ביום וגומרין בלילה הכא נמי מקדשין בליליא, קא משמע לן.

ואם היה מומחה לרבים דן אפילו ביחיד, הכא נמי ניקדשיה ביחידי קא משמע לן. ואימא הכא נמי? אין לך מומחה לרבים בישראל יותר ממשה רבינו, וקאמר ליה הקדוש ברוך הוא. עד דאיכא אהרן בהדך, דכתיב. ויאמר ה׳ אל משה ואל אהרן בארץ מצרים לאמר. החדש הזה לכם. למימרא דעד נעשה דיין?

לימא מתניתין דלא כרבי עקיבא, דתניא. סנהדרין שראו אחד שהרג את הנפש מקצתן נעשו עדים ומקצתן נעשו דיינין, דברי רבי טרפון. רבי עקיבא אומר. כולן נעשין עדים, ואין עד נעשה דיין. אפילו תימא רבי עקיבא, עד כאן לא קאמר רבי עקיבא התם אלא בדיני נפשות, דרחמנא אמר. ושפטו העדה והצילו העדה,

וכיון דחזיוהו דקטל נפשא לא מצו חזו ליה זכותא. אבל הכא אפילו רבי עקיבא מודה. מתני׳
זבח ונסכים. ומוספין לבזיכין, והתניא. בזיכין קודמין למוספין. תנאי היא. אמר אביי. מסתברא כמאן דאמר מוספין קודמין לבזיכין לאו מי אמרת בבקר בבקר, להקדים? הכא נמי. ביום ביום, לאחר. מאי טעמא דמאן דאמר בזיכין קודמין למוספין? גמר חוקה חוקה מחביתין. אי מהתם גמר, ליגמרה כולה מילתא מהתם?

להכי אהני ביום ביום, לאחר. קטורת של שחר היתה קריבה בין דם לאיברים וכו׳. מני? אי רבנן, בין דם לנרות מיבעי ליה. אי אבא שאול, בין נרות לאיברים מיבעי ליה. לעולם רבנן היא, ובסידרא לא קא מיירי. ושל בין הערבים היתה קריבה בין איברים לנסכים וכו׳. מנא הני מילי? אמר רבי יוחנן, דאמר קרא.

כמנחת הבקר וכנסכו תעשה, מה מנחת הבקר קטורת קודמת לנסכים, אף כאן קטורת קודמת לנסכים. אי מה להלן קטורת קודמת לאיברים, אף כאן קטורת קודמת לאיברים. מי כתיב כאיברי הבקר? כמנחת הבקר כתיב. כמנחת הבקר, ולא כאיברי הבקר. תנו רבנן.

ונסכו רביעית ההין ילמד של שחרית משל ערבית. רבי אומר. ערבית משל שחרית. בשלמא לרבנן, האי בתמיד של בין הערבים כתיב. אלא רבי, מאי טעמא? אמר רבה בר עולא, אמר קרא. לכבש האחד, איזהו כבש שנאמר בו אחד?
אמר רב הונא. רבי אליעזר בן יעקב היא. דתנן, רבי אליעזר בן יעקב אומר. מושכין את המים מאילן לאילן, ובלבד שלא ישקה את השדה כולה. אימור דשמעת ליה לרבי אליעזר הרווחה דלא, טירחא במקום פסידא מי שמעת ליה?

לא שנא חרב מעיינה ולא שנא לא חרב מעיינה מעיין שיצא בתחילה לא. וממאי? דלמא עד כאן לא קאמר רבי יהודה. בית השלחין אין, בית הבעל לא, אלא מעיין שיצא בתחילה דלמא אתי לאינפולי. אבל מעיין שלא יצא בתחילה, דלא אתי לאינפולי אפילו בית הבעל נמי.

אם כן מתניתין אמאן תרמייה? אלא. לרבי יהודה לא שנא מעיין שיצא בתחילה, ולא שנא מעיין שלא יצא בתחילה, בית השלחין אין, בית הבעל לא. והאי דקתני מעיין שיצא בתחילה, להודיעך כחו דרבי מאיר, דאפילו מעיין היוצא בתחילה משקין ממנו אפילו שדה הבעל. אתמר. המנכש והמשקה מים לזרעים בשבת, משום מאי מתרינן ביה?

בשלמא לדידי, דאמינא משום זורע היינו דאסירא זריעה בכלאים, אלא לדידך, דאמרת משום חורש חרישה בכלאים מי אסירא? אמר ליה. משום מקיים. והא מדקתני סיפא. רבי עקיבא אומר אף המקיים, מכלל דתנא קמא לאו משום מקיים הוא. כולה רבי עקיבא היא, ומאי טעם קאמר.

אלא שביעית, בין למאן דאמר משום זורע ובין למאן דאמר משום חורש, זריעה וחרישה בשביעית מי שרי? אמר אביי. בשביעית בזמן הזה, ורבי היא. דתניא, רבי אומר. וזה דבר השמטה שמוט. בשתי שמיטות הכתוב מדבר, אחת שמיטת קרקע, ואחת שמיטת כספים. בזמן שאתה משמט קרקע אתה משמט כספים,

ובזמן שאי אתה משמט קרקע אי אתה משמט כספים.
אמר להן. מחמיר אני בחלב מבדם, שהחולב לרפואה טמא, והמקיז לרפואה טהור. אמרו לו.

של בית מנשיא בר מנחם היו סוחטין ברמונים. אמר רב נחמן. הלכה כשל בית מנשיא בר מנחם. אמר ליה רבא לרב נחמן. מנשיא בן מנחם תנא הוא?. וכי תימא הלכה כי האי תנא דסבר לה כשל מנשיא בן מנחם, ומשום דסבר כמנשיא בן מנחם הלכה כמותו? מנשיא בן מנחם הוי רובא דעלמא? אין, דתנן. המקיים קוצים בכרם, רבי אליעזר אומר. קדש, וחכמים אומרים.