portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
גמ׳ רבה רמי, תנן. כל הנאכל בשור הגדול יאכל בגדי הרך, ושאינו נאכל לא. אימא סיפא. ראשי כנפים והסחוסים. והא הני לא מתאכלי בשור הגדול.

כל הנאכל בשור הגדול בשלקא יאכל בגדי הרך בצלי, ומה הן. ראשי כנפים והסחוסים, וגידין הרכין נידונין כבשר. איתמר. גידין שסופן להקשות, רבי יוחנן אמר. נמנין עליהן בפסח, ריש לקיש אמר. אין נמנין עליהן בפסח. רבי יוחנן אמר נמנין עליהן בתר השתא אזלינן. ריש לקיש אמר אין נמנין עליהן בתר בסוף אזלינן.

ומה הן ראשי כנפים והסחוסים. הני אין, אבל גידין שסופן להקשות לא. אמר ליה. תנא הני והוא הדין להנך. הני מאי טעמא דהא מתאכלי בשור הגדול בשלקא, הנך נמי מתאכלי בשור הגדול בשלקא. אמר ליה רבי ירמיה לרבי אבין. כי אזלת לקמיה דרבי אבהו, רמי ליה.

הא הדר ביה רבי יוחנן לגבי דריש לקיש, ואמר ליה. אל תקניטני, שבלשון יחיד אני שונה אותה. מתני׳ השובר את העצם בפסח הטהור הרי זה לוקה ארבעים. אבל המותיר בטהור והשובר בטמא אינו לוקה את הארבעים. גמ׳ בשלמא מותיר בטהור דתניא. לא תותירו ממנו עד בקר והנתר ממנו עד בקר וגו׳,

כל הראוי לאכילה יש בו משום שבירת עצם, ושאין ראוי לאכילה אין בו משום שבירת עצם. מאי בינייהו? אמר רבי ירמיה. פסח הבא בטומאה איכא בינייהו. למאן דאמר כשר האי פסול. למאן דאמר ראוי לאכילה האי נמי ראוי לאכילה הוא. רב יוסף אמר.

השתא מיהת הא פסול הוא. אלא, שבירת העצם מבעוד יום איכא בינייהו. למאן דאמר כשר הא כשר הוא, למאן דאמר ראוי לאכילה השתא לאו בר אכילה הוא, מיתיבי, רבי אומר. נמנין על מוח שבראש ואין נמנין על מוח שבקולית. על מוח שבראש מאי טעמא הואיל ויכול לגוררו ולהוציאו.

ואי סלקא דעתך שבירת העצם מבעוד יום שפיר דמי קולית נמי, נתבריה מבעוד יום, ונפקוה למוח דידיה, ונמנו עליה. אמר לך אביי. ולטעמיך, משחשיכה נמי. נייתי גומרתא וניחות עליה ונקלה, ונפקה למוח דידיה, ונימני עליה. דהא תניא. אבל השורף בעצמות והמחתך בגידין אין בו משום שבירת העצם.

דהאי אבר הא פסול הוא. אלא, שבירת העצם בנא איכא בינייהו. מאן דאמר כשר הא כשר הוא, ומאן דאמר ראוי לאכילה השתא אינו ראוי לאכילה. רב נחמן בר יצחק אמר. כל כי האי גוונא יש בו משום שבירת העצם, מאי טעמא דהא חזי לאכילה, דמטוי ליה ואכיל ליה. אלא, שבירת האליה איכא בינייהו. למאן דאמר כשר הא כשר הוא,
יום טוב שני לגבי מת כחול שויוה רבנן, אפילו למיגז ליה גלימא, ולמיגז ליה אסא. אמר רבינא. והאידנא דאיכא חברי חיישינן. רבינא הוה יתיב קמיה דרב (אסי) בשני ימים טובים של ראש השנה, חזייה דהוה עציב, אמר ליה. אמאי עציב מר? אמר ליה. דלא אותיבי עירובי תבשילין. אמר ליה. ולותיב מר האידנא? מי לא אמר רבא.

אמר רבה ואיתימא רב יוסף. מאי טעמא שתיק רב? לימא להו. הואיל ומוכן אגב אמו לכלבים. אמר ליה אביי. השתא מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים, דתנן. מחתכין את הדלועין לפני הבהמה, ואת הנבלה לפני הכלבים. רבי יהודה אומר. אם לא היתה נבלה מערב שבת אסורה,

לפי שאינה מן המוכן. מוכן לכלבים הוי מוכן לאדם?. אמר ליה. אין, מוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים, דמאי דחזי ליה לאיניש לא שדי ליה לכלבים. מוכן לכלבים הוי מוכן לאדם, דדעתיה דאיניש אכל מידי דחזי ליה. תניא כותיה דרב, תניא כותיה דשמואל ואיתימא רבי יוחנן. תניא כותיה דרב. עגל שנולד ביום טוב מותר,

אלא. עם יציאתה, נגמרה ומגדלת אפרוחים, במעי אמה אינה מגדלת אפרוחים. למאי נפקא מינה? למקח
אימא. אף משום צובע. אמר רב. מילתא דאמרי, אימא בה מילתא, דלא ליתו דרי בתראי וליחכו עלי. צובע במאי ניחא ליה ניחא דליתווס בית השחיטה דמא, כי היכי דליחזוה אינשי וליתו ליזבנו מיניה. והמולחו והמעבדו. היינו מולח והיינו מעבד.

המגרר ראשי כלונסות בשבת חייב משום מחתך, הממרח רטיה בשבת חייב משום ממחק, והמסתת את האבן בשבת חייב משום מכה בפטיש. אמר רבי שמעון בן קיסמא אמר רבי שמעון בן לקיש. הצר צורה בכלי והמנפח בכלי זכוכית חייב משום מכה בפטיש.

הבונה, והסותר, המכבה, והמבעיר, והמכה בפטיש. רבה ורבי זירא דאמרי תרוייהו. כל מידי דאית ביה גמר מלאכה חייב משום מכה בפטיש. אלו אבות מלאכות. אלו לאפוקי מדרבי אליעזר, דמחייב על תולדה במקום אב. חסר אחת לאפוקי מדרבי יהודה, דתניא. רבי יהודה מוסיף את השובט והמדקדק. אמרו לו.

רב פפא אמר. לאפוקי דם נדה. מר עוקבא אמר. לאפוקי עצי אשרה. מאן דאמר דם נדה, כל שכן עצי אשרה. מאן דאמר עצי אשרה, אבל דם נדה מצנע ליה לשונרא. ואידך? כיון דחלשא לא מצנע ליה. אמר רבי יוסי בר חנינא האי דלא כרבי שמעון, דאי כרבי שמעון, האמר. לא אמרו כל השיעורין הללו
שלשה. רבינא איקלע לסורא דפרת, אמר ליה רב חביבא לרבינא. הלכתא מאי? אמר ליה. אפילו יום אחד, ואפילו שעה אחת. יתיב רבי חייא בר אבא ורבי אמי ורבי יצחק נפחא אקילעא דרבי יצחק בן אלעזר, נפק מילתא מבינייהו. מנין לאבילות שבעה דכתיב. והפכתי חגיכם לאבל, מה חג שבעה אף אבילות שבעה. ואימא עצרת, דחד יומא.

דברי רבי עקיבא. וחכמים אומרים. אחת שמועה קרובה ואחת שמועה רחוקה נוהגת שבעה ושלשים. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. כל מקום שאתה מוצא יחיד מקיל ורבים מחמירין הלכה כרבים. חוץ מזו, שאף על פי שרבי עקיבא מקיל וחכמים מחמירין הלכה כרבי עקיבא. דאמר שמואל. הלכה כדברי המקיל באבל.
הא פחות ממיל חוזר. מתני׳ הקורא את שמע ולא השמיע לאזנו יצא. רבי יוסי אומר. לא יצא. קרא ולא דקדק באותיותיה, רבי יוסי אומר. יצא. רבי יהודה אומר. לא יצא. הקורא למפרע לא יצא. קרא וטעה יחזור למקום שטעה. גמ׳ מאי טעמא דרבי יוסי? משום דכתיב שמע השמע לאזנך מה שאתה מוציא מפיך.

אלא מאי, רבי יהודה. ודיעבד אין, לכתחלה לא. אלא הא דתני רבי יהודה בריה דרבי שמעון בן פזי. חרש המדבר ואינו שומע תורם לכתחלה, מני? לא רבי יהודה ולא רבי יוסי. אי רבי יהודה הא אמר דיעבד אין, לכתחלה לא. אי רבי יוסי הא אמר דיעבד נמי לא? אלא, לעולם רבי יהודה, ואפילו לכתחלה נמי.

לא יצא. ממאי דרבי יוסי היא ודיעבד נמי לא, דילמא רבי יהודה היא, ולכתחלה הוא דלא, הא דיעבד שפיר דמי. לא סלקא דעתך, דקתני, חרש דומיא דשוטה וקטן. מה שוטה וקטן דיעבד נמי לא אף חרש דיעבד נמי לא. ודילמא הא כדאיתא והא כדאיתא. ומי מצית לאוקמה כרבי יהודה?

ואי רבי יוסי, הא אמר אפילו דיעבד נמי לא. לעולם רבי יהודה היא, ואפילו לכתחלה נמי. ולא קשיא הא דידיה, הא דרביה. דתניא, אמר רבי יהודה משום רבי אלעזר בן עזריה. הקורא את שמע צריך שישמיע לאזנו, שנאמר. שמע ישראל. אמר לו רבי מאיר. הרי הוא אומר. אשר אנכי מצוך היום על לבבך, אחר כונת הלב הן הן הדברים.

וכתבתם אפילו צואות נמי. אטו טעמיה דרבי יהודה משום דכתיב וכתב? טעמיה דרבי יהודה משום דכתיב אלות. אלות אין, צואות לא. אצטריך, סלקא דעתך אמינא נילף כתיבה כתיבה מהתם. מה התם אלות אין, צואות לא. אף הכא נמי צואות לא. כתב רחמנא וכתבתם אפילו צואות.

תני רב עובדיה קמיה דרבא. ולמדתם שיהא למודך תם שיתן ריוח בין הדבקים. עני רבא בתריה. כגון על לבבך, על לבבכם, בכל לבבך, בכל לבבכם, עשב בשדך, ואבדתם מהרה, הכנף פתיל, אתכם מארץ. אמר רבי חמא ברבי חנינא.
ושעירי עבודה זרה. ודילמא דפר ושעיר של יום הכפורים נינהו? דחזנהו דעבידי שלא כסדרן. נתערבו לו דמים בדמים, אמר רבא. נותן אחת למעלה ושבע למטה, ועולה לו לכאן ולכאן. אמרוה קמיה דרבי ירמיה, אמר. בבלאי טפשאי, משום דדיירי בארעא דחשוכא אמרי שמעתא דמחשכן.

אמר רב פפא. אפילו למאן דאמר כוס אחד עושה חבירו שירים הני מילי היכא דאי בעי למיתב מצי יהיב. אבל האי, דאי בעי למיתב לא מצי יהיב לא. אמר ליה רב הונא בריה דרב יהושע לרב פפא. אדרבה. אפילו למאן דאמר כוס אחד עושה חבירו דחוי הני מילי, דדחייה בידים, אבל היכא דלא דחייה בידים לא. דתניא,

למעלה הוא אומר. ואת דמו ישפוך, ולמטה הוא אומר. ואת כל דמה ישפוך. מניין לחטאת שקבל דמה בארבע כוסות ונתן מזה אחת ומזה אחת, שכולן נשפכין ליסוד תלמוד לומר. ואת כל דמה ישפוך. יכול אפילו נתן ארבע מתנות מאחת מהן תלמוד לומר. ואת דמו ישפוך ההוא נשפך ליסוד, והן נשפכין לאמה.
אמר ליה. לדידי, כיון דאנינא דעתאי כמי שתסרח המקפה דמי לי. תנו רבנן. היה אוכל בסוכה וירדו גשמים וירד אין מטריחין אותו לעלות עד שיגמור סעודתו. היה ישן תחת הסוכה וירדו גשמים וירד אין מטריחין אותו לעלות עד שיאור. איבעיא להו. עד שיעור או עד שיאור? תא שמע. עד שיאור ויעלה עמוד השחר.

כעס עליהם ואמר לעבדו. טול פנס מפניהם והושיבם בחושך. תניא רבי מאיר אומר. כל זמן שמאורות לוקין סימן רע לשונאיהם של ישראל, מפני שמלומדין במכותיהן. משל לסופר שבא לבית הספר ורצועה בידו, מי דואג מי שרגיל ללקות בכל יום ויום הוא דואג. תנו רבנן.

ציני הר הברזל כשירות. לולב שיש בו שלשה טפחים כדי לנענע בו כשר. גמ׳ קא פסיק ותני, לא שנא ביום טוב ראשון, ולא שנא ביום טוב שני. בשלמא יבש הדר בעינן, וליכא. אלא גזול, בשלמא יום טוב ראשון, דכתיב. לכם משלכם. אלא ביום טוב שני אמאי לא? אמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחי.
אבל הכא, דודאי דחזינא דשקל מי יימר דאכלתיה? הוי ספק וודאי, ואין ספק מוציא מידי ודאי. ואין ספק מוציא מידי ודאי?. והא תניא. חבר שמת והניח מגורה מליאה פירות, ואפילו הן בני יומן הרי הן בחזקת מתוקנין. והא הכא, דודאי טבילי הני פירי, וספק מעושרין וספק לא מעושרין, וקאתי ספק ומוציא מידי ודאי.

התם ודאי וודאי הוא, דודאי מעשרי, כדרבי חנינא חוזאה. דאמר רבי חנינא חוזאה. חזקה על חבר שאין מוציא מתחת ידו דבר שאינו מתוקן. ואי בעית אימא. ספק וספק הוא, דילמא מעקרא אימור דלא טבילי, כרבי אושעיא. דאמר רבי אושעיא. מערים אדם על תבואתו, ומכניסה במוץ שלה,
אבל ענביו ירוקות מיני דהדס הוא, וכשר. אמר רב פפא. אדומות כשחורות דמיין, דאמר רבי חנינא. האי דם שחור אדום הוא, אלא שלקה. אם מיעטן כשר. דמעטינהו אימת? אילימא מקמיה דלאגדיה פשיטא. אלא לבתר דלאגדיה דחוי מעיקרא הוא. תפשוט מינה. דחוי מעיקרא לא הוי דחוי. לעולם בתר דאגדיה, וקסבר. אגד הזמנה בעלמא הוא,
דתנן. חולין שנעשו על טהרת הקודש הרי הן כחולין, רבי אלעזר ברבי צדוק אומר. הרי הן כתרומה. אלא מסיפא. יוסי בן יועזר היה חסיד שבכהונה, והיתה מטפחתו מדרס לקודש. יוחנן בן גודגדא היה אוכל על טהרת הקודש כל ימיו, והיתה מטפחתו מדרס לחטאת. לחטאת אין, לקודש לא. אלמא קסבר. חולין שנעשו על טהרת קודש כקודש דמו.

אמר רבי ישמעאל. כמה גדולים דברי חכמים, שהיו אומרים. בלבו לשומרו טהור, אין בלבו לשומרו טמא. שוב מעשה באשה אחת שבאת לפני רבי ישמעאל, אמרה לו. רבי, מפה זו ארגתיה בטהרה, ולא היה בלבי לשומרה. ומתוך בדיקות שהיה רבי ישמעאל בודקה, אמרה לו. רבי, נימא נפסקה לי וקשרתיה בפה. אמר רבי ישמעאל.

אמר רבי יוחנן. חזקה, אין אדם משמר מה שביד חברו. ולא? והתניא. הרי שהיו חמריו ופועליו טעונין טהרות, אף על פי שהפליג מהן יותר ממיל טהרותיו טהורות. ואם אמר להם. לכו ואני אבוא אחריכם, כיון שנתעלמו עיניו מהן טהרותיו טמאות. מאי שנא רישא ומאי שנא סיפא?

מבתרומה, שמטבילין כלים בתוך כלים לתרומה, אבל לא לקדש. אחוריים ותוך ובית הצביטה בתרומה, אבל לא בקדש. הנושא את המדרס, נושא את התרומה, אבל לא את הקדש. בגדי אוכלי תרומה, מדרס לקדש. לא כמדת הקדש מדת התרומה. שבקדש. מתיר ומנגב ומטביל, ואחר כך קושר. ובתרומה. קושר, ואחר כך מטביל. כלים הנגמרים
לומר. וכל הארץ באו מצרימה. וכשעלו ישראל ממצרים העלוהו עמהן, שנאמר. וינצלו את מצרים, רב אסי אמר. עשאוה כמצודה זו שאין בה דגן, רבי שמעון אמר. כמצולה שאין בה דגים. והיה מונח עד רחבעם. בא שישק מלך מצרים ונטלו מרחבעם, שנאמר.

באו בני עמון ונטלום מהדרימון בן טברימון. בא יהושפט ונטלו מבני עמון והיה מונח עד אחז. בא סנחריב ונטלו מאחז. בא חזקיה ונטלו מסנחריב והיה מונח עד צדקיה. באו כשדיים ונטלוהו מצדקיה. באו פרסיים ונטלוהו מכשדיים. באו יוונים ונטלוהו מפרסיים. באו רומיים ונטלוהו מיד יוונים, ועדיין מונח ברומי. אמר רבי חמא (בר) חנינא.

אנא ה׳ הצליחה נא אמר דוד. ברוך הבא בשם ה׳ אמר ישי. ברכנוכם מבית ה׳ אמר שמואל. אל ה׳ ויאר לנו אמרו כולן. אסרו חג בעבותים אמר שמואל. אלי אתה ואודך אמר דוד. אלהי ארוממך אמרו כולן. תנן התם. מקום שנהגו לכפול יכפול,

רבי אלעזר בן פרטא מוסיף בה דברים. מאי מוסיף? אמר אביי. מוסיף לכפול מאודך למטה. דרש רב עוירא, זימנין אמר ליה משמיה דרב אמי וזימנין אמר ליה משמיה דרב אסי.

שעתידה תורה לאוסרן עלי. אומר לו למשה. טול וברך. אומר להם. איני מברך, שלא זכיתי ליכנס לארץ ישראל, לא בחיי ולא במותי. אומר לו ליהושע. טול וברך, אומר להן. איני מברך, שלא זכיתי לבן, דכתיב. יהושע בן נון, נון בנו יהושע בנו. אומר לו לדוד. טול וברך. אומר להן. אני אברך, ולי נאה לברך, שנאמר. כוס ישועות אשא ובשם ה׳ אקרא.

מתני׳ אין מפטירין אחר הפסח אפיקומן. גמ׳ מאי אפיקומן? אמר רב. שלא יעקרו מחבורה לחבורה. ושמואל אמר. כגון אורדילאי לי וגוזלייא לאבא. ורב חנינא בר שילא ורבי יוחנן (אמר) אמרו. כגון תמרים קליות ואגוזים. תניא כוותיה דרבי יוחנן. אין מפטירין אחר הפסח כגון תמרים קליות ואגוזים.
לימא קסברי אחרים אינה לשחיטה אלא בסוף, וכדרבא. דאמר רבא. עדיין היא מחלוקת. הילכך. הקדים מולין לערלים מולין חיילי, ערלים לא חיילי. הקדים ערלים למולין ערלים חיילי, מולין לא חיילי. אמר רבה. לא, לעולם קסברי אחרים ישנה לשחיטה מתחלה ועד סוף,

והכא במאי עסקינן כגון שגמר בלבו לתרווייהו, בין למולין בין לערלים, והוציא בפיו לערלים, ולא הספיק לומר למולין עד שנגמרה שחיטה בערלים. ובהא פליגי, דרבי מאיר סבר. לא בעינן פיו ולבו שוים. ורבנן סברי בעינן פיו ולבו שוים. וקסבר רבי מאיר לא בעינן פיו ולבו שוין?

ורמינהו. המתכוין לומר תרומה, ואמר מעשר. מעשר, ואמר תרומה. או. שאיני נכנס לבית זה, ואמר לזה. שאיני נהנה לזה, ואמר לזה לא אמר כלום עד שיהו פיו ולבו שוין. אלא אמר אביי. רישא, דאמר סימן ראשון למולין, וסימן שני אף לערלים דבסימן שני נמי פתיכי ביה מולין.

הפסח בארבעה עשר לשמו חייב, ושלא לשמו פטור. ושאר כל הזבחים, בין לשמן ובין שלא לשמן פטור. ובמועד, לשמו פטור. שלא לשמו חייב. ושאר כל הזבחים, בין לשמן בין שלא לשמן חייב. חוץ מן החטאת ששחטו שלא לשמה.

דלא בעינן על בסמוך משום דאיסור הוא, וכל היכא דאיתיה איתיה. אבל לענין מקדש לחם לא קדיש אלא בפנים, אימא מודה ליה לרבי שמעון בן לקיש דבעינן על בסמוך, דאי איתיה גואי קדיש, אי לא לא קדיש, מידי דהוה אכלי שרת. צריכא.

ואי אשמעינן לענין מקדש לחם, הוה אמינא. בהך קאמר רבי שמעון בן לקיש דבעינן על בסמוך, דאי איתיה גואי קדיש, אי לא לא קדיש, אבל לענין חמץ מודה ליה לרבי יוחנן דלא בעינן על בסמוך, דאיסורא הוא, וכל היכא דאיתיה איתיה, צריכא. בעא מיניה רב אושעיא מרבי אמי.

אין לו לשוחט, ויש לו לאחד מבני חבורה מהו? אמר ליה. מי כתיב לא תשחט על חמצך? לא תשחט על חמץ כתיב. אמר ליה. אי הכי, אפילו לאחד בסוף העולם נמי? אמר ליה. אמר קרא לא תשחט ... ולא ילין לא תשחט על חמץ הנך דקיימי עליה משום לא ילין. אמר רב פפא.

דקתני. לא אמרו אלא בפסח בלבד, והדר תני. אחד השוחט ואחד הזורק ואחד המולק ואחד המזה. אלא. הא והא רבי שמעון. מליקה אמליקה לא קשיא. כאן בארבעה עשר, כאן בחולו של מועד. ואידי ואידי רבי שמעון היא. הקטרה אהקטרה נמי לא קשיא תנאי
שנאמר.

וכיון שבאת עבודה באתה תודה, שנאמר. זובח תודה יכבדנני. ומה ראו לומר ברכת כהנים אחר הודאה? דכתיב. וישא אהרן את ידיו אל העם ויברכם וירד מעשות החטאת והעולה והשלמים. אימא, קודם עבודה? לא סלקא דעתך, דכתיב. וירד מעשות החטאת וגו׳.

מי כתיב לעשות, מעשות כתיב. ולימרה אחר העבודה. לא סלקא דעתך, דכתיב. זובח תודה. מאי חזית דסמכת אהאי, סמוך אהאי. מסתברא עבודה והודאה חדא מילתא היא. ומה ראו לומר שים שלום אחר ברכת כהנים? דכתיב. ושמו את שמי על בני ישראל ואני אברכם, ברכה דהקדוש ברוך הוא שלום, שנאמר. ה׳ יברך את עמו בשלום.

מיתיבי. קראה גיפטית, עברית, עילמית, מדית, יוונית לא יצא. הא לא דמיא אלא להא. גיפטית לגיפטים, עברית לעברים, עילמית לעילמים, יוונית ליוונים יצא. אי הכי, רב ושמואל אמאי מוקמי לה למתניתין בלעז יוונית? לוקמוה בכל לעז. אלא, מתניתין כברייתא. וכי איתמר דרב ושמואל, בעלמא איתמר.

רב ושמואל דאמרי תרוייהו. לעז יווני לכל כשר. והא קתני. יוונית ליוונים ליוונים אין, לכולי עלמא לא. אינהו דאמור כרבן שמעון בן גמליאל. דתנן, רבן שמעון בן גמליאל אומר. אף ספרים לא התירו שיכתבו אלא יוונית. ולימרו. הלכה כרבן שמעון בן גמליאל? אי אמרי הלכה כרבן שמעון בן גמליאל, הוה אמינא הני מילי שאר ספרים,

וכו׳. לא הוו ידעי רבנן מאי סירוגין, שמעוה לאמתא דבי רבי דקאמרה להו לרבנן דהוו עיילי פסקי פסקי לבי רבי. עד מתי אתם נכנסין סירוגין סירוגין? לא הוו ידעי רבנן מאי חלוגלוגות. שמעוה לאמתא דבי רבי דאמרה ליה לההוא גברא דהוה קא מבדר פרפחיני. עד מתי אתה מפזר חלוגלוגך? לא הוו ידעי רבנן מאי סלסלה ותרוממך.

בפומבדיתא מתנו הכי. אמר רב כהנא אמר רב. הלכה כרבי מונא. ושמואל אמר. אין הלכה כרבי מונא. רב ביבי מתני איפכא, רב אמר. אין הלכה כרבי מונא, ושמואל אמר. הלכה כרבי מונא. אמר רב יוסף. נקוט דרב ביבי בידך, דשמואל הוא דחייש ליחידאה. דתנן. שומרת יבם שקידש אחיו את אחותה, משום רבי יהודה בן בתירה אמרו, אומרים לו.
לכי תיכול עלה כורא דמילחא. התם, לא איתעבידא מחשבתו. הכא, איתעבידא מחשבתו. גופא. בעי רב ביבי בר אביי. הדביק פת בתנור התירו לו לרדותה קודם שיבוא לידי חיוב חטאת, או לא התירו? אמר ליה רב אחא בר אביי לרבינא. היכי דמי? אילימא בשוגג ולא אידכר ליה, למאן התירו? ואלא לאו דאיהדר ואידכר, מי מחייב?.

והתנן. כל חייבי חטאות אינן חייבין עד שתהא תחלתן שגגה וסופן שגגה. אלא במזיד. קודם שיבא לידי איסור סקילה מיבעי ליה. אמר רב שילא. לעולם בשוגג, ולמאן התירו לאחרים. מתקיף לה רב ששת. וכי אומרים לו לאדם חטא כדי שיזכה חבירך?. אלא אמר רב אשי. לעולם במזיד. ואימא. קודם שיבא לידי איסור סקילה.
יכול יהו כל הכלים מטמאין מאויר כלי חרס תלמוד לומר. כל אשר בתוכו יטמא, וסמיך ליה. מכל האכל. אוכל מטמא מאויר כלי חרס, ואין כל הכלים מטמאין מאויר כלי חרס. רב חסדא רמי פיסחא אפיסחא ומשני. מי אמר רבי יהושע שתיהן כאחת? ורמינהו, אמר רבי יוסי. אין הנדון דומה לראיה,

רבי יהושע אומר. אם היתה מונחת במקום המוצנע יניחנה במקום התורפה, ואם היתה מכוסה יגלנה. גרמא אין, בידים לא. ומשני. הא רבי שמעון אליבא דרבי יהושע, הא רבי יוסי אליבא דרבי יהושע. רבי אלעזר רמי תרומה אתרומה, ומשני. מי אמר רבי יהושע גרמא אין, בידים לא?
לאוכליו ושלא לאוכליו למנויו ושלא למנויו, למולים ולערלים, לטמאים ולטהורים כשר. שחטו קודם חצות פסול, משום שנאמר בין הערבים. שחטו קודם לתמיד כשר, ובלבד שיהא אחר ממרס בדמו עד שיזרק התמיד. ואם נזרק כשר. גמ׳ תנו רבנן. כיצד שלא לאוכליו? לשום חולה או לשום זקן.

דנין דבר שאינו נוהג בכל הזבחים מדבר שאינו נוהג בכל הזבחים, ואל יוכיח זמן שנוהג בכל הזבחים. או כלך לדרך זו. דנין דבר שלא הותר מכללו מדבר שלא הותר מכללו, ואל תוכיח טומאה שהותרה מכללה. תלמוד לומר זאת. מאי זאת? אילימא דכולה ערלה פסלה, מקצתה לא פסלה, האי מוכל ערל נפקא.

אלא לאו הכי קתני. תלמוד לומר וכל ערל כולה ערלה פסלה, מקצתה לא פסלה. וכי תימא הוא הדין לזריקה, דכולה ערלה מיהא פסלה תלמוד לומר זאת. בשחיטה הוא דכולה ערלה מיהא פסלה, אבל זריקה אפילו כולה ערלה נמי לא פסלה. וכי תימא מאי קולא דזריקה? דאין מחשבת אוכלין בזריקה. ורב חסדא,

אדרבה לאידך גיסא. תלמוד לומר וכל ערל כולה ערלה פסלה, מקצתה לא פסלה. אבל זריקה אפילו מקצתה נמי פסלה. וכי תימא הוא הדין לזריקה, דעד דאיכא כולה ערלה לא פסלה, תלמוד לומר זאת. שחיטה הוא דמקצתה לא פסלה, אבל זריקה אפילו מקצתה פסלה. וכי תימא ומאי חומריה דזריקה?
דברי רבי מאיר. וחכמים אומרים. לא תצא, ואם יצאה פטורה. רבי אליעזר אומר. יוצאה אשה בעיר של זהב לכתחילה. אמר ליה אביי. מי סברת רבי אליעזר אדרבי מאיר קאי, דאמר חייבת חטאת? אדרבנן קאי, דאמרי פטור אבל אסור, ואמר להו איהו מותר לכתחילה. משום מאי מתרינן ביה? רבה אמר. משום בורר.
למימרא דכי מפקי אינהו והדר מפיק איהו לא אסר?. והתנן מי שנתן רשותו והוציא, בין בשוגג בין במזיד אוסר, דברי רבי מאיר. אמר רב יוסף. אימא אינו אוסר. אביי אמר, לא קשיא. כאן שהחזיקו בני מבוי במבוי, כאן שלא החזיקו בני מבוי במבוי. והתניא. עד שלא נתן רשותו,

כאן במומר לחלל שבתות בפרהסיא. כמאן אזלא הא דתניא. מומר וגילוי פנים הרי זה אינו מבטל רשות. גילוי פנים מומר הוי? אלא. מומר בגילוי פנים אינו יכול לבטל רשות, כמאן כרבי יהודה. ההוא דנפק בחומרתא דמדושא. כיון דחזייה לרבי יהודה נשיאה, כסייה. אמר. כגון זה מבטל רשות לרבי יהודה.

מן הבהמה להביא בני אדם הדומין לבהמה. מכאן אמרו. מקבלין קרבנות מפושעי ישראל, כדי שיחזרו בתשובה. חוץ מן המומר, והמנסך יין, והמחלל שבתות בפרהסיא. הא גופא קשיא. אמרת מכם ולא כולכם, להוציא את המומר. והדר תני. מקבלין קרבנות מפושעי ישראל. הא לא קשיא. רישא במומר לכל התורה כולה,

מתני׳ אנשי חצר ששכח אחד מהן ולא עירב ביתו אסור מלהכניס ומלהוציא לו ולהם, ושלהם מותרין לו ולהם. נתנו לו רשותן הוא מותר, והן אסורין. היו שנים אוסרין זה על זה. שאחד נותן רשות ונוטל רשות, שנים נותנין רשות ואין נוטלין רשות. מאימתי נותנין רשות? בית שמאי אומרים. מבעוד יום. בית הלל אומרים.

ולא ביטל רשות ביתו. וקא סברי רבנן. המבטל רשות חצירו רשות ביתו לא ביטל, דדייר איניש בבית בלא חצר. ושלהן מותר לו ולהן, מאי טעמא? דהוי אורח לגבייהו. נתנו לו רשותן, הוא מותר והן אסורין. ונהוי אינהו לגביה כי אורחין.

אי נותן תנינא, אי נוטל תנינא? סיפא איצטריכא ליה. שנים נותנין רשות. הא נמי פשיטא. מהו דתימא ליגזר דילמא אתי לבטולי להו. קא משמע לן. ואין נוטלין רשות. למה לי? לא צריכא, אף על גב דאמרי ליה. קני על מנת להקנות.
וכיון שרואה מברך מיד. רבי יהודה אומר, סודרן על הכוס. ואמר רבי יוחנן. הלכה כרבי יהודה. לא קשיא. כאן באור ששבת,

כאן באור היוצא מן העצים ומן האבנים. תני חדא. אור היוצא מן העצים ומן האבנים מברכין עליו, ותני חדא. אין מברכין עליו. לא קשיא. כאן במוצאי שבת, כאן במוצאי יום הכפורים. רבי מפזרן. רבי חייא מכנסן. אמר רבי יצחק בר אבדימי. אף על פי שרבי מפזרן חוזר וסודרן על הכוס, כדי להוציא בניו ובני ביתו.

אפשר יעשנה בדפוס ויקבענה כיון. הא לאי בריה בידי אדם היא. לא קשיא. הא באור דידן, הא באור דגיהנם. אור דידן במוצאי שבת, אור דגיהנם בערב שבת. ואור דגיהנם בערב שבת איברי? והא תניא. שבעה דברים נבראו קודם שנברא העולם, ואלו הן. תורה, ותשובה, וגן עדן, וגיהנם, וכסא הכבוד, ובית המקדש,

אלא. חללה קודם שנברא העולם, ואור דידיה בשני בשבת. ואור דידן במחשבה עלה ליבראות בערב שבת, ולא נברא עד מוצאי שבת. דתניא, רבי יוסי אומר. שני דברים עלו במחשבה ליבראות בערב שבת, ולא נבראו עד מוצאי שבת, ובמוצאי שבת נתן הקדוש ברוך הוא דיעה באדם הראשון מעין דוגמא של מעלה,

הוא ענה אשר מצא את הימם במדבר. דורשי חמורות, היו אומרים. ענה פסול היה, לפיכך הביא פסול לעולם, שנאמר. אלה בני שעיר החרי, וכתיב. אלה בני צבעון ואיה וענה. אלא, מלמד שבא צבעון על אמו והוליד ממנה ענה. ודילמא תרי ענה הוו?. אמר רבא. אמינא מילתא דשבור מלכא לא אמרה,

אלא תשעה באב בלבד. למימרא דסבר שמואל תשעה באב בין השמשות שלו אסור? והאמר שמואל. תשעה באב בין השמשות שלו מותר. וכי תימא קסבר שמואל. כל תענית ציבור בין השמשות שלו מותר, והאנן תנן. אוכלין ושותין מבעוד יום. למעוטי מאי, לאו למעוטי בין השמשות? לא, למעוטי משחשיכה. נימא מסייע ליה. אין בין תשעה באב ליום הכיפורים,

והאמר רבי יוחנן. תשעה באב אינו כתענית ציבור. מאי לאו, לבין השמשות? לא, למלאכה. מלאכה? תנינא. מקום שנהגו לעשות מלאכה בתשעה באב עושין, ובמקום שנהגו שלא לעשות אין עושין. ואפילו רבן שמעון בן גמליאל לא אמר אלא דכי יתיב ולא עביד, לא מיחזי כיוהרא, אבל מיסר לא אסר. אלא. מאי אינו כתענית ציבור לתפילת נעילה. והאמר רבי יוחנן.
אלא בשמחה דברי רבי יוסי הגלילי. רבי עקיבא

כדאמר להו רבי יהושע לבניה. יומא קמא לא תלושו לי בחלבא, מכאן ואילך לושו לי בחלבא. והתניא. אין לשין את העיסה בחלב, ואם לש כל הפת אסורה, מפני הרגל עבירה. אלא הכי קאמר. יומא קמא לא תלושו לי בדובשא, מכאן ואילך לושו לי בדובשא.

ואיבעית אימא. לעולם בחלבא, כדאמר רבינא. כעין תורא שרי. הכא נמי כעין תורא. ושוין שאין לשין את העיסה בפושרין. מאי שנא ממנחות, דתנן. כל המנחות נילושות בפושרין, (ומשתמרין) שלא יחמצו. אם אמרו בזריזין, יאמרו בשאין זריזין? אי הכי, מילתת נמי לתית. אלמה אמר רבי זירא אמר רבה בר ירמיה אמר שמואל.

יצאו בכורים שאין נאכלין בכל מושבותיכם אלא בירושלים, דברי רבי יוסי הגלילי. רבי עקיבא אומר. מצה ומרור. מה מרור שאינו בכורים, אף מצה שאינה בכורים. אי. מה מרור שאין במינו בכורים, אף מצה שאין במינה בכורים. אוציא חיטין ושעורין שיש במינן ביכורים. תלמוד לומר. מצות מצות

ריבה. אי מצות מצות ריבה, אפילו ביכורים נמי. הדר ביה רבי עקיבא. דתניא. יכול יצא אדם ידי חובתו בביכורים, תלמוד לומר. בכל מושבתיכם תאכלו מצות מצה הנאכלת בכל מושבות, יצאו ביכורים שאינן נאכלין בכל מושבות אלא בירושלים. יכול שאני מוציא אף מעשר שני, תלמוד לומר. מצות מצות ריבה.

תרומה קרינהו רחמנא. כתרומה. מה תרומה מותרת לאונן אף ביכורים מותר לאונן. ורבי שמעון, נהי דהיקיש לית ליה, שמחה מיהא מיכתב כתיבא בהו. דכתיב. ושמחת בכל הטוב? ההוא לזמן שמחה הוא דאתא, דתנן. מעצרת ועד החג מביא וקורא, מהחג ועד חנוכה מביא ואינו קורא. תנו רבנן. לחם עני פרט לחלוט ולאשישה.

אשישה גרבא דחמרא, דכתיב. דכתיב. ואהבי
לא הותרו פסי ביראות אלא לגבי בהמה בלבד. מאי בהמה בהמת עולי רגלים. אבל אדם מטפס ועולה מטפס ויורד.

ולא ימלא אדם מים ויתן לפני בהמתו, אבל ממלא הוא ושופך לפני בהמה ושותה מאיליה. מתקיף לה רב ענן. אם כן, מה הועילו פסי ביראות? מה הועילו?. למלאות מהן. אלא. מה הועיל ראשה ורובה של פרה? אמר אביי. הכא במאי עסקינן באיבוס העומד ברשות הרבים גבוה עשרה ורוחב ארבעה וראשו נכנס לבין הפסין וכו׳.

בורגנין בבבל לא דשכיחי בידקי, בחוץ לארץ נמי לא דשכיחי גנבי. פסי ביראות בבבל לא דשכיחי מיא. בחוץ לארץ נמי לא דלא שכיחי מתיבתא. אמר ליה רב חסדא למרי בריה דרב הונא בריה דרב ירמיה בר אבא. אמרי אתיתו מברנש לבי כנישתא דדניאל דהוה תלתא פרסי בשבתא, אמאי סמכיתו אבורגנין?

וכי פשטת לה, הויא לה עשרין בעשרין. וכתיב. היא כתובה פנים ואחור, וכי קלפת לה, כמה הויא לה ארבעין בעשרין. וכתיב. מי מדד בשעלו מים ושמים בזרת תכן וגו׳ נמצא כל העולם כולו אחד משלשת אלפים ומאתים בתורה. ואמר רב חסדא, דריש מרי בר מר,

הרבה גזירות גזרתי על עצמי יותר ממה שגזרת עלי, וקיימתים. אמר ליה רב חסדא לההוא מדרבנן דהוה קא מסדר אגדתא קמיה. מי שמיע לך חדשים גם ישנים מהו? אמר ליה. אלו מצות קלות ואלו מצות חמורות. אמר ליה. וכי תורה פעמים פעמים ניתנה? אלא הללו מדברי תורה, והללו מדברי סופרים. דרש רבא, מאי דכתיב.

שדברי תורה יש בהן עשה ולא תעשה. ודברי סופרים כל העובר על דברי סופרים חייב מיתה. שמא תאמר. אם יש בהן ממש, מפני מה לא נכתבו?. אמר קרא. עשות ספרים הרבה אין קץ. ולהג הרבה יגיעת בשר אמר רב פפא בריה דרב אחא בר אדא משמיה דרב אחא בר עולא. מלמד שכל המלעיג על דברי חכמים, נידון בצואה רותחת. מתקיף לה רבא.

והיה רבי יהושע הגרסי משרתו. בכל יום ויום היו מכניסין לו מים במדה. יום אחד מצאו שומר בית האסורין, אמר לו. היום מימך מרובין, שמא לחתור בית האסורין אתה צריך? שפך חציין ונתן לו חציין. כשבא אצל רבי עקיבא, אמר לו. יהושע, אין אתה יודע שזקן אני וחיי תלויין בחייך? סח לו כל אותו המאורע.

נצא השדה בא ואראך תלמידי חכמים, שעוסקין בתורה מתוך הדחק. נלינה בכפרים אל תקרי בכפרים אלא בכופרים. בא ואראך אותם שהשפעת להן טובה והן כפרו בך. נשכימה לכרמים אלו בתי כנסיות ובתי מדרשות. נראה אם פרחה הגפן אלו בעלי מקרא. פתח הסמדר אלו בעלי משנה.

מאי דכתיב. ויותר שהיה קהלת חכם עוד לימד דעת את העם ואיזן וחקר תיקן משלים הרבה. לימד דעת את העם דאגמריה בסימני טעמים, ואסברה במאי דדמי ליה. ואיזן וחקר תיקן משלים