portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
ביום טוב מתיר ומפקיע וחותך.

ממעכה ביד, ושורה בשמן, וחותכה באור בפי שתי נרות. ואמר רב נתן בר אבא אמר רב. עתירי בבל, יורדי גיהנם הם. כי הא דשבתאי בר מרינוס אקלע לבבל, בעא מנייהו עסקא ולא יהבו ליה. מזוני מיזן נמי לא זינוהו.

נודד הוא ללחם איה ידע כי נכון בידו יום חשך. רב חסדא אמר. אף חייו אינן חיים. תנו רבנן. שלשה חייהן אינם חיים, ואלו הן. המצפה לשלחן חבירו, ומי שאשתו מושלת עליו, ומי שיסורין מושלין בגופו. ויש אומרים. אף מי שאין לו אלא חלוק אחד. ותנא קמא. אפשר דמעיין במניה.

מתני׳ אין שוברין את החרס, ואין חותכין הנייר לצלות בו מליח. ואין גורפין תנור וכירים, אבל מכבשין. ואין מקיפין שתי חביות לשפות עליהן את הקדרה, ואין סומכין את הקדרה בבקעת, וכן בדלת. ואין מנהיגין את הבהמה במקל ביום טוב, ורבי אלעזר ברבי שמעון מתיר. גמ׳ מאי טעמא משום דקא מתקן

לאפות אלא אם כן גורפו מותר. דביתהו דרבי חייא נפל לה אריחא בתנורא ביומא טבא, אמר לה רבי חייא. חזי, דאנא רפתא מעלייתא בעינא. אמר ליה רבא לשמעיה. טוי לי בר אווזא, ואזדהר מחרוכא. אמר ליה רבינא לרב אשי. אמר לן רב אחא מהוצל, דמר שרקין ליה תנורא ביומא טבא.

אמר ליה. אנן ארקתא דפרת סמכינן, והני מילי הוא דצייריה מאתמול. אמר רבינא. וקטמא שרי. ואין מקיפין שתי חביות. אמר רב נחמן. אבנים של בית הכסא, מותר לצדדן ביום טוב. איתיביה רבה לרב נחמן. אין מקיפין שתי חביות לשפות עליהן את הקדרה. אמר ליה. שאני התם, משום דקא עביד אהלא.

אמר ליה רבה זוטא, לרב אשי. אלא מעתה, בנה אצטבא ביום טוב, דלא עביד אהלא הכי נמי דשרי? אמר ליה. התם, בנין קבע אסרה תורה, בנין עראי לא אסרה תורה. וגזרו רבנן על בנין עראי משום בנין קבע, והכא משום כבודו לא גזרו ביה
תלמוד לומר. ומרומם על כל ברכה ותהלה, על כל ברכה וברכה תן לו תהלה. התקינו שיהא אדם שואל בשלום חברו וכו׳. מאי ואומר? וכי תימא בעז מדעתיה דנפשיה קאמר תא שמע ה׳ עמך גבור החיל. וכי תימא מלאך הוא דקאמר ליה לגדעון תא שמע אל תבוז כי זקנה אמך. ואומר.

עת לעשות לה׳ הפרו תורתך. אמר רבא. האי קרא, מרישיה לסיפיה מדריש, מסיפיה לרישיה מדריש. מרישיה לסיפיה מדריש עת לעשות לה׳, מאי טעם? משום הפרו תורתך. מסיפיה לרישיה מדריש. הפרו תורתך מאי טעמא? משום עת לעשות לה׳. תניא, הלל הזקן אומר. בשעת המכניסין פזר. בשעת המפזרים כנס.

לא נצרכה אלא בששניהם שוין. דרש בר קפרא. איזוהי פרשה קטנה שכל גופי תורה תלויין בה בכל דרכיך דעהו והוא יישר ארחתיך. אמר רבא. אפילו לדבר עבירה. דרש בר קפרא. לעולם ילמד אדם את בנו אומנות נקיה וקלה. מה היא? אמר רב חסדא. מחטא דתלמיותא. תניא, רבי אומר.

תניא, רבי אומר. למה נסמכה פרשת נזיר לפרשת סוטה לומר לך שכל הרואה סוטה בקלקולה יזיר עצמו מן היין. אמר חזקיה בריה דרבי פרנך אמר רבי יוחנן. למה נסמכה פרשת סוטה לפרשת תרומות ומעשרות לומר לך. כל שיש לו תרומות ומעשרות ואינו נותנן לכהן, סוף נצרך לכהן על ידי אשתו,

שנאמר. ואיש את קדשיו לו יהיו, וסמיך ליה איש איש כי תשטה אשתו, וכתיב והביא האיש את אשתו וגו׳. ולא עוד אלא סוף שנצרך להן, שנאמר. ואיש את קדשיו לו יהיו. אמר רב נחמן בר יצחק. ואם נתנן, סוף מתעשר, שנאמר. איש אשר יתן לכהן לו יהיה, לו יהיה ממון הרבה.

אמר רב הונא בר ברכיה משום רבי אלעזר הקפר. כל המשתף שם שמים בצערו כופלין לו פרנסתו. שנאמר. והיה שדי בצריך וכסף תועפות לך. רבי שמואל בר נחמני אמר. פרנסתו מעופפת לו כצפור, שנאמר. וכסף תועפות לך. אמר רבי טבי אמר רבי יאשיה. כל המרפה עצמו מדברי תורה, אין בו כח לעמוד ביום צרה,

ובן בנו של זכריה בן קבוטל. כיון שראה אותם, אמר להם. למה באתם? אמרו לו. ללמוד תורה באנו. הכריז עליהם. אנשים הללו גדולי הדור הם ואבותיהם שמשו בבית המקדש. כאותה ששנינו. זכריה בן קבוטל אומר. הרבה פעמים קריתי לפניו, בספר דניאל. התחיל הוא מטמא והם מטהרים, הוא אוסר והם מתירים. הכריז עליהם.

ואמרו לאחינו שבגולה. אם שומעין מוטב, ואם לאו, יעלו להר, אחיה יבנה מזבח, חנניה ינגן בכנור, ויכפרו כולם, ויאמרו אין להם חלק באלהי ישראל. מיד געו כל העם בבכיה ואמרו. חס ושלום, יש לנו חלק באלהי ישראל. וכל כך למה? משום שנאמר. כי מציון תצא תורה ודבר ה׳ מירושלים.

שנאמר. ומשרתו יהושע בן נון נער לא ימיש מתוך האהל. ועוד פתח רבי יהודה בכבוד תורה ודרש. הסכת ושמע ישראל היום הזה נהיית לעם, וכי אותו היום נתנה תורה לישראל? והלא אותו יום סוף ארבעים שנה היה. אלא ללמדך שחביבה תורה על לומדיה בכל יום ויום כיום שנתנה מהר סיני.

מאי דכתיב חרב אל הבדים ונאלו חרב על שונאיהם של תלמידי חכמים שיושבים בד בבד ועוסקים בתורה. ולא עוד, אלא שמטפשים, כתיב הכא ונאלו, וכתיב התם אשר נואלנו. ולא עוד, אלא שחוטאים, שנאמר ואשר חטאנו. איבעית אימא מהכא. נואלו שרי צען. דבר אחר. הסכת ושמע ישראל כתתו עצמכם על דברי תורה.

כדאמר ריש לקיש, דאמר ריש לקיש. מנין שאין דברי תורה מתקיימין אלא במי שממית עצמו עליה שנאמר. זאת התורה אדם כי ימות באהל. דבר אחר. הסכת ושמע ישראל הס, ואחר כך כתת. כדרבא, דאמר רבא. לעולם ילמוד אדם תורה, ואחר כך יהגה.

מאי דכתיב אם נבלת בהתנשא ואם זמות יד לפה כל המנבל עצמו על דברי תורה סופו להתנשא. ואם זמם יד לפה. פתח רבי נחמיה בכבוד אכסניא ודרש. מאי דכתיב ויאמר שאול אל הקיני לכו סרו רדו מתוך עמלקי פן אוספך עמו ואתה עשיתה חסד עם כל בני ישראל? והלא דברים קל וחומר.
מפני שמשיר את השיער ומעדן את הבשר. זה הכלל כל שהוא ממין דגן. תניא, אמר רבי יהושע. וכי מאחר ששנינו כל שהוא מין דגן הרי זה עובר בפסח, למה מנו חכמים את אלו? כדי שיהא רגיל בהן ובשמותיהן. כי הא דההוא בר מערבא איקלע לבבל, הוה בישרא בהדיה,

הרי אלו באזהרה. מאן תנא דחמץ דגן גמור על ידי תערובות, ונוקשה בעיניה בלאו? אמר רב יהודה אמר רב. רבי מאיר היא, דתניא. שיאור ישרף, ונותנו לכלבו, והאוכלו בארבעים. הא גופא קשיא, אמרת שיאור ישרף, אלמא אסור בהנאה, והדר תני. ונותנו לפני כלבו, אלמא מותר בהנאה. הכי קאמר.

תלמוד לומר. כי כל אכל חמץ ונכרתה, על חמץ דגן גמור ענוש כרת, ועל עירובו בלאו. מאן שמעת ליה דאמר על עירובו בלאו? רבי אליעזר היא, ואילו נוקשה בעיניה לא קאמר. שמע מינה. נוקשה לרבי אליעזר לית ליה. ורבי אליעזר, עירובו בלאו מנא ליה? דכתיב. כל מחמצת לא תאכלו.

וכן תנא דבי רבי ישמעאל. אמר קרא איש או אשה כי יעשו מכל חטאת האדם, השוה הכתוב איש לאשה לכל עונשין שבתורה. איצטריך, סלקא דעתך אמינא. הואיל וכתיב לא תאכל עליו חמץ שבעת ימים תאכל עליו מצות, כל שישנו בקום אכול מצה ישנו בבל תאכל חמץ, והני נשי,

ומאי חזית דהאי כל לרבויי נשים, ומפקת עירובו? אימא. לרבויי עירובו. מסתברא, קאי באוכלין מרבה אוכלין. קאי באוכלין מרבה נאכלין? מתקיף לה רב נתן אבוה דרב הונא (בריה דרב נתן). וכל היכא דקאי באוכלין לא מרבה נאכלין? והא תניא. כי כל אכל חלב מן הבהמה אשר יקריב,

אין לי אלא חלב תמימין שראוי ליקרב, חלב בעלי מומין מנין? תלמוד לומר. מן הבהמה. חלב חולין מניין? תלמוד לומר. כי כל. והא הכא דקאי באוכלין, וקא מרבה נאכלין. התם דליכא אוכלין מרבה נאכלין. הכא דאיכא אוכלין לא שביק להו לאוכלין ומרבה נאכלין.

ורבנן דלית להו עירוב, כל לא דרשי. אלא נשים מנא להו? כל לא דרשי, כי כל דרשי. ורבי אליעזר, אימא. כל לרבות את הנשים, כי כל לרבות את עירובו. וכי תימא כי כל רבי אליעזר לא דריש, והתניא. שאר בל תקטירו אין לי אלא
אם יהיו כל הימים דיו, ואגמים קולמוסים, ושמים יריעות, וכל בני אדם לבלרין אין מספיקים לכתוב חללה של רשות. מאי קראה אמר רב משרשיא. שמים לרום וארץ לעומק ולב מלכים אין חקר. ואמר רבא בר מחסיא אמר רב חמא בר גוריא אמר רב. יפה תענית לחלום כאש לנעורת. אמר רב חסדא. ובו ביום.

עבדי ליה עיגלא תילתא. אמרו ליה. לטעום מר מידי. אמר להו. בתענית יתיבנא. אמרו ליה. ולא סבר ליה מר להא דרב יהודה? דאמר רב יהודה. לוה אדם תעניתו ופורע. אמר להו. תענית חלום הוא. ואמר רבא בר מחסיא אמר רב חמא בר גוריא אמר רב. יפה תענית לחלום כאש לנעורת. ואמר רב חסדא. ובו ביום. ואמר רב יוסף. אפילו בשבת.

מתני׳ לא יצא החייט במחטו סמוך לחשכה, שמא ישכח ויצא. ולא הלבלר בקולמוסו. ולא יפלה את כליו, ולא יקרא לאור הנר. באמת אמרו, החזן רואה היכן תינוקות קוראין, אבל הוא לא יקרא. כיוצא בו. לא יאכל הזב עם הזבה, מפני הרגל עבירה. גמ׳ תנן התם.

לא יצא החייט במחטו התחובה בבגדו בערב שבת עם חשיכה. הא מני? רבי יהודה היא, דאמר אומן דרך אומנתו, חייב. דתניא. לא יצא החייט במחטו התחובה לו בבגדו, ולא נגר בקיסם שבאזנו, ולא סורק במשיחה שבאזנו ולא גרדי באירא שבאזנו, ולא צבע בדוגמא שבצוארו,

ולא שולחני בדינר שבאזנו. ואם יצא פטור אבל אסור, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. אומן דרך אומנתו חייב, ושאר כל אדם פטור. תני חדא. לא יצא הזב בכיסו, ואם יצא פטור אבל אסור. ותניא אידך. לא יצא, ואם יצא חייב חטאת. אמר רב יוסף, לא קשיא. הא רבי מאיר, הא רבי יהודה.

אמר ליה אביי. אימור דשמעת ליה לרבי מאיר במידי דלאו היינו אורחיה, במידי דהיינו אורחיה מי שמעת ליה? דאי לא תימא הכי, אלא מעתה הדיוט שחקק קב בבקעת בשבת לרבי מאיר הכי נמי דלא מחייב? אלא אמר רב המנונא, לא קשיא. כאן בזב בעל שתי ראיות, כאן בזב בעל שלש ראיות. מאי שנא זב בעל שתי ראיות דחייב,
התם מחתה דגחלים, והכא מחתה דקטורת, דתניא. הוציאו לו כף ריקן מלשכת הכלים, ומחתה גדושה של קטורת מלשכת בית אבטינס. חפן מלא חפניו ונותן לתוך הכף. הגדול לפי גדלו, והקטן לפי קטנו. וכך היתה מדתה. כף ביום הכפורים למה לי? מלא חפניו והביא אמר רחמנא. משום דלא אפשר, דהיכי נעביד?

וכיון דלא אפשר עבדינן כדאשכחן בנשיאים. נטל את המחתה בימין ואת הכף בשמאל. יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא. זו מרובה, וזו מועטת. ואפילו בזמן ששניהן שוין, וכמעשה דרבי ישמעאל בן קמחית, זו חמה, וזו צוננת. אמרו עליו על רבי ישמעאל בן קמחית שהיה חופן ארבעת קבין במלוא חפניו, ואומר.

כל הנשים זרד זרדו, וזרד אימא עלה לגג. איכא דאמרי. בערסן, וכדרבה בר יונתן. דאמר רבה בר יונתן אמר רבי יחיאל. ערסן יפה לחולה. ואיכא דאמרי בשכבת זרע, וכדרבי אבהו. דרבי אבהו רמי, כתיב. ותזרני חיל למלחמה, וכתיב. המאזרני חיל? אמר דוד לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם.

תנו רבנן. בקומצו, שלא יעשה מדה לקומץ. איבעיא להו. מהו שיעשה מדה לחפינה? התם הוא דכתיב בקומצו. אבל הכא דלא כתיב בחפניו, אלא. מלא חפניו קטורת סמים דקה, לא. או דילמא יליף מלא מלא מקומצו? תא שמע. וכך היתה מדתה, מאי לאו, שאם רצה לעשות מדה אחרת עושה?

מוחק בגודלו מלמעלה, ובאצבעו קטנה מלמטה. וזו היא עבודה קשה שבמקדש. זו היא ותו לא? והא איכא מליקה, והא איכא חפינה. אלא. זו היא מעבודות קשות שבמקדש. אמר רבי יוחנן, בעי רבי יהושע בן עוזאה. בין הבינים של מלא קומצו, מהו? אמר רב פפא. דגואי לא תיבעי לך דודאי קומץ הוא. דבראי לא תיבעי לך דודאי שירים הוא.

שירים שחסרו בין קמיצה להקטרה אין מקטירין עליהן את הקומץ. אי הכי, השתא נמי איקרי כאן. כל שממנו לאשים הרי הוא בבל תקטירו. אמר רבי יהודה בריה דרבי שמעון בן פזי. דמקטיר ליה לשום עצים, כרבי אליעזר. דתניא, רבי אליעזר אומר. לריח ניחוח אי אתה מעלה, אבל אתה מעלה לשום עצים.

הניחא לרבי אליעזר, אלא לרבנן מאי איכא למימר? אמר רב מרי. דקמצי שמיני. השתא דאתית להכי, רבי אליעזר נמי לכתחילה דקמצי שמיני. (בין הביניים, פשט, ומחץ, ופזר, וחשב, בחפינת חבירו סימן). בעי רב פפא. בין הבינים של מלא חפניו מהו? מאי קא מבעיא ליה? אי גמר מלא מלא מהתם היינו הך.

רב פפא הכי בעי ליה. מלא חפניו והביא בעינן והא איכא, או דילמא. ולקח והביא בעינן והא ליכא? תיקו. אמר רב פפא. פשיטא לי מלא קומצו כדקמצי אינשי. בעי רב פפא. קמץ בראשי אצבעותיו, מהו? מלמטה למעלה, מהו? מן הצדדין, מהו? תיקו. אמר רב פפא. פשיטא לי מלא חפניו כדחפני אינשי. בעי רב פפא.

חפן בראשי אצבעותיו, מהו? מלמטה למעלה, מהו? מן הצד, מהו? חפן בזו ובזו וקרבן זו אצל זו, מהו? תיקו.
דינר, אי נפיל אתי אבוה לאתויי. תניא כוותיה דרבא. המוציא כליו מקופלים ומונחים על כתפו, וסנדליו וטבעותיו בידו חייב. ואם היה מלובש בהן פטור. המוציא אדם וכליו עליו, וסנדליו ברגליו, וטבעותיו בידיו פטור, ואילו הוציאן כמות שהן חייב. כלכלה והאבן בתוכה.

ואמאי? תיהוי כלכלה בסיס לדבר האסור. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. הכא בכלכלה מלאה פירות עסקינן. ולישדינהו לפירי, ונישדי לאבן, ונינקטינהו בידים. כדרבי אלעי אמר רב. בפירות המיטנפין, הכא נמי. בפירות המיטנפין. ולינערינהו נעורי. אמר רב חייא בר אשי אמר רבא.

וכי טהורה למטה נמי, לישדינהו ולינקטינהו. אמר רבי אלעי אמר רב. בפירות המיטנפין עסקינן. מיתיבי. מטלטלין תרומה טמאה עם הטהורה ועם החולין, בין שטהורה למעלה וטמאה למטה, בין שטמאה למעלה וטהורה למטה, תיובתא דרב חסדא. אמר לך רב חסדא. מתניתין לצורך גופו, ברייתא לצורך מקומו.

רבי יהודה אומר. אף מעלין וכו׳. ואמאי?. הא קא מתקן. רבי יהודה כרבי אליעזר סבירא ליה, דאמר. תרומה בעינה מחתא. דתנן. סאה תרומה שנפלה לפחות ממאה, ונדמעו, ונפל מן המדומע למקום אחר, רבי אליעזר אומר. מדמעת כתרומת ודאי. וחכמים אומרים.

דתניא, רבי שמעון בן אלעזר אומר. נותן עיניו בצד זה, ואוכל מצד אחר. ומי סבר ליה כוותיה? והא מיפלג פליג עילויה, דתניא, רבי יהודה אומר. מעלין את המדומע באחד ומאה. רבי שמעון בן אלעזר אומר. נותן עיניו בצד זה ואוכל מצד אחר. דרבי יהודה עדיפא מדרבי שמעון בן אלעזר.

אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור. [היתה בין החביות כו׳. ] מאן תנא דכל היכא דאיכא איסורא והיתרא בהיתרא טרחינן, באיסורא לא טרחינן? אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. רבן שמעון בן גמליאל היא. דתנן. הבורר קטנית ביום טוב, בית שמאי אומרים. בורר אוכל ואוכל. ובית הלל אומרים. בורר כדרכו, בחיקו ובתמחוי.

ותניא, אמר רבן שמעון בן גמליאל. במה דברים אמורים שהאוכל מרובה על הפסולת. אבל פסולת מרובה על האוכל דברי הכל בורר אוכל. והא הכא, דכי אוכל מרובה על הפסולת דמי. הכא נמי, כיון דאי בעי למישקל, לא משתקיל ליה יין עד דשקיל לה לאבן כפסולת מרובה על האוכל דמי. היתה בין החביות מגביה.

ומטה על צדה, והיא נופלת, ונוטל הימנה מה שצריך לו, ומחזירה למקומה. מעות שעל הכר. אמר רב חייא בר אשי אמר רב. לא שנו אלא בשוכח, אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. לא שנו אלא לצורך גופו,

אבל לצורך מקומו מטלטלו ועודן עליו. וכן תני חייא בר רב מדיפתי. לא שנו אלא לצורך גופו, אבל לצורך מקומו מטלטלו ועודן עליו. מעות שעל הכר מנער וכו׳. אמר רבי אושעיא. שכח ארנקי בחצר מניח עליה ככר או תינוק ומטלטלה. אמר רב יצחק.

שכח לבינה בחצר מניח עליה ככר או תינוק, ומטלטלה. אמר רבי יהודה בר שילא אמר רבי אסי. פעם אחת שכחו דסקיא מלאה מעות בסרטיא, ובאו ושאלו את רבי יוחנן, ואמר להן. הניחו עליה ככר או תינוק, וטלטלוה. אמר מר זוטרא. הלכתא ככל הני שמעתתא בשוכח. רב אשי אמר.
יצא אינו נאמן. גמ׳ תנא. מודיעים פעמים כלפנים, פעמים כלחוץ. כיצד? קדר יוצא וחבר נכנס כלפנים. שניהן נכנסין או שניהן יוצאין כלחוץ. אמר אביי, אף אנן נמי תנינא. הקדר שמכר את הקדירות ונכנס לפנים מן המודיעים. טעמא דלפנים מן המודיעים, הא מודיעים גופה לא מהימן. אימא סיפא.

אמר ריש לקיש. לא שנו אלא ריקנין, אבל מלאין לא. ורבי יוחנן אמר. אפילו מלאים, ואפילו אפיקרסותו לתוכו. ואמר רבא. ומודה רבי יוחנן במשקין עצמן, שהן טמאין. ואל תתמה, שהרי לגין מלא משקין לגין טמאין טומאת שבעה, ומשקין טהורין. מתני׳ הגבאין שנכנסו לתוך הבית,

אבל אין נאמנים לומר נכנסנו אבל לא נגענו. וכי איכא גוי בהדייהו מאי הוי? רבי יוחנן ורבי אלעזר, חד אמר. אימת גוי עליהן. וחד אמר. אימת מלכות עליהן. מאי בינייהו? איכא בינייהו גוי שאינו חשוב. וכן הגנבים שהחזירו את הכלים. ורמינהי.

הגנבים שנכנסו לתוך הבית אינו טמא אלא מקום דריסת רגלי הגנבים. אמר רב פנחס משמיה דרב. כשעשו תשובה. דיקא נמי, דקתני. שהחזירו את הכלים. שמע מינה. ובירושלים נאמנין על הקודש. תנא. נאמנין על כלי חרס גסין לקודש. וכל כך למה שאין עושין כבשונות בירושלים. ובשעת הרגל אף על התרומה.

עבר הרגל ליום ששי לא היו מעבירין, מפני כבוד השבת. רבי יהודה אומר. אף לא ביום חמישי, שאין הכהנים פנויין. גמ׳ תנא. שאין הכהנים פנויין מלהוציא בדשן. מתני׳ כיצד מעבירין על טהרת עזרה? מטבילין את הכלים שהיו במקדש, ואומרין להם. הזהרו שלא תגעו בשלחן.

כל הכלים שהיו במקדש יש להם שניים ושלישים, שאם נטמאו הראשונים יביאו שניים תחתיהן. כל הכלים שהיו במקדש טעונין טבילה, חוץ ממזבח הזהב ומזבח הנחשת מפני שהן כקרקע, דברי רבי אליעזר, וחכמים אומרים. מפני שהן מצופין. גמ׳ תנא. הזהרו שמא תגעו בשולחן ובמנורה. ותנא דידן, מאי טעמא לא תני מנורה?

מאי דכתיב. על השלחן הטהור, מכלל שהוא טמא. ואמאי? כלי עץ העשוי לנחת הוא, ואינו מקבל טומאה. אלא מלמד שמגביהין אותו ומראין בו לעולי רגלים לחם הפנים, ואומרים להם. ראו חיבתכם לפני המקום, סילוקו כסידורו. דאמר רבי יהושע בן לוי. נס גדול נעשה בלחם הפנים, כסידורו כך סילוקו, שנאמר.

לשום לחם חום ביום הלקחו. ותיפוק לי משום ציפוי. דהתנן. השלחן והדולפקי שנפחתו, או שחיפן בשייש, ושייר בהם מקום הנחת כוסות טמא. רבי יהודה אומר. מקום הנחת החתיכות. וכי תימא. שאני עצי שטים דחשיבי ולא בטלי,

הניחא לריש לקיש, דאמר. לא שנו אלא בכלי אכסלגים הבאין ממדינת הים, אבל בכלי מסמים לא בטלי, שפיר. אלא לרבי יוחנן, דאמר. אפילו בכלי מסמים נמי בטלי, מאי איכא למימר? וכי תימא. כאן בציפוי עומד, כאן בציפוי שאינו עומד הא בעא מיניה ריש לקיש מרבי יוחנן. בציפוי עומד, או בציפוי שאינו עומד?

המזבח עץ שלש אמות גבוה וארכו שתים אמות ומקצעותיו לו וארכו וקירותיו עץ וידבר אלי זה השלחן אשר לפני
ומעשה בגדול הדור אחד שמת אביו וביקש לחלוץ, וביקש גדול הדור אחר שעמו לחלוץ, ונמנע ולא חלץ. אמר אביי. גדול הדור רבי, גדול הדור שעמו רבי יעקב בר אחא. ואיכא דאמרי. גדול הדור רבי יעקב בר אחא, גדול הדור שעמו רבי. בשלמא למאן דאמר גדול הדור שעמו רבי, היינו דנמנע ולא חלץ, אלא למאן דאמר רבי יעקב בר אחא, אמאי נמנע ולא חלץ?

אמר רבה בר בר חנה. ולשמחת מריעות מותר ליכנס לאלתר. והא תניא. לשמחה שלשים, ולמריעות שלשים. לא קשיא. הא באריסותא, הא בפורענותא. על כל המתים כולן קורע טפח, על אביו ועל אמו עד שיגלה את לבו. אמר רבי אבהו, מאי קרא. ויחזק דוד בבגדיו ויקרעם, ואין אחיזה פחות מטפח.

האשה קורעת את התחתון ומחזירתו לאחוריה, וחוזרת וקורעת את העליון. על כל המתים כולן, רצה מבדיל קמי שפה שלו, רצה אינו מבדיל. על אביו ועל אמו מבדיל. רבי יהודה אומר. כל קריעה שאינו מבדיל קמי שפה שלו אינו אלא קרע של תיפלות. אמר רבי אבהו. מאי טעמא דרבי יהודה, דכתיב. ויחזק בבגדיו ויקרעם לשנים קרעים,

ממשמע שנאמר ויקרעם איני יודע שהן לשנים? אלא שנראין קרועים כשנים. על כל המתים כולן שולל לאחר שבעה, ומאחה לאחר שלשים. על אביו ועל אמו שולל לאחר שלשים ואינו מאחה לעולם. והאשה שוללתו לאלתר מפני כבודה. כי אתא רבין אמר רבי יוחנן. על כל המתים, רצה קורע ביד, רצה קורע בכלי. על אביו ועל אמו ביד.

ואמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. על כל המתים כולן מבפנים, על אביו ועל אמו קורע מבחוץ. אמר רב חסדא. וכן לנשיא. מיתיבי. לא הושוו לאביו ולאמו אלא לאיחוי בלבד. מאי לאו, אפילו לנשיא? לא, לבר מנשיא. נשיאה שכיב, אמר ליה רב חסדא לרב חנן בר רבא.

נשיא שמת בתי מדרשות כולן בטילין, ובני הכנסת נכנסין לבית הכנסת וקורין שבעה, ויוצאין. רבי יהושע בן קרחה אומר. לא שילכו ויטיילו בשוק, אלא יושבין ודווין. ואין אומרים שמועה ואגדה בבית האבל. אמרו עליו על רבי חנניה בן גמליאל
אכילה כתיבה ביה?. ואידך דקא מותיב לה. סבר, להכי קא גמר מנבילה.

מה נבילה דרך הנאתה אף בשר בחלב דרך הנאתו. ואביי. להכי לא כתב אכילה בגופו, לומר שלוקין עליו אפילו שלא כדרך הנאתו. וליפרוך. מה לכלאי הכרם שכן לא היתה לו שעת הכושר. אמר רבי אדא בר אהבה. זאת אומרת כלאי הכרם עיקרן נאסרין, הואיל והיתה להן שעת הכושר קודם השרשה.

מתיב רב שמעיה. המעביר עציץ נקוב בכרם, אם הוסיף מאתים אסור. הוסיף אין, לא הוסיף לא. אמר רבא, תרי קראי כתיבי. כתיב הזרע וכתיב המלאה, הא כיצד? זרוע מעיקרו בהשרשה. זרוע ובא, הוסיף אין, לא הוסיף לא. אמר רבי יעקב אמר רבי יוחנן. בכל מתרפאין, חוץ מעצי אשירה. היכי דמי?

ושפיכות דמים גופיה מנלן? סברא הוא. כי ההוא דאתא לקמיה דרבא, אמר ליה. מרי דוראי אמר לי. זיל קטליה לפלניא, ואי לא קטלינא לך. אמר ליה. ליקטלוך ולא תיקטול, מאי חזית דדמא דידך סומק טפי? דילמא דמא דההוא גברא סומק טפי. מר בר רב אשי אשכחיה לרבינא דשייף לה לברתיה בגוהרקי דערלה.

אפשר וקא מיכוין, לא אפשר וקמיכוין כולי עלמא לא פליגי דאסור. לא אפשר ולא מיכוין כולי עלמא לא פליגי דשרי. כי פליגי דאפשר ולא מיכוין.

ואליבא דרבי יהודה, דאמר. דבר שאין מתכוין אסור כולי עלמא לא פליגי דאסור. כי פליגי אליבא דרבי שמעון, דאמר. דבר שאין מתכוין מותר. אביי כרבי שמעון, ורבא אמר. עד כאן לא קא אמר רבי שמעון אלא היכא דלא אפשר, אבל היכא דאפשר לא. איכא דאמרי. אפשר ולא מיכוין היינו פלוגתייהו דרבי יהודה ורבי שמעון.
שכבר שקעה חמה, וגשמים ברשותי ירדו. חזר ונכנס לבית המקדש, נתעטף ועמד בתפלה, ואמר לפניו. רבונו של עולם. הודע שיש לך אהובים בעולמך. מיד נתפזרו העבים וזרחה החמה. באותה שעה אמר לו אותו הגמון. אילו לא נקדרה החמה, היה לי פתחון פה עליך שאוציא ממך מעותיי. תנא. לא נקדימון שמו, אלא בוני שמו,

היתה ירושלים לנדה ביניהם, אמר רב יהודה אמר רב. לברכה, כנדה. מה נדה יש לה היתר אף ירושלים יש לה תקנה. היתה כאלמנה, אמר רב יהודה, לברכה. כאלמנה ולא אלמנה ממש, אלא כאשה שהלך בעלה למדינת הים, ודעתו לחזור עליה. וגם אני נתתי אתכם נבזים ושפלים, אמר רב יהודה. לברכה, דלא מוקמי מינן לא רישי נהרי ולא גזיריפטי.

ובלבד שלא יהא רגיל לעשות כן. מיד נכנס רבי אלעזר ברבי שמעון, ודרש. לעולם יהא אדם רך כקנה ואל יהא קשה כארז. ולפיכך זכה קנה ליטול הימנו קולמוס לכתוב בו ספר תורה תפילין ומזוזות. וכן עיר שיש בה דבר או מפולת כו׳. תנו רבנן. מפולת שאמרו, בריאות ולא רעועות. שאינן ראויות ליפול, ולא הראויות ליפול.

ואם תימצי לומר עושין לו נס מנכין לו מזכיותיו. אמר רב חנן. מאי קרא דכתיב. קטנתי מכל החסדים ומכל האמת. מאי הוה עובדיה דרב אדא בר אהבה? כי הא דאתמר, שאלו תלמידיו לרב אדא בר אהבה. במה הארכת ימים? אמר להם. מימי לא הקפדתי בתוך ביתי, ולא צעדתי בפני מי שגדול ממני, ולא הרהרתי במבואות המטונפות,
יחד לו בית אין זקוק לבער, שנאמר לא ימצא בבתיכם, והא לאו דידיה הוא, דגוי כי קא מעייל לביתא דנפשיה קא מעייל. למימרא דשכירות קניא?. והתנן. אף במקום שאמרו להשכיר לא לבית דירה אמרו, מפני שמכניסין לתוכו עבודת גלולים. ואי סלקא דעתך דשכירות קניא, כי קא מעייל לביתיה דנפשיה קא מעייל? שאני הכא,

חמצו של גוי, עושה לו מחיצה עשרה טפחים משום היכר. ואם של הקדש הוא אינו צריך. מאי טעמא? מיבדל בדילי אינשי מיניה. ואמר רב יהודה אמר רב. המפרש, והיוצא בשיירא, קודם שלשים יום אין זקוק לבער, תוך שלשים יום זקוק לבער. אמר אביי. הא דאמרת תוך שלשים יום זקוק לבער,

העושה ביתו אוצר, קודם שלשים יום אין זקוק לבער. תוך שלשים יום זקוק לבער. וקודם שלשים נמי, לא אמרן אלא שאין דעתו לפנותו, אבל דעתו לפנותו אפילו קודם שלשים יום נמי זקוק לבער. הני שלשים יום, מאי עבידתייהו? כדתניא. שואלין ודורשין בהלכות הפסח קודם הפסח שלשים יום. רבן שמעון בן גמליאל אומר.

שתי שבתות. מאי טעמא דתנא קמא שהרי משה עומד בפסח ראשון, ומזהיר על הפסח שני, שנאמר. ויעשו בני ישראל את הפסח במועדו, וכתיב. ויהי אנשים אשר היו טמאים לנפש אדם. ורבן שמעון בן גמליאל אמר לך. איידי דאיירי במילי דפסחא, מסיק להו לכל מילי דפסחא.

וידבר ה׳ אל משה במדבר סיני בשנה השנית בחדש הראשון, וכתיב. ויעשו בני ישראל את הפסח במועדו. הכא נמי, ממאי דבריש ירחא קאי? דילמא בארבעה בירחא או בחמשה בירחא קאי? אמר רב נחמן בר יצחק. אתיא מדבר ממדבר. כתיב הכא. במדבר סיני, וכתיב התם.

וידבר ה׳ אל משה במדבר סיני באהל מועד באחד לחדש השני. מה להלן בראש חדש אף כאן בראש חדש. וניכתוב ברישא דחדש ראשון, והדר ניכתוב דחדש שני. אמר רב מנשיא בר תחליפא משמיה דרב. זאת אומרת אין מוקדם ומאוחר בתורה. אמר רב פפא. לא אמרן אלא בתרי ענייני,

אבל בחד עניינא, מאי דמוקדם מוקדם, ומאי דמאוחר מאוחר. דאי לא תימא הכי, כלל ופרט אין בכלל אלא מה שבפרט, דילמא פרט וכלל הוא. ותו, פרט וכלל נעשה כלל מוסף על הפרט, דילמא כלל ופרט הוא. אי הכי, אפילו בתרי ענייני נמי. הניחא למאן דאמר כלל ופרט המרוחקין זה מזה אין דנין אותו בכלל ופרט, שפיר, אלא למאן דאמר דנין,

אמר רב יהודה אמר רב. הבודק צריך שיבטל. מאי טעמא, אי נימא משום פירורין הא לא חשיבי. וכי תימא. כיון דמינטר להו אגב ביתיה חשיבי, והתניא. סופי תאנים, ומשמר שדהו מפני ענבים. סופי ענבים, ומשמר שדהו מפני מקשאות ומפני מדלעות, בזמן שבעל הבית מקפיד עליהן אסורין משום גזל,

וחייבין במעשר. בזמן שאין בעל הבית מקפיד עליהן מותרין משום גזל, ופטורין משום מעשר. אמר רבא. גזירה שמא ימצא גלוסקא יפה ודעתיה עילויה. וכי משכחת ליה לבטליה. דילמא משכחת ליה לבתר איסורא, ולאו ברשותיה קיימא, ולא מצי מבטיל. דאמר רבי אלעזר. שני דברים אינן ברשותו של אדם, ועשאן הכתוב כאילו ברשותו,
אוכלין בגרוגרות עד שיכלו פגי בית היני. אמר רבי יהודה. לא הוזכרו פגי בית היני אלא לענין מעשר. (דתנן. ) פגי בית היני ואהיני דטובינא חייבין במעשר. אוכלין בתמרים עד שיכלה האחרון שבצוער. רבן שמעון בן גמליאל אומר. אוכלין על של בין הכיפין, ואין אוכלין על של בין השיצין. ורמינהי. אוכלין בענבים עד הפסח,

בזיתים עד העצרת, בגרוגרות עד החנוכה, בתמרים עד הפורים, ואמר רב ביבי. רבי יוחנן תרתי בתרייתא מחליף. אידי ואידי חד שיעורא הוא. ואי בעית אימא, הא קתני בהדיא. אם יש מאוחרות מהן אוכלין עליהן. תניא רבן שמעון בן גמליאל אומר. סימן להרים מילין.

שלחו לו. אלמלא תודוס אתה גזרנו עליך נדוי, שאתה מאכיל את ישראל קדשים בחוץ. קדשים סלקא דעתך. אלא אימא. קרוב להאכיל את ישראל קדשים בחוץ. מקולס אין, שאין מקולס לא. אמרי, מקולס. לא שנא אמר, לא שנא לא אמר. שאינו מקולס.

רבי שמעון בשיטת רבי יוסי אמרה, דאמר. אף בגמר דבריו אדם נתפס. מאי לאו. מדרבי שמעון סבר לה כרבי יוסי, רבי יוסי נמי סבר לה כרבי שמעון. לא, רבי שמעון סבר לה כרבי יוסי, ולא רבי יוסי סבר לה כרבי שמעון. איבעיא להו. תודוס איש רומי גברא רבה הוה, או בעל אגרופין הוה?

גמ׳ תנא. בין שאמרו להדליק ובין שאמרו שלא להדליק שניהן לדבר אחד נתכוונו. אמר רב יהושע. דרש רבא ועמך כלם צדיקים לעולם יירשו ארץ וגו׳, בין שאמרו להדליק ובין שאמרו שלא להדליק שניהם לא נתכוונו אלא לדבר אחד. אמר רב יהודה אמר שמואל.

אמר ליה ההוא סבא, ואיתימא רבה בר בר חנה. ישר, וכן אמר רבי יוחנן. עולא הוה רכיב חמרא ואזיל, והוה שקיל ואזיל רבי אבא מימיניה ורבה בר בר חנה משמאליה. אמר ליה רבי אבא לעולא. ודאי דאמריתו משמיה דרבי יוחנן אין מברכין על האור אלא במוצאי שבת, הואיל ותחלת ברייתו הוא. הדר עולא, חזא ביה ברבה בר בר חנה בישות. אמר ליה.

אנא לאו אהא אמרי, אלא אהא אמרי דתני תנא קמיה דרבי יוחנן, רבי שמעון בן אלעזר אומר. יום הכפורים שחל להיות בשבת, אף במקום שאמרו שלא להדליק מדליקין מפני כבוד השבת. ועני רבי יוחנן בתריה. וחכמים אוסרים. אמר ליה. עדא תהא. קרי עליה רב יוסף.