portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
כל שאינו יכול להוציא מלא מחט בבת אחת. רבי יוסי בר חנינא אמר. כל שאינו יכול לכוין אימרא בחפת חלוקו. והאומן מכליב.

מאי מכליב? רבי יוחנן אמר. מפסיע. רבה בר שמואל אמר. שיני כלבתא. מסרגין את המטות. מאי מסרגין ומאי ממתחין? כי אתא רב דימי אמר. פליגי בה רבי חייא בר אבא ורבי אסי, ותרוייהו משמיה דחזקיה ורבי יוחנן חד אמר. מסרגין שתי וערב, וממתחין שתי בלא ערב.

וחד אמר. מסרגין שתי בלא ערב, וממתחין שאם היה רפוי, ממתחו. איני? והא תני רב תחליפא בר שאול. ושוין שאין מפשילין חבלים לכתחלה. בשלמא למאן דאמר מסרגין שתי וערב, וממתחין שתי בלא ערב, היינו דקתני רב תחליפא בר שאול. ושוין שאין מפשילין חבלים לכתחלה.

אלא, כי אתא רבין אמר. במסרגין כולי עלמא לא פליגי דשתי וערב, אלא כי פליגי בממתחין. מר סבר ממתחין שתי בלא ערב, ומר סבר. שאם היה רפוי ממתחו. מיתיבי. מסרגין את המטה, ואין צריך לומר שממתחין, דברי רבי מאיר. רבי יוסי אומר. ממתחין, אבל לא מסרגין. ויש אומרים. אין ממתחין כל עיקר.

בשלמא למאן דאמר ממתחין שתי בלא ערב, היינו דאתו יש אומרים לאיפלוגי. אלא למאן דאמר שאם היה רפוי ממתחו, ליש אומרים ממתחו נמי לא? אין, כיון דאפשר לממלייה במאני לא טרחינן. מתני׳ מעמידין תנור וכירים וריחים במועד. רבי יהודה אומר. אין מכבשין את הריחים בתחילה.

גמ׳ מאי מכבשין? רב יהודה אמר. מנקר ריחיא. רב יחיאל אמר. בת עינא. מיתיבי. מעמידין תנור וכירים במועד, ובלבד שלא יגמור מלאכתן, דברי רבי אליעזר. וחכמים אומרים. אף יגמור. רבי יהודה אומר משמו. מעמידין את החדשה, ומכבשין את הישנה. ויש אומרים. אין מכבשין כל עיקר.

אמר רב יצחק בר אמי אמר רב חסדא. קיטורי בירי אסיר. מאי טעמא מעשה אומן הוא. אמר רבא. מאן דמתקיל ארעא אדעתא דבי דרי שרי, אדעתא דארעא אסיר. היכי דמי? מוליא במוליא ונצא בנצא אדעתא דבי דרי, שקל מוליא ושדא בנצא אדעתא דארעא.

ואמר רבא. האי מאן דזכי זיכי, אדעתא דציבי שרי, אדעתא דארעא אסיר. היכי דמי? שקיל רברבי ושביק זוטרי אדעתא דציבי, שקל רברבי וזוטרי אדעתא דארעא. ואמר רבא. האי מאן דפתח מיא לארעיה, אדעתא דכוורי שרי, אדעתא דארעא אסיר. היכי דמי? פתח תרי בבי, חד מעילאי וחד מתתאי

אדעתא דכוורי, פתח חד בבא אדעתא דארעא. ואמר רבא. האי מאן דפשח דיקלא, אדעתא דחיותא שרי, אדעתא דדיקלא אסיר. היכי דמי? שקיל כוליה מחד גיסא אדעתא דחיותא, מהאי גיסא ומהאי גיסא אדעתא דדיקלא ואסיר. ואמר רבא. הני תמרי תוחלני,

מיגזרינהו שרי, מייצינהו אסיר. רב פפא אמר. כיון דמתלעי כפרקמטיא האבד דמי, ושרי. ואמר רבא. פרקמטיא כל שהוא, אסור. אמר רבי יוסי בר אבין. ובדבר האבד מותר. רבינא הוה ליה ההוא עיסקא דהוה מזדבן בשיתא אלפי, שהייה לזבוניה בתר חולא דמועדא וזבניה בתריסר אלפי.
מרשות היחיד לרשות היחיד קא מפיק. אפילו תימא רבי יוסי ברבי יהודה, התם למעלה מעשרה, הכא למטה מעשרה. קשיא ליה לרבי אבהו. מי קתני טרסקל שבידו, והא ידו קתני. אלא אמר רבי אבהו. כגון ששלשל ידו למטה משלשה וקבלה. והא עומד קתני? בשוחה. ואיבעית אימא בגומא. ואיבעית אימא בננס.

דעביד דנייח, מים מי עבידי דנייחי?. אלא אמר רבא. כגון שקלט מעל גבי גומא. גומא פשיטא. מהו דתימא מים על גבי מים לאו הנחה הוא, קא משמע לן. ואזדא רבא לטעמיה, דאמר רבא. מים על גבי מים היינו הנחתן. אגוז על גבי מים לאו היינו הנחתו. בעי רבא. אגוז בכלי וכלי צף על גבי מים, בתר אגוז אזלינן והא נייח,

או דילמא בתר כלי אזלינן והא לא נייח, דנייד. תיקו. שמן שצף על גבי יין, מחלוקת רבי יוחנן בן נורי ורבנן. דתנן. שמן שצף על גבי יין ונגע טבול יום בשמן לא פסל אלא שמן בלבד. רבי יוחנן בן נורי אומר. שניהם מחוברים זה לזה. אמר רבי אבין אמר רבי אילעאי אמר רבי יוחנן.

אמר אביי. והוא שעמד לפוש. ממאי מדאמר מר תוך ארבע אמות עמד לפוש פטור, לכתף חייב. חוץ לארבע אמות, עמד לפוש חייב. לכתף פטור. מאי קא משמע לן? שלא היתה עקירה משעה ראשונה לכך? הא אמרה רבי יוחנן חדא זימנא. דאמר רב ספרא אמר רבי אמי אמר רבי
עד שלשה דורות לא פסקה זוהמא מאבותינו. אברהם הוליד את ישמעאל, יצחק הוליד את עשו, יעקב הוליד שנים עשר שבטים שלא היה בהן שום דופי. מתני׳ שובר אדם את החבית לאכול הימנה גרוגרות ובלבד שלא יתכוין לעשות כלי. ואין נוקבין מגופה של חבית, דברי רבי יהודה. וחכמים מתירין, ולא יקבנה מצדה.

אמר רב הונא. מחלוקת למעלה, אבל מן הצד דברי הכל אסור. והיינו דקתני. לא יקבנה מצדה. ורב חסדא אמר. מחלוקת מן הצד, אבל על גבה דברי הכל מותר. והא דקתני לא יקבנה מצדה התם בגופה דחבית. תנו רבנן. אין נוקבין נקב חדש בשבת, ואם בא להוסיף מוסיף.

ויש אומרים. אין מוסיפין. ושוין, שנוקבין נקב ישן לכתחילה. ותנא קמא. מאי שנא מנקב חדש דלא דקא מתקן פיתחא, אוסופי נמי קא מתקן פיתחא. אמר רבה. דבר תורה כל פתח שאינו עשוי להכניס ולהוציא אינו פתח, ורבנן הוא דגזור משום לול של תרנגולין,

רבא אמר. למטה מן היין נמי זהו לשמר. והיכי דמי לחזק כגון שניקבה למטה מן השמרים. אמר ליה אביי לרבא, תניא דמסייע לך. בית סתום יש לו ארבע אמות, פרץ את פצימיו אין לו ארבע אמות. בית סתום אינו מטמא כל סביביו, פרץ את פצימיו מטמא כל סביביו. גובתא,

רב אסר ושמואל שרי. מחתך לכתחלה דכולי עלמא לא פליגי דאסיר. אהדורי דכולי עלמא לא פליגי דשרי. כי פליגי דחתיכה ולא מתקנא. מאן דאסר גזרינן דילמא אתי למיחתך לכתחלה, ומאן דשרי לא גזרינן. כתנאי. אין חותכין שפופרת ביום טוב, ואין צריך לומר בשבת.

נפלה מחזירין אותה בשבת, ואין צריך לומר ביום טוב. ורבי יאשיה מיקל. רבי יאשיה אהייא? אילימא ארישא הא קמתקן מנא? אלא אסיפא תנא קמא נמי מישרא קשרי? אלא דחתיכה ולא מתקנא איכא בינייהו, מר סבר. גזרינן. ומר סבר. לא גזרינן. דרש רב שישא בריה דרב אידי משמיה דרבי יוחנן. הלכה כרבי יאשיה.

ומאן דשרי לא גזרינן. אמר ליה רב שמואל בר בר חנה לרב יוסף. בפירוש אמרת לן משמיה דרב מישחא שרי. אמר טבות רישבא אמר שמואל. האי טרפא דאסא אסור. מאי טעמא? רב יימר מדפתי אמר. גזירה משום מרזב. רב אשי אמר. גזירה שמא יקטום. מאי בינייהו? איכא בינייהו דקטים ומנח.

בי סדיא, רב אסר ושמואל שרי. ברכין דכולי עלמא לא פליגי דשרי. בקשין דכולי עלמא לא פליגי דאסיר. כי פליגי במיצעי. מאן דאסר מיחזי כמשוי, ומאן דשרי לא מיחזי כמשוי. והא דרב, לאו בפירוש איתמר אלא מכללא איתמר. דרב איקלע לההוא אתרא דלא הוה ליה רווחא, נפק יתיב בכרמלית. אייתו ליה בי סדיא, לא יתיב.
רישא ומציעתא רבנן ומודו רבנן בפרוסה, דלאו אורח ארעא למיתבה לכהן גדול. ומאי ארבע או חמש? לרבנן דאמרי נכנס נוטל שש, ויוצא נוטל שש, ושכר הגפת דלתות לא,

משתים עשרה בעי מיפלג. בציר חדא מפלגא, חמש שקיל. לרבי יהודה, דאמר. נכנס נוטל שבע, שתים בשכר הגפת דלתות, ויוצא נוטל חמש, מעשר בעי מיפלג. בציר חדא מפלגא, ושקיל ארבע. רבא אמר. כולה רבי היא, וסבר לה כרבי יהודה. ואלא מאי ארבע? הא חמש בעי למשקל. לא קשיא. הא דאיכא משמר המתעכב,

ערב יום כפורים שחרית מעמידין אותו בשער מזרח, ומעבירין לפניו פרים ואילים וכבשים כדי שיהא מכיר ורגיל בעבודה. כל שבעת הימים לא היו מונעין ממנו מאכל ומשתה, ערב יום הכפורים עם חשיכה לא היו מניחין אותו לאכול הרבה, מפני שהמאכל מביא את השינה. גמ׳ בשלמא שמא שכח לחיי. אלא שמא לא למד מי מוקמינן כי האי גוונא?

אמרו לו. כל שכן שאתה מביאו לידי חימום. תניא סומכוס אמר משום רבי מאיר. אין מאכילין אותו לא אבי, ואמרי לה. לא אבבי, ויש אומרים. אף לא יין לבן. לא אבי לא אתרוג, ולא ביצים, ולא יין ישן. ואמרי לה לא אבבי לא אתרוג, ולא ביצים, ולא בשר שמן, ולא יין ישן.

תנא משמיה דרבי מאיר. זה גרגיר. אמר רבי יוחנן. למה נקרא שמן אורות שמאירות את העינים. אמר רב הונא. המוציא גרגיר, אם יכול לאכלו אוכלו, ואם לאו מעבירו על גבי עיניו. אמר רב פפא. בגרגירא מצרנאה. אמר רב גידל אמר רב. אכסנאי לא יאכל ביצים, ולא יישן בטליתו של בעל הבית.

רב כי מקלע לדרשיש, מכריז. מאן הויא ליומא. רב נחמן כד מקלע לשכנציב, מכריז. מאן הויא ליומא. והתניא, רבי אליעזר בן יעקב אומר. לא ישא אדם אשה במדינה זו, וילך וישא אשה במדינה אחרת, שמא יזדווגו זה אצל זה ונמצא אח נושא אחותו (ואב נושא בתו), וממלא כל העולם כולו ממזרות, ועל זה נאמר. ומלאה הארץ זמה. אמרי. רבנן קלא אית להו.

והאמר רבא. תבעוה להנשא, ונתפייסה צריכה לישב שבעה נקיים? רבנן אודועי הוו מודעו להו, מקדם הוו קדמי ומשדרי שלוחא. ואי בעית אימא יחודי הוו מיחדי להו, לפי שאינו דומה מי שיש לו פת בסלו למי שאין לו פת בסלו. מתני׳ מסרוהו זקני בית דין לזקני כהונה והעלוהו בית אבטינס, והשביעוהו, ונפטרו והלכו להם.
אטו כל יומא ביד ממחו ליה?. מאכל חמורים הוא. אלא אמר שמואל. ממחו ביד ואינו ממחו בכלי. אתמר. רבי אלעזר אמר. אחד זה ואחד זה אסור. ורבי יוחנן אמר. אחד זה ואחד זה מותר. אביי ורבא דאמרי תרוייהו. אין הלכה כרבי יוחנן. קם רבי יוחנן בשיטתיה דרבי אלעזר, קם רבי אלעזר בשיטתיה דשמואל. אביי ורבא דאמרי תרוייהו. הלכה כרבי יוחנן.

אתאי אשקיין חמרא חד כסא, וחשי מבינתא דראשי ועד טופרא דכרעי. ואי אשקיין כסא אחרינא הואי מסתפינא דלמא מנכו לי מזכותא דעלמא דאתי. והא מר עוקבא דשתי כל יומא? שאני מר עוקבא דדש ביה. מתני׳ אין שורין את החילתית בפושרין, אבל נותן לתוך החומץ. ואין שולין את הכרשינין

ולא שפין אותן, אבל נותן לתוך הכברה או לתוך הכלכלה. אין כוברין את התבן בכברה, ולא יתננו על גבי מקום גבוה בשביל שירד המוץ. אבל נוטל הוא בכברה ונותן לתוך האיבוס. גמ׳ איבעיא להו. שרה, מאי? תרגמא רב אדא נרשאה קמיה דרב יוסף. שרה חייב חטאת.

אמר ליה. אסור. והא אנן תנן. אין שורין את החלתית בפושרין הא בצונן מותר. אמר ליה. אם כן מה בין לי ולך. מתניתין יחידאה היא, דתניא. אין שורין את החלתית לא בחמין ולא בצונן. רבי יוסי אומר. בחמין אסור, בצונן מותר. למאי עבדי ליה? ליוקרא דליבא. רב אחא בר יוסף חש ביוקרא דליבא. אתא לקמיה דמר עוקבא.

אמר להו. לשתות לא קמיבעיא לי, כי קא מיבעיא לי לשרות, מאי? אמר להו רב חייא בר אבין. בדידי הוה עובדא, ואתאי שאילתיה לרב אדא בר אהבה ולא הוה בידיה. אתאי שאילתיה לרב הונא, ואמר. הכי קאמר רב, שורה בצונן ומניח בחמה. כמאן דשרי? אפילו למאן דאסר הני מילי היכא דלא אישתי כלל,

אנא מעיקרא לא הואי בצענא עד דשדאי ידי בכולי מנא, ואשכחי [ביה כל צרכי]. ואמר רב חסדא. האי מאן דאפשר ליה למיכל נהמא דשערי ואכל דחיטי קעבר משום בל תשחית. ואמר רב פפא. האי מאן דאפשר למישתי שיכרא ושתי חמרא עובר משום בל תשחית. ולאו מילתא היא בל תשחית דגופא עדיף. ואמר רב חסדא.

בר בי רב דלית ליה משחא נימשי במיא דחריצי. ואמר רב חסדא. בר בי רב דזבין אומצא ליזבין אונקא, דאית ביה תלתא מיני בישרא. ואמר רב חסדא. בר בי רב דזבין כיתוניתא ליזבן מדנהר אבא, וניחוורה כל תלתין יומין, דמפטיא ליה תריסר ירחי שתא, ואנא ערבא. מאי כיתוניתא? כיתא נאה.

ואמר רב חסדא. בר בי רב לא ליתיב אציפתא חדתא, דמכליא מאניה. ואמר רב חסדא. בר בי רב לא לישדר מאניה לאושפיזיה לחווריה ליה, דלאו אורח ארעא, דילמא חזי ביה מידי ואתי למגניא. אמר להו רב חסדא לבנתיה. תיהויין צניען באפי גברייכו, לא תיכלון נהמא באפי גברייכו. לא תיכלון ירקא בליליא, לא תיכלון תמרי בליליא, ולא תשתון שיכרא בליליא,

כי האי תנא, דתניא, רבי אליעזר בן יעקב אומר. אין משגיחין בכברה כל עיקר. מתני׳ גורפין מלפני הפטם ומסלקין לצדדין מפני הרעי, דברי רבי דוסא, וחכמים אוסרין. נוטלין מלפני בהמה זו ונותנין לפני בהמה זו בשבת.

אלא, אי איתמר הכי איתמר. אמר רב חסדא מחלוקת באיבוס של כלי, אבל באיבוס של קרקע דברי הכל אסור. ונוטלין מלפני בהמה. תנא חדא. נוטלין מלפני בהמה שפיה יפה ונותנין לפני בהמה שפיה רע. ותניא אידך. נוטלין מלפני בהמה שפיה רע ונותנין לפני בהמה שפיה יפה. אמר אביי.

מתני׳
ותנא מייתי לה מהכא, דתניא. וחגותם אותו חג לה׳ שבעת ימים, יכול יהא חוגג והולך כל שבעה תלמוד לומר. אותו אותו אתה חוגג, ואי אתה חוגג כל שבעה. אם כן למה נאמר שבעה לתשלומין. ומנין שאם לא חג יום טוב הראשון של חג שחוגג והולך את כל הרגל ויום טוב האחרון תלמוד לומר. בחדש השביעי תחגו אותו, אי בחדש השביעי,

יכול יהא חוגג והולך החדש כולו תלמוד לומר. אותו אותו אתה חוגג, ואי אתה חוגג חוצה לו. ומאי תשלומין? רבי יוחנן אמר. תשלומין לראשון, ורבי אושעיא אמר. תשלומין זה לזה. מאי בינייהו? אמר רבי זירא. חיגר ביום ראשון ונתפשט ביום שני איכא בינייהו. רבי יוחנן אמר. תשלומין לראשון, כיון דלא חזי בראשון לא חזי בשני. ורבי אושעיא אמר. תשלומין זה לזה,

אמר שמואל ואיתימא רב יוסף, היינו דאמרי אינשי. יאה עניותא ליהודאי כי ברזא סומקא לסוסיא חיורא. רבי שמעון בן מנסיא אומר. אי זה הוא מעות לא יוכל לתקון זה הבא על הערוה והוליד ממנה ממזר וכו׳. הוליד אין, לא הוליד לא? והא תניא, רבי שמעון בן מנסיא אומר. גונב אדם אפשר שיחזיר גנבו ויתקן, גוזל אדם אפשר שיחזיר גזלו ויתקן,
וזימנין דחלפי בהאי ולא חלפי בהאי, ואמרי. כי היכי דבהאי פיתחא לא אדליק בהך פיתחא נמי לא אדליק. ומנא תימרא דחיישינן לחשד? דתניא אמר רבי שמעון. בשביל ארבעה דברים אמרה תורה להניח פיאה בסוף שדהו. מפני גזל עניים, ומפני ביטול עניים, ומפני החשד, ומשום בל תכלה.

מפני גזל עניים שלא יראה בעל הבית שעה פנוייה ויאמר לקרובו עני. הרי זו פאה. ומפני ביטול עניים שלא יהו עניים יושבין ומשמרין עכשיו מניח בעל הבית פאה. ומפני חשד שלא יהיו עוברין ושבין אומרים. תבא מארה לאדם שלא הניח פאה בשדהו. ומשום בל תכלה. אטו כולהו לאו משום בל תכלה נינהו?

אמר רבא. מפני הרמאין. אמר רב יצחק בר רדיפה אמר רב הונא. נר שיש לה שני פיות עולה לשני בני אדם. אמר רבא. מילא קערה שמן והקיפה פתילות. כפה עליה כלי עולה לכמה בני אדם. לא כפה עליה כלי עשאה כמין מדורה, ואפילו לאחד נמי אינה עולה. אמר רבא.

פשיטא לי, נר ביתו ונר חנוכה נר ביתו עדיף, משום שלום ביתו. נר ביתו וקידוש היום נר ביתו עדיף, משום שלום ביתו. בעי רבא. נר חנוכה וקידוש היום מהו? קידוש היום עדיף דתדיר, או דילמא נר חנוכה עדיף משום פרסומי ניסא? בתר דבעיה, הדר פשטה. נר חנוכה עדיף, משום פרסומי ניסא. אמר רב הונא.

חזא דהוה רגיל בשרגי טובא, אמר. תרי גברי רברבי נפקי מהכא. נפקי מינייהו רב אידי בר אבין ורב חייא בר אבין. רב חסדא הוה רגיל דהוה חליף ותני אפיתחא דבי נשא דרב שיזבי. חזא דהוה רגיל בשרגי טובא, אמר. גברא רבא נפק מהכא. נפק מינייהו רב שיזבי. דביתהו דרב יוסף הות מאחרה ומדלקה. אמר לה רב יוסף.

תנינא לא ימיש עמוד הענן יומם ועמוד האש לילה מלמד שעמוד ענן משלים לעמוד האש ועמוד האש משלים לעמוד הענן. סברה לאקדומי. אמר לה ההוא סבא. תנינא, ובלבד שלא יקדים ושלא יאחר. אמר רבא. דרחים רבנן, הוו ליה בנין רבנן. דמוקיר רבנן, הוו ליה חתנוותא רבנן.
גער בו והוציאו בנזיפה. בא לפני הלל, גייריה. יומא קמא אמר ליה. אב גד. למחר אפיך ליה. אמר ליה. והא אתמול לא אמרת לי הכי. אמר ליה. לאו עלי דידי קא סמכת? דעל פה נמי סמוך עלי. שוב מעשה בגוי אחד שבא לפני שמאי. אמר לו. גיירני על מנת שתלמדני כל התורה כולה כשאני עומד על רגל אחת. דחפו באמת הבנין שבידו.

גיירני על מנת שתשימני כהן גדול. דחפו באמת הבנין שבידו. בא לפני הלל, גייריה. אמר לו. כלום מעמידין מלך אלא מי שיודע טכסיסי מלכות, לך למוד טכסיסי מלכות. הלך וקרא. כיון שהגיע והזר הקרב יומת, אמר ליה. מקרא זה על מי נאמר? אמר לו. אפילו על דוד מלך ישראל. נשא אותו גר קל וחומר בעצמו.

ענוותן הלל, ינוחו לך ברכות על ראשך, שקרבתני תחת כנפי השכינה. לימים נזדווגו שלשתן למקום אחד, אמרו. קפדנותו של שמאי בקשה לטורדנו מן העולם, ענוותנותו של הלל קרבתנו תחת כנפי השכינה. אמר ריש לקיש.

אמר רבא. בשעה שמכניסין אדם לדין, אומרים לו. נשאת ונתת באמונה? קבעת עתים לתורה? עסקת בפריה ורביה? צפית לישועה? פלפלת בחכמה? הבנת דבר מתוך דבר? ואפילו הכי, אי יראת ה׳ היא אוצרו אין, אי לא לא. משל לאדם שאמר לשלוחו. העלה לי כור חיטין לעלייה. הלך והעלה לו.

אמר לו. עירבת לי בהן קב חומטון? אמר לו. לאו. אמר לו. מוטב אם לא העליתה. תנא דבי רבי ישמעאל. מערב אדם קב חומטון בכור של תבואה, ואינו חושש. אמר רבה בר רב הונא. כל אדם שיש בו תורה ואין בו יראת שמים,

חליף ואזיל רבי יעקב בר אחא. אמר ליה חד לחבריה. ניקו מקמיה, דגבר דחיל חטאין הוא. אמר ליה אידך. ניקו מקמיה, דגבר בר אוריין הוא. אמר ליה. אמינא לך אנא דגבר דחיל חטאין הוא, ואמרת לי את בר אוריין הוא?. תסתיים דרבי אלעזר הוא דאמר דגבר דחיל חטאין הוא. דאמר רבי יוחנן משום רבי אלעזר.

אלא שלבם בריא להן כאולם. והיינו דאמר רבה מאי דכתיב זה דרכם כסל למו יודעין רשעים שדרכם למיתה, ויש להם חלב על כסלם. שמא תאמר שכחה היא מהן? תלמוד לומר. ואחריהם בפיהם ירצו סלה. כחס על הנר כו׳. רבי יוסי כמאן

עושה פחם, ולא קתני מפני שנעשית פחם. שמע מינה. מתני׳ על שלש עבירות נשים מתות בשעת לידתן. על שאינן זהירות בנדה, בחלה, ובהדלקת הנר. גמ׳
רבי אלעזר ברבי שמעון מוסיף אף בין האולם ולמזבח. רבי מוסיף אף מקום דריסת רגלי הכהנים ואף מקום דריסת רגלי ישראל. אבל מן החליפות ולפנים הכל מודים שפסול. לימא רבי אלעזר ברבי שמעון היא ולא רבי? אפילו תימא רבי, ורבי השתא אדרבי יוסי ברבי יהודה מוסיף, אדרבי אלעזר ברבי שמעון לא מוסיף?.

אנן הכי קא אמרינן. אי רבי היא, נוקמיה בכולה עזרה. אלא מאי רבי אלעזר ברבי שמעון היא? ונוקמיה בין מזבח ולכותל. אלא מאי אית לך למימר משום חולשא דכהן גדול, לרבי נמי משום חולשא דכהן גדול. ראשו לדרום ופניו למערב. היכי משכחת לה? אמר רב. בעוקם את ראשו. ונוקמיה להדיא.

ומתודה. על חטאת עון חטאת, ועל אשם עון אשם, ועל עולה עון לקט שכחה ופאה ומעשר עני, דברי רבי יוסי הגלילי. רבי עקיבא אומר. אין עולה באה אלא על עשה, ועל לא תעשה שניתק לעשה. במאי קא מיפלגי? אמר רבי ירמיה. בלאו דנבילה קא מיפלגי. רבי עקיבא סבר. לאו מעליא הוא.

עויתי פשעתי וחטאתי, וכן בשעיר המשתלח הוא אומר. והתודה עליו את כל עונות בני ישראל ואת כל פשעיהם לכל חטאתם, וכן במשה הוא אומר. נושא עון ופשע וחטאה, דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים. עונות אלו הזדונות, וכן הוא אומר. הכרת תכרת הנפש ההיא עונה בה.

אמר משה לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם, בשעה שישראל חוטאין לפניך ועושין תשובה עשה להם זדונות כשגגות. אמר רבה בר שמואל אמר רב. הלכה כדברי חכמים. פשיטא. יחיד ורבים הלכה כרבים. מהו דתימא, מסתבר טעמיה דרבי מאיר דקמסייע ליה קרא דמשה, קא משמע לן. ההוא דנחית קמיה דרבה ועבד כרבי מאיר,

אמר ליה. שבקת רבנן ועבדת כרבי מאיר?. אמר ליה. כרבי מאיר סבירא לי, כדכתיב בספר אורייתא דמשה. תנו רבנן. וכפר, בכפרת דברים הכתוב מדבר. אתה אומר בכפרת דברים, או אינו אלא כפרת דמים. הרי אני דן. נאמרה כאן כפרה, ונאמרה להלן כפרה. מה כפרה האמורה בשעיר דברים, אף כפרה האמורה בפר דברים.
מלא קנה זה לגפנים, מלא קנה זה לתאנים. וחרי שמריחים את הארץ. וחוי, אמר רב פפא. שהיו טועמין את הארץ כחויא. רב אחא בר יעקב אמר. חרי שנעשו בני חורין מנכסיהן. אמר רב אסי. ערוגה תוכה ששה חוץ מגבוליה. תניא נמי הכי. ערוגה תוכה ששה. גבוליה בכמה? כדתנן, רבי יהודה אומר.

רוחב כמלא רוחב פרסה. אמר רבי זירא, ואיתימא רבי חנינא בר פפא. מאי טעמא דרבי יהודה דכתיב. והשקית ברגלך כגן הירק מה רגל טפח, אף גבול נמי טפח. אמר רב. ערוגה בחורבה שנינו. והאיכא מקום קרנות. אמרי בי רב משמיה דרב. בממלא את הקרנות. וליזרע מאבראי ולא לימלי מגואי.

אמר רב כהנא אמר רבי יוחנן. הרוצה למלאות כל גינתו ירק עושה ערוגה ששה על ששה ועוגל בה חמשה, וממלא קרנותיה כל מה שירצה. והא איכא דביני וביני. אמרי דבי רבי ינאי. במחריב בין הביניים. רב אשי אמר. אם היו זרועין שתי זורען ערב, ערב זורען שתי. איתיביה רבינא לרב אשי.

עבודת ירק בירק אחר, ששה טפחים. ורואין אותם כטבלא מרובעת. כטבלא הוא דשרי, הא לאו הכי אסור. התם לאקולי בה קולא אחרינא, להתיר ראש תור היוצא הימנה. מתני׳
אבל לא גחלת של עץ. ואי סלקא דעתך סבר לה כרבי שמעון אפילו של עץ נמי. בדבר שאין מתכוין סבר לה כרבי שמעון, במלאכה שאינה צריכה לגופה סבר לה כרבי יהודה.

אמר רבינא. הלכך קוץ ברשות הרבים מוליכו פחות פחות מארבע אמות, ובכרמלית אפילו טובא. אבל נותן כו׳. תנו רבנן. נותן אדם חמין לתוך הצונן, ולא הצונן לתוך החמין, דברי בית שמאי. ובית הלל אומרים. בין חמין לתוך הצונן ובין צונן לתוך החמין מותר.

במה דברים אמורים בכוס, אבל באמבטי חמין לתוך הצונן, ולא צונן לתוך החמין. ורבי שמעון בן מנסיא אוסר. אמר רב נחמן. הלכה כרבי שמעון בן מנסיא. סבר רב יוסף למימר ספל הרי הוא כאמבטי. אמר ליה אביי, תני רבי חייא. ספל אינו כאמבטי. ולמאי דסליק אדעתא מעיקרא דספל הרי הוא כאמבטי,
ולבסוף מברך עליו ברכה אחת מעין שלש. כמעשה קדרה ולא כמעשה קדרה. כמעשה קדרה דמברכין עליו תחלה וסוף, ולא כמעשה קדרה דאילו במעשה קדרה בתחלה בורא מיני מזונות ולבסוף ברכה מעין שלש,

וחייבין על חמוצו כרת, ואדם יוצא בו ידי חובתו בפסח. אבל רבנן לא. ורבנן לא?. והתניא. הכוסס את החטה מברך עליה בורא פרי האדמה. טחנה אפאה ובשלה, בזמן שהפרוסות קיימות בתחלה מברך עליה המוציא לחם מן הארץ, ולבסוף מברך עליה שלש ברכות.

אם אין הפרוסות קיימות בתחלה מברך עליה בורא מיני מזונות, ולבסוף מברך עליה ברכה אחת מעין שלש. הכוסס את האורז מברך עליו בורא פרי האדמה. טחנו אפאו ובשלו, אף על פי שהפרוסות קיימות, בתחלה מברך עליו בורא מיני מזונות, ולבסוף מברך עליו ברכה אחת מעין שלש. מני,

אמר רב יוסף. מנא אמינא לה דתניא. היה עומד ומקריב מנחות בירושלים אומר. ברוך שהחיינו וקימנו והגיענו לזמן הזה. נטלן לאכלן מברך המוציא לחם מן הארץ. ותני עלה. וכולן, פותתן כזית. אמר ליה אביי. אלא מעתה, לתנא דבי רבי ישמעאל דאמר פורכן עד שמחזירן לסלתן,

הכי נמי דלא בעי ברוכי המוציא לחם מן הארץ?. וכי תימא הכי נמי, והתניא. לקט מכולן כזית ואכלן, אם חמץ הוא ענוש כרת, ואם מצה הוא אדם יוצא בו ידי חובתו בפסח. הכא במאי עסקינן בשערסן. אי הכי אימא סיפא, והוא שאכלן בכדי אכילת פרס ואי בשערסן, האי שאכלן,

שאכלו מיבעי ליה? אלא הכא במאי עסקינן בבא מלחם גדול. מאי הוה עלה? אמר רב ששת. האי חביצא, אף על גב דלית ביה פרורין כזית מברך עליו המוציא לחם מן הארץ. אמר רבא. והוא דאיכא עליה תוריתא דנהמא. טרוקנין, חייבין בחלה. וכי אתא רבין אמר רבי יוחנן. טרוקנין פטורין מן החלה.
אמר רבי יוחנן. מוחלפת השיטה. רב שישא בריה דרב אידי אמר לא תיפוך. דרבנן אדרבנן לא קשיא. הכא, כיון דכולי עלמא עבדי מלאכה ואיהו לא עביד מיחזי כיוהרא, אבל התם, כיון דכולי עלמא קרי ואיהו נמי קרי לא מיחזי כיוהרא. דרבן שמעון בן גמליאל אדרבן שמעון בן גמליאל לא קשיא. התם הוא דבעינן כוונה,

גמ׳ מעיקרא תנא מנהגא, ולבסוף תנא איסורא. אמר רבי יוחנן, לא קשיא. הא רבי מאיר, הא רבי יהודה. דתניא, אמר רבי יהודה. ביהודה היו עושין מלאכה בערבי פסחים עד חצות, ובגליל אינן עושין כל עיקר. אמר לו רבי מאיר. מה ראייה יהודה וגליל לכאן? אלא, מקום שנהגו לעשות מלאכה עושין,

מיגמר אין, אתחולי לא. תא שמע. אבל לא יתחיל בתחילה בארבעה עשר אפילו צלצול קטן אפילו שבכה קטנה. מאי אפילו? לאו אפילו הני, דלצורך המועד, מיגמר אין, אתחולי לא?. מכלל דשלא לצורך מיגמר נמי לא גמרינן. לא, לעולם דשלא לצורך מיגמר נמי גמרינן, ומאי אפילו?

אפילו הני נמי, דזוטרי נינהו, דסלקא דעתך אמינא התחלתן זו היא גמר מלאכתן נתחיל בהו נמי לכתחילה, קמשמע לן. תא שמע. רבי מאיר אומר. כל מלאכה שהיא לצורך המועד גומרה בארבעה עשר, אימתי? בזמן שהתחיל בה קודם ארבעה עשר, אבל לא התחיל בה קודם ארבעה עשר לא יתחיל בה בארבעה עשר,

אהדורי מיבעיא?. אמר אביי. סיפא אתאן לחולו של מועד. אמר רב הונא. לא שנו אלא תוך שלשה למרדה דאכתי לא פרח צימרא מינה, ואחר שלשה לישיבתה דפסדא לה ביעי לגמרי. אבל לאחר שלשה למרדה, דפרח לה צימרא מינה, ותוך שלשה לישיבתה, דאכתי לא פסידי ביעי לגמרי לא מהדרינן.

רבי אמי אמר. אפילו תוך שלשה לישיבתה מהדרינן. במאי קמיפלגי? מר סבר. להפסד מרובה חששו, להפסד מועט לא חששו, ומר סבר. להפסד מועט נמי חששו. גורפין מתחת. תנו רבנן. הזבל שבחצר מסלקין אותו לצדדין, שברפת ושבחצר מוציאין אותו לאשפה.

ומשנינן, לא קשיא. כאן בארבעה עשר, כאן בחולו של מועד. ואיבעית אימא, הא והא בחולו של מועד, ולא קשיא. כאן במאמינו, כאן בשאינו מאמינו. והתניא. מביאין כלים מבית האומן, כגון הכד מבית הכדר, והכוס מבית הזגג. אבל לא צמר מבית הצבע, ולא כלים מבית האומן, ואם אין לו מה יאכל נותן לו שכרו ומניחו אצלו.
מברך על היין ועל המאור ועל הבשמים, ואחר כך אומר הבדלה. ואם אין לו אלא כוס אחד, מניחו לאחר המזון ומשלשלן כולן לאחריו.

ומכל מקום קשיא. קא סברי בית שמאי שאני עיולי יומא מאפוקי יומא. עיולי יומא, כמה דמקדמינן ליה עדיף. אפוקי יומא, כמה דמאחרינן ליה עדיף, כי היכי דלא להוי עלן כמשוי. וסברי בית שמאי ברכת המזון טעונה כוס? והא תנן. בא להם יין לאחר המזון,

דנפיש ליה טפי משיעוריה. והא אם אין שם אלא אותו כוס קתני. תרי לא הוי ומחד נפיש. והא תני רבי חייא. בית שמאי אומרים מברך על היין ושותהו ואחר כך מברך ברכת המזון. אלא תרי תנאי, ואליבא דבית שמאי. בית שמאי אומרים וכו׳. תנו רבנן, בית שמאי אומרים.

וליכא למגזר שמא יטמאו המשקין שבידים בכוס. ובית הלל סברי מותר להשתמש בכלי שנטמאו אחוריו במשקין, אמרי ניצוצות לא שכיחי, ואיכא למיחש שמא יטמאו משקין שבידים מחמת הכוס. דבר אחר. תכף לנטילת ידים סעודה. מאי דבר אחר? הכי קאמרי להו בית הלל לבית שמאי.

לדידכו דאמריתו אסור להשתמש בכלי שאחוריו טמאין דגזרינן משום ניצוצות, אפילו הכי הא עדיפא, דתכף לנטילת ידים סעודה. בית שמאי אומרים מקנח וכו׳. תנו רבנן. בית שמאי אומרים. מקנח ידיו במפה ומניחה על השלחן. שאם אתה אומר על הכסת, גזרה שמא יטמאו

ולטמא שלחן לאוכלין שבתוכו. הכא בשלחן שני עסקינן, ואין שני עושה שלישי בחולין אלא על ידי משקין. במאי קמיפלגי? בית שמאי סברי אסור להשתמש בשלחן שני, גזרה משום אוכלי תרומה. ובית הלל סברי מותר להשתמש בשלחן שני, אוכלי תרומה זריזין הם. דבר אחר. אין נטילת ידים לחולין מן התורה. מאי דבר אחר?

הכי קאמרי להו בית הלל לבית שמאי. וכי תימרו מאי שנא גבי אוכלין דחיישינן ומאי שנא גבי ידים דלא חיישינן? אפילו הכי הא עדיפא, דאין נטילת ידים לחולין מן התורה. מוטב שיטמאו ידים דלית להו עיקר מדאורייתא, ואל יטמאו אוכלים דאית להו עיקר מדאורייתא. בית שמאי אומרים מכבדין וכו׳.

שאם אתה אומר נוטלין לידים תחלה, נמצא אתה מפסיד את האוכלין. אבל נטילת ידים לבית שמאי תחלה לא סבירא להו. מאי טעמא? משום פירורין. ובית הלל אומרים. אם שמש תלמיד חכם הוא, נוטל פירורין שיש בהם כזית, ומניח פירורין שאין בהן כזית. מסייע ליה לרבי יוחנן. דאמר רבי יוחנן. פירורין שאין בהם כזית מותר לאבדן ביד.

שבית שמאי אומרים על המאור ואחר כך בשמים, ובית הלל אומרים בשמים ואחר כך מאור. ואמר רבי יוחנן נהגו העם כבית הלל אליבא דרבי יהודה. בית שמאי אומרים שברא כו׳. אמר רבא. בברא כולי עלמא לא פליגי דברא משמע. כי פליגי בבורא, בית שמאי סברי בורא דעתיד למברא,

ובית הלל סברי בורא נמי דברא משמע. מתיב רב יוסף. יוצר אור ובורא חשך, יוצר הרים ובורא רוח, בורא השמים ונוטיהם. אלא אמר רב יוסף. בברא ובורא כולי עלמא לא פליגי דברא משמע, כי פליגי במאור ומאורי. דבית שמאי סברי חדא נהורא איכא בנורא, ובית הלל סברי