portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
והא מקמי דליסמכוהו, והא לבתר דליסמכוהו. תנא. בטל וברוחות, לא חייבו חכמים להזכיר. ואם בא להזכיר מזכיר. מאי טעמא? אמר רבי חנינא. לפי שאין נעצרין. וטל מנלן דלא מיעצר דכתיב.

אפילו טל ברכה נמי לא אתי. וליהדריה לטל דברכה? משום דלא מינכרא מילתא. אלא רוחות מנא לן דלא מיעצרי? אמר רבי יהושע בן לוי, דאמר קרא. כי כארבע רוחות השמים פרשתי אתכם נאם ה׳. מאי קאמר להו? אילימא הכי קאמר להו הקדוש ברוך הוא לישראל. דבדרתינכו בארבע רוחי דעלמא, אי הכי כארבע?

ואי בעית אימא. הא דמעלה אבק, הא דלא מעלה אבק. ואמר רב יהודה. זיקא דבתר מיטרא כמיטרא. עיבא דבתר מיטרא כמיטרא. שימשא דבתר מיטרא כתרי מטרי. למעוטי מאי? למעוטי גילהי דליליא, ושמשא דביני קרחי.
מתני׳ אין בין זב הרואה שתי ראיות לרואה שלש אלא קרבן. גמ׳ הא לענין משכב ומושב וספירת שבעה זה וזה שוין. מנהני מילי? דתנו רבנן. רבי סימאי אומר. מנה הכתוב שתים, וקראו טמא. שלש, וקראו טמא. הא כיצד? שתים לטומאה ושלש לקרבן. ואימר. שתים לטומאה ולא לקרבן,

וכי יטהר הזב מזובו מאי דרשת ביה? ההוא מיבעי ליה לכדתניא. וכי יטהר הזב לכשיפסוק מזובו, מזובו ולא מזובו ונגעו. מזובו וספר לימד על זב בעל שתי ראיות שטעון ספירת שבעה. והלא דין הוא,

שומרת יום כנגד יום תוכיח. וכי תימא. האי מיבעי ליה מזובו ולא מנגעו, אם כן ליכתוב קרא וכי יטהר הזב ולישתוק. מזובו למה לי? לימד על זב בעל שתי ראיות שטעון ספירת שבעה. מתני׳ אין בין מצורע מוסגר למצורע מוחלט אלא פריעה ופרימה.

אמר ליה רבא. אלא מעתה, גבי זב דכתיב וכבס בגדיו וטהר, התם מאי וטהר מעיקרא איכא? אלא. טהור השתא מלטמא כלי חרס בהיסט, אף על גב דהדר חזי לא מטמא למפרע. הכא נמי טהור השתא מלטמא בביאה למפרע. אלא אמר רבא, מהכא. והצרוע אשר בו הנגע,

מי שצרעתו תלויה בגופו יצא זה שאין צרעתו תלויה בגופו אלא בימים. אמר ליה אביי. אלא מעתה כל ימי אשר הנגע בו יטמא, מי שצרעתו תלויה בגופו הוא דטעון שילוח, ושאין צרעתו תלויה בגופו אין טעון שילוח, וכי תימא. הכי נמי, והא קתני. אין בין מצורע מוסגר למצורע מוחלט אלא פריעה ופרימה,

הא לענין שילוח ולטמויי בביאה זה וזה שוין. אמר ליה. ימי כל ימי לרבות מצורע מוסגר לשילוח. אי הכי, תגלחת וצפרים מאי טעמא לא? דקתני. אין בין טהור מתוך הסגר לטהור מתוך החלט אלא תגלחת וצפרים. אמר אביי. אמר קרא.

ויצא הכהן אל מחוץ למחנה והנה נרפא נגע הצרעת, מי שצרעתו תלויה ברפואות. יצא זה שאין צרעתו תלויה ברפואות אלא בימים. מתני׳
משום דתנא סיפא פטור, תנא רישא חייב. והא נמי פשיטא, משום דהתם כשר, הכא פטור. אלא, איידי דתנא שחטו שלא לשמו בשבת,

תנא נמי שלא לאוכליו. והיא גופא למה לי? משום דקבעי לאיפלוגי רבי אליעזר ורבי יהושע. אמר ליה רב הונא בר חיננא לבריה. כי אזלת לקמיה דרבי זריקא, בעי מיניה. לדברי האומר מקלקל בחבורה פטור, שחטו שלא לאוכליו חייב? מה תיקן?. תיקן אם עלו לא ירדו. שחטו ונמצא בעל מום חייב, מה תיקן?

אשם שניתק לרעיה, ושחטו סתם כשר לעולה. אלמא קסבר. לא בעי עקירה. אי הכי כי לא ניתק נמי. גזירה לאחר כפרה אטו לפני כפרה. ומנא תימרא, דתנן. אשם שמתו בעליו או שנתכפרו בעליו ירעה עד שיסתאב, וימכר, ויפלו דמיו לנדבה. רבי אליעזר אומר. ימות. רבי יהושע אומר. ימכר ויביא בדמיו עולה.

בדמיו אין, אבל גופו לא. דגזר לאחר כפרה אטו לפני כפרה. שמע מינה. איתיביה רב חסדא לרב הונא. שחטו ונודע שמשכו בעלים את ידם וכו׳, ותני עלה. בחול כי האי גונא ישרף מיד. אי אמרת בשלמא בעי עקירה, האי פסח הוא,

וכיון דלית ליה בעלים הוה ליה פסולו בגופו, אמטו להכי ישרף מיד. אלא אי אמרת לא בעי עקירה מרישא הוה ליה שלמים, פסולו משום מאי משום דבר אחר, דקא שחיט ליה אחר תמיד של בין הערבים. עיבור צורה בעי. דתניא, זה הכלל. כל שפסולו בגופו ישרף מיד. בדם ובבעלים תעובר צורתו ויצא לבית השריפה.

אלא לא תימא שחטו סתם כשר לשום עולה, אלא אימא שחטו לשום עולה כשר. אלמא בעי עקירה. ולרבי חייא בר גמדא, דאמר. נזרקה מפי חבורה ואמרי, כגון שהיו בעלים טמאי מתים ונדחין לפסח שני. האי הוא דבעי עקירה, הא בעלמא לא בעי עקירה. מאי איכא למימר? אלא אמר רב הונא בריה דרב יהושע.

הכא במאי עסקינן כגון שהפרישו קודם חצות, ומתו בעלים אחר חצות, דהוה ליה נראה ונדחה. וכל הנראה ונדחה שוב אינו חוזר ונראה. מידי הוא טעמא אלא לרב, הא אמר רב. בעלי חיים אינם נדחים. אלא אמר רב פפא. הא מני? רבי אליעזר היא, דאמר. וכן השוחט אחרים לשם פסח פסול,

דהוה ליה פסולו בגופו. ואי רבי אליעזר היא, חטאת נמי מחייב, דהא לית ליה לרבי אליעזר טועה בדבר מצוה פטור? אלא, תרגמא רב יוסף בריה דרב סלא חסידא קמיה דרב פפא. הא מני יוסף בן חונאי היא. דתנן, יוסף בן חונאי אומר. הנשחטים לשם פסח ולשם חטאת פסולים, אלמא. פסולו בגופו היא,

הא ודאי בעי עקירה, דאמר רבי חייא בר גמדא. נזרקה מפי חבורה, כגון שהיו בעלים טמאי מת ונדחו לפסח שני. אלא מחוורתא כדשני מעיקרא. יוסף בן חונאי היא. הדרן עלך אלו דברים מתני׳
ודישון מזבח הפנימי קודם להטבת חמש נרות, והטבת חמש נרות קודם לדם התמיד, ודם התמיד קודם להטבת שתי נרות, והטבת שתי נרות קודם לקטורת, וקטורת קודם לאברים, ואברים למנחה, ומנחה לחביתין, וחביתין לנסכין, ונסכין למוספין, ומוספין לבזיכין, ובזיכין לתמיד של בין הערבים, שנאמר. והקטיר עליה חלבי השלמים,

עליה השלם כל הקרבנות כולן. אמר מר. מערכה גדולה קודמת למערכה שניה של קטורת. מנא לן? דתניא. היא העולה על מוקדה על המזבח כל הלילה זו מערכה גדולה. ואש המזבח תוקד בו זו מערכה שניה של קטורת. ואיפוך אנא. מסתברא מערכה גדולה עדיפא, שכן כפרתה מרובה.

אדרבה, מערכה שניה עדיפא, שכן מכניסין ממנה לפנים. אפילו הכי, כפרתה מרובה עדיפא. ואיבעית אימא. אי לא משכח עצים למערכה שניה, מי לא מעייל ממערכה גדולה?. מערכה שניה של קטורת קודמת לסידור שני גזירי עצים. מנא לן? דכתיב. ובער עליה הכהן עצים בבקר בבקר. עליה, ולא על חברתה.

הניחא לריש לקיש, דאמר. למה מטיבין וחוזרים ומטיבין כדי להרגיש כל העזרה כולה, שפיר. אלא לרבי יוחנן, דאמר. בבקר בבקר חלקהו לשני בקרים, מאי איכא למימר? אמר ליה רבינא לרב אשי. האי בבקר בבקר דעצים, מי מייתר? הא מיבעי ליה לגופיה, דקאמר רחמנא נקדמו למערכה שניה של קטורת. אמר ליה. ולאו מי אוקימנא עליה ולא על חברתה,

וקטורת לאברים, דתניא. יוקדם דבר שנאמר בו בבקר בבקר, לדבר שלא נאמר בו אלא בקר אחד בלבד.
מאי מברך יהי רצון שלא יבוש בעל הבית בעולם הזה, ולא יכלם לעולם הבא. ורבי מוסיף בה דברים. ויצלח מאד בכל נכסיו, ויהיו נכסיו ונכסינו מוצלחים וקרובים לעיר, ואל ישלוט שטן לא במעשי ידיו ולא במעשי ידינו, ואל יזדקר לא לפניו ולא לפנינו שום דבר הרהור חטא ועבירה ועון מעתה ועד עולם.

עד היכן ברכת הזמון. רב נחמן אמר עד נברך, ורב ששת אמר, עד הזן. נימא כתנאי, דתני חדא. ברכת המזון שנים ושלשה, ותניא אידך. שלשה וארבעה. סברוה, דכולי עלמא הטוב והמטיב לאו דאורייתא היא, מאי לאו בהא קמיפלגי. מאן דאמר שתים ושלש קסבר עד הזן.

דיין אמת, שופט בצדק, לוקח במשפט, ושליט בעולמו לעשות בו כרצונו, כי כל דרכיו משפט, שהכל שלו ואנחנו עמו ועבדיו, ובכל אנחנו חייבים להודות לו ולברכו, גודר פרצות בישראל הוא יגדור את הפרצה הזאת בישראל לחיים. להיכן הוא חוזר? רב זביד משמיה דאביי אמר. חוזר לראש,

אמר ליה, וכי בעי אישתעויי בהדיה, מתריץ תרוצי ויתיב ומשתעי בהדיה?. אמר ליה. שאני פרסאי, דמחוי ליה במחוג. מים ראשונים מהיכן מתחילין? אמר ליה. מן הגדול. ישב גדול וישמור ידיו עד שנוטלין כולן? אמר ליה. לאלתר מייתו תכא קמיה. מים אחרונים מהיכן מתחילין? אמר ליה. מן הקטן.

וגדול יתיב וידיו מזוהמות עד שנוטלין כולן? אמר ליה. לא מסלקי תכא מקמיה עד דנימטי מיא לגביה. אמר רב ששת. אנא מתניתא ידענא, דתניא. כיצד סדר הסבה? בזמן שהן שתי מטות גדול מסב בראש, ושני לו למטה הימנו. בזמן שהן שלש מטות גדול מסב בראש,

כל הנוטל ידיו באחרונה תחלה הוא מזומן לברכה. רב ורבי חייא הוו יתבי בסעודתא קמיה דרבי, אמר ליה רבי לרב. קום, משי ידך. חזייה דקא מרתת. אמר ליה. בר פחתי, עיין בברכת מזונא
ורבנן, מאי טעמייהו? אמר קרא. שמע בכל לשון שאתה שומע. ולרבי נמי, הא כתיב שמע. ההוא מבעי ליה. השמע לאזניך מה שאתה מוציא מפיך. ורבנן? סברי לה כמאן דאמר לא השמיע לאזנו יצא. ולרבנן נמי הא כתיב והיו? ההוא מבעי להו שלא יקרא למפרע. ורבי, שלא יקרא למפרע מנא ליה? נפקא ליה מדברים הדברים.

ורבנן, דברים הדברים לא דרשי. למימרא דסבר רבי דכל התורה כולה בכל לשון נאמרה. דאי סלקא דעתך בלשון הקודש נאמרה, והיו דכתב רחמנא למה לי? איצטריך משום דכתיב שמע. למימרא דסברי רבנן דכל התורה כולה בלשון הקודש נאמרה. דאי סלקא דעתך בכל לשון נאמרה, שמע דכתב רחמנא למה לי?. איצטריך משום דכתיב והיו.

ההוא מבעי ליה לכדרבי יצחק דאמר. ושמתם את דברי אלה צריכה שתהא שימה כנגד הלב. אמר מר, רבי יאשיה אומר. עד כאן מצות קריאה, מכאן ואילך מצות כוונה. מאי שנא מכאן ואילך מצות כוונה משום דכתיב על לבבכם, הכא נמי הא כתיב על לבבך. הכי קאמר. עד כאן, מצות קריאה וכוונה, מכאן ואילך כוונה בלא קריאה.

תנו רבנן. שמע ישראל ה׳ אלהינו ה׳ אחד זו קריאת שמע של רבי יהודה הנשיא. אמר ליה רב לרבי חייא. לא חזינא ליה לרבי דמקבל עליה מלכות שמים. אמר ליה. בר פחתי, בשעה שמעביר ידיו על פניו, מקבל עליו עול מלכות שמים. חוזר וגומרה, או אינו חוזר וגומרה? בר קפרא אומר. אינו חוזר וגומרה. רבי שמעון ברבי אומר. חוזר וגומרה.

אמר ליה בר קפרא לרבי שמעון ברבי. בשלמא לדידי דאמינא אינו חוזר וגומרה, היינו דמהדר רבי אשמעתא דאית בה יציאת מצרים. אלא לדידך דאמרת חוזר וגומרה, למה ליה לאהדורי? כדי להזכיר יציאת מצרים בזמנה. אמר רבי אילא בריה דרב שמואל בר מרתא משמיה דרב.

אמר רב יוסף. פרקדן, לא יקרא קריאת שמע. מקרא הוא דלא ליקרי, הא מיגנא שפיר דמי? והא רבי יהושע בן לוי לייט אמאן דגני אפרקיד. אמרי, מיגנא כי מצלי שפיר דמי, מקרא אף על גב דמצלי נמי אסור. והא רבי יוחנן מצלי וקרי. שאני רבי יוחנן דבעל בשר הוה. בפרקים שואל וכו׳.
אלא צלאו ואחר כך בשלו, הא צלי אש הוא, אמאי? אמר רב כהנא. הא מני רבי יוסי היא. דתניא. יוצאין ברקיק השרוי ובמבושל שלא נימוח, דברי רבי מאיר. רבי יוסי אומר. יוצאין ברקיק השרוי, אבל לא במבושל, אף על פי שלא נימוח. עולא אמר.

אפילו תימא רבי מאיר, שאני הכא דאמר קרא. ובשל מבשל, מכל מקום. תנו רבנן. יכול צלאו כל צורכו יהא חייב תלמוד לומר. אל תאכלו ממנו נא ובשל מבשל במים. נא ובשל מבשל אמרתי לך, ולא שצלאו כל צורכו. היכי דמי? אמר רב אשי. דשויא חרוכא. תנו רבנן.

יכול אכל כזית חי יהא חייב תלמוד לומר. אל תאכלו ממנו נא ובשל מבשל. נא ובשל אמרתי לך, ולא חי. יכול יהא מותר תלמוד לומר. כי אם צלי אש. היכי דמי נא? אמר רב. כדאמרי פרסאי. אברנים. אמר רב חסדא.

המבשל בחמי טבריא בשבת פטור, ופסח שבשלו בחמי טבריא חייב, שעבר משום צלי אש. אמר רבא. אכלו נא לוקה שתים. מבושל לוקה שתים. נא ומבושל לוקה שלש. אביי אמר. אין לוקין על לאו שבכללות. איכא דאמרי.

איכא דאמרי. חדא נמי לא לקי, דלא מייחד לאויה כלאו דחסימה. תנו רבנן. אכל כזית נא מבעוד יום פטור. כזית נא משחשיכה חייב. אכל כזית צלי מבעוד יום לא פסל עצמו מבני חבורה. כזית צלי משחשיכה פסל עצמו מבני החבורה. תניא אידך. יכול אכל כזית נא מבעוד יום יהא חייב, ודין הוא.

ומה בשעה שישנו בקום אכול צלי ישנו בבל תאכל נא. בשעה שאינו בקום אכול צלי אינו דין שישנו בבל תאכל נא? או לא. בשעה שאינו בקום אכול צלי ישנו בבל תאכל נא, בשעה שישנו בקום אכול צלי אינו בבל תאכל נא. ואל תתמה, שהרי הותר מכללו אצל צלי.

תלמוד לומר. אל תאכלו ממנו נא ובשל מבשל במים כי אם צלי אש, שאין תלמוד לומר כי אם צלי אש, ומה תלמוד לומר כי אם צלי אש? לומר לך. בשעה שישנו בקום אכול צלי ישנו בבל תאכל נא, בשעה שאינו בקום אכול צלי אינו בבל תאכל נא. רבי אומר. אקרא אני בשל, מה תלמוד לומר מבשל? שיכול אין לי אלא שבישלו משחשיכה,

בשלו מבעוד יום מנין תלמוד לומר בשל מבשל מכל מקום. והאי בשל מבשל אפקיה רבי לצלי קדר ולשאר משקין. אם כן
ושל רבים פעמים ביובל. ואמר רבי יהודה. מעשה בארטבין אחד שהיה בודק מזוזות בשוק העליון של צפורי, ומצאו קסדור אחד ונטל ממנו אלף זוז. והאמר רבי אלעזר. שלוחי מצוה אין ניזוקין? היכא דקביע היזקא, שאני. דכתיב. ויאמר שמואל איך אלך ושמע שאול והרגני ויאמר ה׳ עגלת בקר תקח בידך ואמרת לזבוח לה׳ באתי.

מה בית העשוי לכבוד אף כל העשוי לכבוד, יצאו אלו שאין עשויין לכבוד. יכול שאני מרבה אף הר הבית והלשכות והעזרות תלמוד לומר. בית, מה בית שהוא חול אף כל שהוא חול, יצאו אלו שהן קודש. תיובתא. תני רב שמואל בר יהודה קמיה דרבא. ששה שערים פטורין מן המזוזה. בית התבן, ובית הבקר, ובית העצים, ובית האוצרות, ושער המדי,

ובית הכנסת מי מטמא בנגעים? והתניא. יכול יהיו בתי כנסיות ובתי מדרשות מטמאין בנגעים, תלמוד לומר. ובא אשר לו הבית מי שמיוחד לו, יצאו אלו שאין מיוחדין לו. לא קשיא. הא רבי מאיר, הא רבנן. דתניא. בית הכנסת שיש בה בית דירה לחזן הכנסת חייב במזוזה, ושאין בה בית
הוי זהיר במלאכתך, שמלאכתך מלאכת שמים היא, שמא אתה מחסר אות אחת או מייתר אות אחת נמצאת מחריב את כל העולם כולו. אמרתי לו. דבר אחד יש לי ו׳קנקנתום׳ שמו, שאני מטיל לתוך הדיו. אמר לי. וכי מטילין קנקנתום לתוך הדיו? והלא אמרה תורה. וכתב ומחה, כתב שיכול למחות.

מאי קאמר ליה, ומאי קא מהדר ליה? הכי קאמר ליה. לא מיבעיא בחסירות וביתירות דלא טעינא דבקי אנא, אלא אפילו מיחש לזבוב נמי, דילמא אתי ויתיב אתגיה דדלת ומחיק ליה ומשוי ליה ריש דבר אחד יש לי וקנקנתום שמו שאני מטיל לתוך הדיו. קשיא שימוש אשימוש, קשיא אסרה אאסרה.

עד כאן לא קאמר תנא קמא התם אלא כיון דאינתיק לשום רחל תו לא הדרא מינתקא לשום לאה, אבל גבי תורה דסתמא מיכתבא, הכי נמי דמחקינן. אמר רב נחמן בר יצחק, דילמא לא היא. עד כאן לא קאמר רבי אחי בר יאשיה התם אלא דאיכתיב מיהת לשום סוטה בעולם, אבל גבי תורה, דלהתלמד כתיבא הכי נמי דלא מחקינן.

גלוי וידוע לפני מי שאמר והיה העולם שאין בדורו של רבי מאיר כמותו, ומפני מה לא קבעו הלכה כמותו? שלא יכלו חביריו לעמוד על סוף דעתו. שהוא אומר על טמא טהור ומראה לו פנים, על טהור טמא ומראה לו פנים. תנא. לא רבי מאיר שמו אלא רבי נהוראי שמו, ולמה נקרא שמו רבי מאיר? שהוא מאיר עיני חכמים בהלכה. ולא נהוראי שמו אלא רבי נחמיה שמו,

ועל כל דבר ודבר של טהרה ארבעים ושמונה טעמי טהרה. תנא. תלמיד ותיק היה ביבנה שהיה מטהר את השרץ במאה וחמשים טעמים. אמר רבינא, אני אדון ואטהרנו. ומה נחש שממית ומרבה טומאה טהור, שרץ שאין ממית ומרבה טומאה לא כל שכן. ולא היא מעשה קוץ בעלמא קעביד. אמר רבי אבא אמר שמואל.

נוח לו לאדם שלא נברא יותר משנברא, עכשיו שנברא יפשפש במעשיו. ואמרי לה. ימשמש במעשיו. מתני׳ הקורה שאמרו רחבה כדי לקבל אריח. ואריח, חצי לבנה של שלשה טפחים. דייה לקורה שתהא רחבה טפח כדי לקבל אריח לרחבו.
נטמא מיעוטו וכו׳. ורמינהו.

וכן מי שיצא מירושלים ונזכר שיש בידו בשר קדש, אם עבר צופים שורפו במקומו, ואם לאו חוזר ושורפו לפני הבירה מעצי המערכה. אמר רב חמא בר עוקבא. לא קשיא, כאן באכסנאי. כאן בבעל הבית. רב פפא אמר. הא והא באכסנאי, כאן שהחזיק בדרך, כאן שלא החזיק בדרך.

לפני הבירה ומעצי עצמן אין שומעין להן. בשלמא מעצי המערכה בחצרותיהן אין שומעין להן דילמא פיישן מינייהו, ואתו בהו לידי תקלה. אלא לפני הבירה מעצי עצמן, מאי טעמא לא? רב יוסף אמר. שלא לבייש את מי שאין לו. רבא אמר. מפני החשד. מאי בינייהו? איכא בינייהו דאייתי קני וחריותא, דלא חזי למערכה.

ונילף עון עון מחטאת דאהרן. אמר לך. חטאת דאהרן כי האי גוונא נמי עיבור צורה לדורות בעיא, והתם הוראת שעה היתה. השתא דאמרינן כל פסולי דקדש בשריפה, לא שנא דקדשי קדשים ולא שנא קדשים קלים, גמרא גמירי לה, בקדש ... באש תשרף למה לי? ההוא מבעי ליה ששריפתה בקדש.

נטמאו הבעלים או שמתו תעובר צורתן וכו׳. אמר רב יוסף. מחלוקת שנטמאו בעלים אחר זריקה, דאיתחזי בשר לאכילה. אבל נטמאו בעלים לפני זריקה, דלא איתחזי בשר לאכילה דברי הכל ישרף מיד. מיתיבי, זה הכלל. כל שפסולו בגופו ישרף מיד. בדם ובבעלים תעובר צורתו ויצא לבית השריפה.

קתני בעלים דומיא דדם. מה דם לפני זריקה, אף בעלים לפני זריקה. אלא אי איתמר, הכי איתמר. מחלוקת שנטמאו בעלים לפני זריקה, דלא איתחזי בשר לאכילה, דהוה ליה כפסולו בגופו. אבל נטמאו בעלים לאחר זריקה, דאיתחזי בשר לאכילה דברי הכל פסולו מחמת דבר אחר, ובעיא עיבור צורה.
לא יפלה את כליו ביום שמא יהרוג, ורבי אליעזר היא. דתניא, אמר רבי אליעזר. ההורג כינה בשבת כאילו הורג גמל. ולא יקרא לאור הנר שמא יטה. או דילמא תרוייהו שמא יטה?. תא שמע. אין פולין ואין קורין לאור הנר. מי אלימא ממתניתין?. תא שמע. אין פולין לאור הנר ואין קורין לאור הנר,

אלו מן ההלכות שאמרו בעליית חנניה בן חזקיה בן גרון. שמע מינה דתרוייהו שמא יטה, שמע מינה. אמר רב יהודה אמר שמואל. אפילו להבחין בין בגדו לבגדי אשתו. אמר רבא. לא אמרן אלא דבני מחוזא, אבל דבני חקליתא מידע ידעי. ודבני מחוזא נמי לא אמרן אלא דזקנות, אבל דילדות מידע ידעי.

הנכנס לבקר את החולה לא ישב לא על גבי מטה ולא על גבי כסא, אלא מתעטף ויושב לפניו, מפני ששכינה למעלה ממראשותיו של חולה, שנאמר. ה׳ יסעדנו על ערש דוי. ואמר רבא אמר רבין. מנין שהקדוש ברוך הוא זן את החולה? שנאמר. ה׳ יסעדנו על ערש דוי. ולא יקרא לאור הנר.

אמר רבה. אפילו גבוה שתי קומות, ואפילו שתי מרדעות, ואפילו עשרה בתים זה על גב זה. חד הוא דלא ליקרי, הא תרי שפיר דמי. והתניא לא אחד ולא שנים. אמר רבי אלעזר, לא קשיא. כאן בענין אחד, כאן בשני ענינים. אמר רב הונא. ובמדורה, אפילו עשרה בני אדם אסור. אמר רבא. אם אדם חשוב הוא מותר.
על פי כורת, ואינו יודע באיזו כורת דרסה. רבי מאיר אומר, רבי אליעזר אומר. רואין את העליונות כאלו הן פרודות, והתחתונות מעלות את העליונות. רבי יהושע אומר. אם יש שם מאה פומין יעלו, ואם לאו הפומין אסורין, והשולים מותרין. רבי יהודה אומר, רבי אליעזר אומר.

אלא אפרוח בקליפתו. עד כאן לא פליגי רבנן עליה דרבי אליעזר בן יעקב, אלא היכא דיצא לאויר העולם. אבל היכא דלא יצא לאויר העולם לא פליגי. אלא אפרוח וקליפתו גוזמא, הכא נמי תאכל היא ואמה גוזמא.

והאמר רב. הלכה כארבעה זקנים ואליבא דרבי אליעזר, דאמר. שתי קדושות הן. אלא, הכא בהכנה דרבה קמיפלגי. רב אית ליה הכנה דרבה, ורבי יוחנן לית ליה הכנה דרבה. כתנאי. נולדה בשבת תאכל ביום טוב, ביום טוב תאכל בשבת. רבי יהודה אומר משום רבי אליעזר. עדיין היא מחלוקת,

שבית שמאי אומרים. תאכל, ובית הלל אומרים. לא תאכל. אושפיזכניה דרב אדא בר אהבה הוו ליה הנך ביצים מיום טוב לשבת. אתא לקמיה, אמר ליה. מאי לאטווינהו האידנא וניכלינהו למחר? אמר ליה. מאי דעתיך, רב ורבי יוחנן הלכה כרבי יוחנן. אפילו רבי יוחנן לא קא שרי אלא לגומעה למחר, אבל ביומיה לא.

ולא לסמוך בה כרעי המטה. אושפיזכניה דרב פפא, ואמרי לה, ההוא גברא דאתא לקמיה דרב פפא. הוו ליה הנך ביצים משבת ליום טוב. אתא לקמיה, אמר ליה. מהו למכלינהו למחר? אמר ליה. זיל האידנא ותא למחר, דרב לא מוקי אמורא עלויה מיומא טבא לחבריה משום שכרות. כי אתא למחר, אמר ליה.

איכו השתא, אשתלאי ואמרי לך. רב ורבי יוחנן הלכה כרבי יוחנן. הא אמר רבא. הלכתא כותיה דרב בהני תלת, בין לקולא בין לחומרא. אמר רבי יוחנן. עצים שנשרו מן הדקל בשבת אסור להסיקן ביום טוב. ואל תשיבני ביצה, מאי טעמא?

והא קא מהפך באיסורא. כיון דרובא דהיתרא נינהו, כי קא מהפך בהיתרא קא מהפך. והא קא מבטל איסורא לכתחלה, ותנן. אין מבטלין אסור לכתחלה. הני מילי בדאורייתא, אבל בדרבנן מבטלין. ולרב אשי דאמר. כל דבר שיש לו מתירין אפילו בדרבנן לא בטיל, מאי איכא למימר? הני מילי היכא דאיתיה לאיסורא בעיניה,
דאמר בעינן תרתי. נימא השתא מתניתין דלא כרבי יוסי? לא, רבי יוסי כרבי אליעזר סבירא ליה, דאמר. דם אף על פי שאין בשר. אי הכי, למאי הלכתא אין הציץ מרצה על אכילות? וליטעמיך, רבי אליעזר דאמר. הציץ מרצה, כיון דאמר. דם אף על פי שאין בשר,

נהי נמי דרבי יוסי סבר כרבי אליעזר, בשלמא זבחים איכא דם, עומר נמי איכא קומץ, לחם הפנים נמי איכא בזיכין. אלא שתי הלחם, מאי איכא למימר? וכי תימא לקרב עמהן היינו שלמי ציבור. אם כן, הוו להו ארבעה, ואנן חמשה תנן. אלא, קסבר רבי יוסי.

טומאה הותרה בציבור. והא תניא. אחד זה ואחד זה מזין עליו כל שבעה מכל חטאות שהיו שם, דברי רבי מאיר. רבי יוסי אומר. אין מזין עליו אלא שלישי ושביעי בלבד. ואי סלקא דעתך קסבר רבי יוסי טומאה הותרה בציבור, למה לי הזאה כלל? אלא מחוורתא מתניתין דלא כרבי יוסי. אמר ליה רב פפא לאביי. ורבי יוסי שטרא מזכי לבי תרי הוא?.

בציבור מאי טעמא משום דטומאה הותרה בציבור? חדא. דשמעת ליה לרבי יוסי דאמר טומאה דחויה היא בציבור, ועוד. אי בציבור, רבי אליעזר מכשיר ולא רבי יהושע? הא אמרת, בציבור אפילו רבי יהושע מודה. אלא. רואה אני דברי רבי אליעזר בדיעבד, ודברי רבי יהושע לכתחלה.

דיעבד אפילו רבי יהושע נמי מודה הוא, דקתני. מודה רבי יהושע שאם זרק הורצה. הא בטומאה, הא באבוד ושרוף. כי קתני. מודה רבי יהושע שאם זרק הורצה בנטמא, אבל באבוד ושרוף לא. כי קאמר רבי יוסי. רואה אני את דברי רבי אליעזר בדיעבד באבוד ושרוף. מתני׳ נטמא בשר וחלב קיים אינו זורק את הדם.

נטמא החלב והבשר קיים זורק את הדם. ובמוקדשים אינו כן, אלא אף על פי שנטמא הבשר והחלב קיים זורק את הדם. גמ׳ אמר רב גידל אמר רב. אם זרק הורצה. והא בעינן אכילה. אכילה לא מעכבא. והא כתיב. איש לפי אכלו?. למצוה.

אילימא הא רבי נתן דתניא, רבי נתן אומר. מנין שכל ישראל יוצאין בפסח אחד תלמוד לומר. ושחטו אתו כל קהל עדת ישראל בין הערבים, וכי כל הקהל שוחטין? והלא אין שוחט אלא אחד. אלא מלמד שכל ישראל יוצאין בפסח אחד. דילמא שאני התם, דאי ממשכי הני חזי להני, ואי ממשכי הני חזי להני.

אכתי. דילמא שאני התם, דאי ממשכי הני חזי להו. אם כן, ליתני. הואיל וראויים לימשך, מאי שכבר נזרק הדם? שמע מינה בדם תליא מילתא, אבל אכילה לא מעכבא. מאי דוחקיה דרב דמוקים לה מתניתין לכתחלה, ורבי נתן? נוקמה כרבנן, ואפילו דיעבד נמי לא.

הכא במאי עסקינן בציבור, דאפילו בטומאה נמי עבדי. אי בציבור, אמאי אין הבשר נאכל בטומאה? גזירה שמא יטמאו הבעלים לאחר זריקה, ויאמרו. אשתקד לא נטמאנו ואכלנו? השתא נמי ניכול. ולא ידעי דאשתקד כי איזדריק דם, בעלים טמאים הוו, השתא בעלים טהורין הוו.

ואיבעית אימא, רב דאמר כרבי יהושע. דתניא, רבי יהושע אומר. כל הזבחים שבתורה בין שנטמא בשר וחלב קיים, בין שנטמא חלב ובשר קיים זורק את הדם. נזיר ועושה פסח, נטמא חלב ובשר קיים זורק את הדם. נטמא בשר וחלב קיים אין זורק את הדם, ואם זרק הורצה. נטמאו הבעלים במת לא יזרוק,
גמ׳ אמר ליה רב נחמן לרבי יצחק. יורה בניסן? יורה במרחשון הוא. דתנן. יורה במרחשון ומלקוש בניסן. אמר ליה, הכי אמר רבי יוחנן. בימי יואל בן פתואל נתקיים מקרא זה דכתיב ביה יתר הגזם אכל הארבה וגו׳. אותה שנה יצא אדר ולא ירדו גשמים,

ומי איכא ירושלים למעלה? אין, דכתיב. ירושלים הבנויה כעיר שחברה לה יחדו. ואמר ליה רבי נחמן לרבי יצחק, מאי דכתיב. ובאחת יבערו ויכסלו מוסר הבלים עץ הוא? אמר ליה, הכי אמר רבי יוחנן. אחת היא שמבערת רשעים בגיהנם, מאי היא עבודה זרה. כתיב הכא. מוסר הבלים עץ הוא, וכתיב התם. הבל המה מעשה תעתעים.

אמר לפניו. רבונו של עולם. שקלתני כמשה ואהרן, דכתיב. משה ואהרן בכהניו ושמואל בקראי שמו, מה משה ואהרן לא בטלו מעשה ידיהם בחייהם, אף אני לא יתבטל מעשה ידי בחיי. אמר הקדוש ברוך הוא. היכי אעביד? לימות שאול לא קא שביק שמואל, לימות שמואל אדזוטר מרנני אבתריה.

לא לימות שאול ולא לימות שמואל כבר הגיעה מלכות דוד, ואין מלכות נוגעת בחברתה אפילו כמלא נימא. אמר הקדוש ברוך הוא. אקפיץ עליו זקנה. היינו דכתיב. ושאול יושב בגבעה תחת האשל ברמה, וכי מה ענין גבעה אצל רמה? אלא לומר לך.

אין מסיחין בסעודה, שמא יקדים קנה לושט ויבא לידי סכנה. בתר דסעוד אמר ליה, הכי אמר רבי יוחנן. יעקב אבינו לא מת. אמר ליה. וכי בכדי ספדו ספדניא וחנטו חנטייא וקברו קברייא? אמר ליה.
ומי איכא רתחא קמיה דקודשא בריך הוא? אין, דתניא ואל זועם בכל יום. וכמה זעמו רגע. וכמה רגע אחד מחמשת רבוא ושמונת אלפים ושמנה מאות ושמנים ושמנה בשעה, וזו היא רגע. ואין כל בריה יכולה לכוין אותה שעה, חוץ מבלעם הרשע, דכתיב ביה. ויודע דעת עליון. השתא דעת בהמתו לא הוה ידע, דעת עליון הוה ידע?

אמר אביי. בהנך תלת שעי קמייתא כי חיורא כרבלתא דתרנגולא וקאי אחד כרעא. כל שעתא ושעתא נמי קאי הכי? כל שעתא אית ביה שורייקי סומקי, בההיא שעתא לית ביה שורייקי סומקי. ההוא מינא דהוה בשבבותיה דרבי יהושע בן לוי, הוה קא מצער ליה טובא בקראי. יומא חד שקל תרנגולא, ואוקמיה בין כרעיה דערסא,

שנאמר. ורדפה את מאהביה וגו׳ ואמרה אלכה ואשובה אל אישי הראשון כי טוב לי אז מעתה. וריש לקיש אמר, יותר ממאה מלקיות, שנאמר. תחת גערה במבין מהכות כסיל מאה. ואמר רבי יוחנן משום רבי יוסי. שלשה דברים בקש משה מלפני הקדוש ברוך הוא, ונתן לו. בקש שתשרה שכינה על ישראל, ונתן לו, שנאמר. הלוא בלכתך עמנו.

איני? והא כתיב. פקד עון אבות על בנים, וכתיב. ובנים לא יומתו על אבות, ורמינן קראי אהדדי, ומשנינן. לא קשיא, הא כשאוחזין מעשה אבותיהם בידיהם, הא כשאין אוחזין מעשה אבותיהם בידיהם. אלא, הכי קאמר ליה. צדיק וטוב לו צדיק גמור, צדיק ורע לו צדיק שאינו גמור, רשע וטוב לו רשע שאינו גמור, רשע ורע לו רשע גמור.

הקדוש ברוך הוא למשה קשר של תפילין. ואמר רבי יוחנן משום רבי יוסי. כל דבור ודבור שיצא מפי הקדוש ברוך הוא לטובה, אפילו על תנאי לא חזר בו. מנא לן ממשה רבינו, שנאמר הרף ממני ואשמידם וגו׳ ואעשה אותך לגוי עצום. אף על גב דבעא משה רחמי עלה דמלתא ובטלה, אפילו הכי אוקמה בזרעיה. שנאמר. בני משה גרשום ואליעזר.

ואילו בני, אף על גב דעל כרחיה שקליה יוסף לבכירותיה מניה, דכתיב. ובחללו יצועי אביו נתנה בכרתו לבני יוסף, אפילו הכי לא אקנא ביה, דכתיב. וישמע ראובן ויצלהו מידם. רות, מאי רות? אמר רבי יוחנן. שזכתה ויצא ממנה דוד שריוהו להקדוש ברוך הוא בשירות ותשבחות.

מנא לן דשמא גרים? אמר רבי אליעזר, דאמר קרא. לכו חזו מפעלות ה׳ אשר שם שמות בארץ, אל תקרי שמות אלא שמות. ואמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחי. קשה תרבות רעה בתוך ביתו של אדם יותר ממלחמת גוג ומגוג. שנאמר. מזמור לדוד בברחו מפני אבשלום בנו, וכתיב בתריה. ה׳ מה רבו צרי רבים קמים עלי,

תניא נמי הכי, רבי דוסתאי ברבי מתון אומר. מותר להתגרות ברשעים בעולם הזה, שנאמר. עזבי תורה יהללו רשע וגו׳. ואם לחשך אדם לומר. והא כתיב אל תתחר במרעים אל תקנא בעשי עולה אמור לו. מי שלבו נוקפו אומר כן. אלא. אל תתחר במרעים להיות כמרעים, אל תקנא בעשי עולה להיות כעושי עולה.

ואומר. אל יקנא לבך בחטאים כי אם ביראת ה׳ כל היום. איני?. והאמר רבי יצחק. אם ראית רשע שהשעה משחקת לו אל תתגרה בו, שנאמר. יחילו דרכיו בכל עת. ולא עוד אלא שזוכה בדין, שנאמר. מרום משפטיך מנגדו. ולא עוד אלא שרואה בצריו, שנאמר. כל צורריו יפיח בהם. לא קשיא, הא במילי דידיה, הא במילי דשמיא.

רב הונא רמי כתיב לענותו, וכתיב. לכלותו. בתחילה לענותו, ולבסוף לכלותו. ואמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחי. גדולה שמושה של תורה יותר מלמודה, שנאמר. פה אלישע בן שפט אשר יצק מים על ידי אליהו. למד לא נאמר, אלא יצק מלמד שגדולה שמושה יותר מלמודה.