portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
רביעית מאכל פועלים. חמישית מאכל כל אדם. איני?. והאמר רב פפא רביעית זמן סעודה לכל אדם. אלא רביעית מאכל כל אדם. חמישית מאכל פועלים. ששית מאכל תלמידי חכמים. מכאן ואילך כזורק אבן לחמת. אמר אביי. לא אמרן אלא דלא טעים מידי בצפרא, אבל טעים מידי בצפרא לית לן בה. אמר רב אדא בר אהבה.

מקום שבני אדם עומדין ערומים אין שם שאילת שלום, ואין צריך לומר מקרא ותפלה, וחולץ תפילין, ואין צריך לומר שאינו מניחן. כי קאמר רב אדא בר אהבה במרחץ שאין בו אדם. והא אמר רבי יוסי בר חנינא. מרחץ שאמרו אף על פי שאין בו אדם, בית הכסא שאמרו אף על פי שאין בו צואה. אלא כי קאמר רב אדא, בחדתי.

אסור לאדם שיתן שלום לחבירו בבית המרחץ, משום שנאמר ויקרא לו ה׳ שלום. אלא מעתה הימנותא נמי אסור למימר בבית הכסא, דכתיב. האל הנאמן. וכי תימא הכי נמי, והאמר רבא בר מחסיא, אמר רב חמא בר גוריא, אמר רב. שרי למימר הימנותא בבית הכסא. התם שם גופיה לא איקרי הכי, דמתרגמינן אלהא מהימנא,

כל מאן דאתי ואמר לי שמעתתא חדתא משמיה דרב יהיבנא ליה ניהליה. אמר ליה רבא בר מחסיא, הכי אמר רב. הנותן מתנה לחבירו צריך להודיעו. שנאמר. לדעת כי אני ה׳ מקדשכם. יהבה ניהליה. אמר חביבין עלך שמעתתא דרב כולי האי? אמר ליה. אין. אמר ליה. היינו דאמר רב. מילתא אלבישייהו יקירא.

שבשביל משקל שני סלעים מילת שנתן יעקב ליוסף יותר משאר בניו, נתקנאו בו אחיו ונתגלגל הדבר וירדו אבותינו למצרים. ואמר רבא בר מחסיא אמר רב חמא בר גוריא אמר רב. לעולם יחזר אדם וישב בעיר שישיבתה קרובה, שמתוך שישיבתה קרובה עונותיה מועטין. שנאמר.

הנה נא העיר הזאת קרובה לנוס שמה והיא מצער. מאי קרובה? אילימא קרובה דמיקרבא וזוטא והא קא חזו לה. אלא מתוך שישיבתה קרובה, עונותיה מוצערין. אמר רבי אבין. מאי קרא? דכתיב. אמלטה נא שמה. נא בגימטריא חמשין וחד הוי, ושל סדום חמישים ושתים.
נס בתוך נס. מרשות היחיד לרשות היחיד. בעי רבה. למטה מעשרה פליגי, ובהא פליגי דמר סבר אמרינן קלוטה כמה שהונחה, ומר סבר לא אמרינן קלוטה כמה שהונחה. אבל למעלה מעשרה דברי הכל פטור, ולא ילפינן זורק ממושיט.

רבה בר רב הונא אמר רב. אסור לזרוק מזה לזה. ושמואל אמר. מותר לזרוק מזה לזה. ולאו מי אוקימנא לההיא כגון דמידלי חד ומתתי חד דזימנין נפל, ואתי לאתויי. אמר ליה רב חסדא לרב המנונא, ואמרי לה רב המנונא לרב חסדא. מנא הא מילתא דאמור רבנן. כל פחות משלשה כלבוד דמי?

תינח למטה, למעלה מאי איכא למימר? אלא כל פחות משלשה כלבוד דמי הלכתא גמירי לה. תנו רבנן. מרשות הרבים לרשות הרבים ורשות היחיד באמצע רבי מחייב, וחכמים פוטרין. רב ושמואל דאמרי תרוייהו. לא חייב רבי אלא ברשות היחיד מקורה, דאמרינן ביתא כמאן דמליא דמי, אבל שאינו מקורה לא.

אי אמרת בשלמא אבות, מאי מוסיף מוסיף אבות. אלא אי אמרת תולדות, מאי מוסיף? איתמר נמי, רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו. לא חייב רבי יהודה אלא אחת. אמר ליה רבינא לרב אשי. ולמאי דסליק אדעתין מעיקרא דמחייב היה רבי יהודה שתים? אי להכא קבעי לה להכא לא קבעי לה. אי להכא קבעי לה להכא לא קבעי לה. אמר ליה.
מיטמאין ומטמאין מאויריהן, ומיטמאין מאחוריהן ואין מיטמאין מגביהן, ושבירתן מטהרתן.

כלי עץ וכלי עור וכלי עצם וכלי זכוכית, פשוטיהן טהורין ומקבליהן טמאין. נשברו טהרו. חזר ועשה מהן כלים מקבלין טומאה מכאן ולהבא. מכאן ולהבא אין, למפרע לא. טומאת כלי זכוכית דרבנן, וטומאה ישנה דרבנן. בטומאה דאורייתא אחיתו בה רבנן טומאה, בטומאה דרבנן לא אחיתו לה רבנן טומאה.

פשוטיהן מיהא ליטמו, דהא פשוטי כלי מתכות דאורייתא נינהו? עבדי בהו רבנן הכירא כי היכי דלא לשרוף עלייהו תרומה וקדשים. רב אשי אמר. לעולם לכלי חרס דמו, ודקא קשיא לך לא ליטמו מגבן? הואיל ונראה תוכו כברו. שמעון בן שטח תיקן כתובה לאשה וגזר טומאה על כלי מתכות.

כלי מתכות דאורייתא נינהו. דכתיב. אך את הזהב ואת הכסף את הנחשת ואת הברזל, את הבדיל ואת החלאת . לא נצרכה אלא לטומאה ישנה, דאמר רב יהודה אמר רב. מעשה בשל ציון המלכה שעשתה משתה לבנה ונטמאו כל כליה, ושברתן ונתנתן לצורף וריתכן ועשה מהן כלים חדשים. ואמרו חכמים. יחזרו לטומאתן ישנה.

איכא בינייהו דרצפינהו מרצף. ואידך מאי היא? דתנן. המניח כלים תחת הצינור לקבל בהן מי גשמים אחד כלים גדולים ואחד כלים קטנים, ואפילו כלי אבנים וכלי אדמה וכלי גללים פוסלין את המקוה. אחד המניח ואחד השוכח, דברי בית שמאי. ובית הלל מטהרין בשוכח. אמר רבי מאיר. נמנו ורבו בית שמאי על בית הלל.
עצמות קדשים ששימשו נותר מטמאין את הידים, הואיל ונעשה בסיס לדבר האסור. נימא מסייע ליה. העצמות והגידים והנותר ישרפו לששה עשר. הני עצמות היכי דמי? אילימא דלית בהו מוח, למה בשריפה? נשדינהו. אלא פשיטא, דאית בהו מוח. אי אמרת בשלמא שימוש נותר מילתא היא,

אמטו להכי בעי שריפה. אלא אי אמרת שימוש נותר לאו מילתא היא, למה להו שריפה? נתברינהו ונחלצה למוח דידהו ונשרפיה ונשדינהו לדידהו. אלא לאו שמע מינה, שימוש נותר מילתא היא. אמרי. לא, לעולם אימא לך שימוש נותר לאו מילתא, וקסבר. בו בכשר, ואפילו בפסול. אפילו בפסול סלקא דעתך? והא תנן.

עצמות קדשים דאין בהן משום שבירת העצם לכולהו הוה חליץ להו ואכיל להו, ולא בעי שריפה. עצמות הפסח דיש בהן משום שבירת העצם דילמא הני דחלצינהו, ולהנך לא חלצינהו, ובעי שריפה. אמר רב יהודה אמר רב. כל הגידין בשר, חוץ מגידי צואר. תנן. העצמות והגידים והנותר ישרפו בששה עשר.

והדעת מכרעת של ימין. ואלא תפשוט דספוקי מספקא ליה לרבי יהודה. דאי מיפשיט פשיטא ליה, ההיא דהיתירא ניכליה, ודאיסורא נישדייה למה ליה שריפה. אמר רב איקא בר חיננא. כגון שהוכרו ולבסוף נתערבו. רב אשי אמר. לא נצרכא אלא לשמנו דגיד הנשה.
חוץ לארבע אמות חייב. דאמר מר מת תופס ארבע אמות לקריאת שמע. הכא, חוץ לארבע אמות נמי פטור. גופא. המשמר את המת אף על פי שאינו מתו פטור מקריאת שמע ומן התפלה ומן התפילין ומכל מצות האמורות בתורה. היו שנים זה משמר וזה קורא, וזה משמר וזה קורא. בן עזאי אומר. היו באים בספינה מניחו בזוית זו, ומתפללין שניהם בזוית אחרת. מאי בינייהו?

אמר רבינא. חוששין לעכברים איכא בינייהו. מר סבר. חיישינן. ומר סבר. לא חיישינן. תנו רבנן. המוליך עצמות ממקום למקום, הרי זה לא יתנם בדסקיא ויתנם על גבי חמור וירכב עליהם, מפני שנוהג בהם מנהג בזיון. ואם היה מתירא מפני גוים ומפני לסטים מותר. וכדרך שאמרו בעצמות כך אמרו בספר תורה. אהייא?

אילימא ארישא פשיטא. מי גרע ספר תורה מעצמות? אלא אסיפא. אמר רחבה אמר רב יהודה. כל הרואה המת ואינו מלוהו עובר משום לעג לרש חרף עשהו. ואם הלוהו מה שכרו? אמר רב אסי, עליו הכתוב אומר. מלוה ה׳ חונן דל ומכבדו חנן אביון. רבי חייא ורבי יונתן הוו שקלי ואזלי בבית הקברות.

הוה קשדיא תכלתא דרבי יונתן. אמר ליה רבי חייא. דלייה, כדי שלא יאמרו. למחר באין אצלנו, ועכשיו מחרפין אותנו. אמר ליה. ומי ידעי כולי האי? והא כתיב. והמתים אינם יודעים מאומה. אמר ליה. אם קרית לא שנית. אם שנית לא שלשת. אם שלשת לא פירשו לך. כי החיים יודעים שימותו אלו צדיקים שבמיתתן נקראו חיים, שנאמר.

ובניהו בן יהוידע בן איש חי רב פעלים מקבצאל הוא הכה את שני אראל מואב והוא ירד והכה את הארי בתוך הבור ביום השלג. בן איש חי. אטו כולי עלמא בני מתי נינהו? אלא. בן איש חי שאפילו במיתתו קרוי חי. רב פעלים מקבצאל שריבה וקבץ פועלים לתורה.

והוא הכה את שני אראל מואב שלא הניח כמותו לא במקדש ראשון ולא במקדש שני. והוא ירד והכה את הארי בתוך הבור ביום השלג, איכא דאמרי. דתבר גזיזי דברדא, ונחת וטבל. איכא דאמרי. דתנא סיפרא דבי רב ביומא דסיתוא. והמתים אינם יודעים מאומה אלו רשעים, שבחייהן קרויין מתים, שנאמר.

אמרה לה. שמעתי שכל הזורע ברביעה ראשונה ברד מלקה אותו. הלך הוא וזרע ברביעה שניה. של כל העולם כולו לקה, שלו לא לקה. לשנה האחרת הלך ולן בבית הקברות, ושמע אותן שתי רוחות שמספרות זו עם זו. אמרה חדא לחברתה. בואי ונשוט בעולם ונשמע מאחורי הפרגוד מה פורענות בא לעולם. אמרה לה. חברתי, לא כך אמרתי לך,

אמרה לה. חברתי, בואי ונשוט בעולם ונשמע מאחורי הפרגוד מה פורענות בא לעולם. אמרה לה. חברתי, הניחיני, דברים שביני לבינך כבר נשמעו בין החיים. אלמא ידעי. דילמא איניש אחרינא שכיב, ואזיל ואמר להו. תא שמע. דזעירי הוה מפקיד זוזי גבי אושפיזכתיה. עד דאתי ואזיל לבי רב, שכיבה. אזל בתרה לחצר מות, אמר לה. זוזי היכא?
רבי יהודה אוסר בדקה ומתיר בגסה. גמ׳ אמר רבי ינאי. תפילין צריכין גוף נקי כאלישע בעל כנפים. מאי היא? אביי אמר. שלא יפיח בהן. רבא אמר. שלא יישן בהן. ואמאי קרי ליה בעל כנפים? שפעם אחת גזרה מלכות רומי הרשעה שמד על ישראל שכל המניח תפילין ינקרו את מוחו, והיה אלישע מניחם ויוצא לשוק.

ראהו קסדור אחד רץ מפניו ורץ אחריו. וכיון שהגיע אצלו נטלן מראשו ואחזן בידו. אמר לו. מה זה בידך? אמר לו. כנפי יונה. פשט את ידו ונמצאו כנפי יונה. לפיכך קורין אותו אלישע בעל כנפים. ומאי שנא כנפי יונה משאר עופות?

בגיזי צמר ואין מטלטלין אותן. כיצד הוא עושה? נוטל את הכסוי, והן נופלות. רבי אלעזר בן עזריה אומר. קופה, מטה על צדה ונוטל, שמא יטול ואינו יכול להחזיר. וחכמים אומרים. נוטל ומחזיר. גמ׳ יתיב רבי יונתן בן עכינאי ורבי יונתן בן אלעזר, ויתיב רבי חנינא בר חמא גבייהו,

וקא מיבעיא להו. שלחין של בעל הבית תנן, אבל של אומן כיון דקפיד עלייהו לא מטלטלינן להו. או דילמא של אומן תנן, וכל שכן של בעל הבית? אמר להו רבי יונתן בן אלעזר. מסתברא של בעל הבית תנן, אבל של אומן קפיד עלייהו. אמר להו רבי חנינא בר חמא, כך אמר רבי ישמעאל ברבי יוסי.

כנגד עבודות המשכן. אמר להו רבי יונתן ברבי אלעזר, כך אמר רבי שמעון ברבי יוסי בן לקוניא. כנגד מלאכה מלאכתו ומלאכת שבתורה ארבעים חסר אחת. בעי רב יוסף. ויבא הביתה לעשות מלאכתו, ממנינא הוא, או לא? אמר ליה אביי. וליתי ספר תורה ולימני. מי לא אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן לא זזו משם עד שהביאו ספר תורה ומנאום.
בהיזמי מסככינן, בהיגי לא מסככינן. מאי טעמא כיון דנתרי טרפייהו, שביק לה ונפיק. אמר רב גידל אמר רב. האי אפקותא דדיקלא מסככין בהו.

הני דוקרי דקני מסככין בהו. אף על גב דאגידי נינהו אגד בידי שמים לא שמיה אגד. אף על גב דהדר אגיד להו איגד בחד לא שמיה אגד. תניא נמי הכי. קנים ודוקרנין מסככין בהן. קנים פשיטא. אימא. קנים של דוקרנין מסככין בהן. ואמר רב חסדא אמר רבינא בר שילא. הני מרריתא דאגמא אדם יוצא בהן ידי

אמר רבי אבא. הני צריפי דאורבני, כיון שהותרה ראשי מעדנים שלהן כשרין. והא אגידי מתתאי. אמר רב פפא. דשרי להו. (ואמר) רב הונא בריה דרב יהושע. אפילו תימא דלא שרי להו, כל אגד שאינו עשוי לטלטלו לא שמיה אגד. אמר רבי אבא אמר שמואל. ירקות שאמרו חכמים אדם יוצא בהן ידי חובתו בפסח, מביאין את הטומאה, ואין חוצצין בפני הטומאה, ופוסלין בסוכה משום אויר.

נימא דרב מנשיא בר גדא תנאי היא? דתניא. סוכי תאנים ובהן תאנים, פרכילין ובהן ענבים, קשין ובהן שבלים, מכבדות ובהן תמרים, כולן, אם פסולת מרובה על האוכלין כשרה, ואם לאו פסולה. אחרים אומרים. עד שיהו קשין מרובין על הידות ועל האוכלין. מאי לאו, בהא קא מיפלגי. דמר סבר יש להן ידות, ומר סבר אין להן ידות.
מצותן שיהו קורין כל אחד ואחד בזמנו. גמ׳ תנו רבנן. בפסח קורין בפרשת מועדות ומפטירין בפסח גלגל, והאידנא דאיכא תרי יומי, יומא קמא בפסח גלגל, ולמחר בפסח יאשיהו. ושאר ימות הפסח מלקט וקורא מענינו של פסח. מאי היא? אמר רב פפא. מאפ‎ו סימן.

יום טוב האחרון של פסח קורין ויהי בשלח, ומפטירין וידבר דוד. ולמחר כל הבכור, ומפטירין עוד היום. אמר אביי, והאידנא נהוג עלמא למיקרי. משך תורא, קדש בכספא, פסל במדברא, שלח בוכרא. בעצרת שבעה שבועות, ומפטירין בחבקוק. אחרים אומרים. בחדש השלישי, ומפטירין במרכבה. והאידנא דאיכא תרי יומי, עבדינן כתרוייהו ואיפכא.

ושאר כל ימות החג קורין בקרבנות החג. יום טוב האחרון קורין כל הבכור, מצות וחוקים ובכור, ומפטירין ויהי ככלות שלמה. למחר קורין וזאת הברכה, ומפטירין ויעמד שלמה. אמר רב הונא אמר רב. שבת שחל להיות בחולו של מועד, בין בפסח, בין בסוכות מקרא קרינן ראה אתה.

מאתמול מפטירין ויאמר לו יהונתן מחר חדש. אמר רב הונא. ראש חדש אב שחל להיות בשבת, מפטירין חדשיכם ומועדיכם שנאה נפשי היו עלי לטורח. מאי היו עלי לטורח? אמר הקדוש ברוך הוא. לא דיין להם לישראל שחוטאין לפני, אלא שמטריחין אותי לידע איזו גזירה קשה

אמר לו. כבר תקנתי להם סדר קרבנות, כל זמן שקוראין בהן מעלה אני עליהן כאילו מקריבין לפני קרבן, ומוחל אני על כל עונותיהם. בתעניות ברכות וקללות, ואין מפסיקין בקללות. מנא הני מילי? אמר רבי חייא בר גמדא אמר רבי אסי. דאמר קרא מוסר ה׳ בני אל תמאס. ריש לקיש אמר. לפי שאין אומרים ברכה על הפורענות.

לוי בר בוטי הוה קרי וקא מגמגם קמיה דרב הונא בארורי. אמר לו. אכנפשך. לא שנו אלא קללות שבתורת כהנים, אבל שבמשנה תורה פוסק. תניא, רבי שמעון בן אלעזר אומר. עזרא תיקן להן לישראל שיהו קורין קללות שבתורת כהנים קודם עצרת, ושבמשנה תורה קודם ראש השנה. מאי טעמא? אמר אביי ואיתימא ריש לקיש.

כדי שתכלה השנה וקללותיה. בשלמא שבמשנה תורה, איכא כדי שתכלה שנה וקללותיה. אלא שבתורת כהנים, אטו עצרת ראש השנה היא? אין, עצרת נמי ראש השנה היא. דתנן. ובעצרת על פירות האילן. תניא, רבי שמעון בן אלעזר אומר. אם יאמרו לך זקנים סתור וילדים בנה סתור ואל תבנה, מפני שסתירת זקנים בנין,

ובנין נערים סתירה. וסימן לדבר רחבעם בן שלמה. תנו רבנן. מקום שמפסיקין בשבת שחרית שם קורין במנחה, במנחה שם קורין בשני, בשני שם קורין בחמישי, בחמישי שם קורין לשבת הבאה, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. מקום שמפסיקין בשבת שחרית שם קורין במנחה, ובשני ובחמישי, ולשבת הבאה. אמר רבי זירא.

הלכה, מקום שמפסיקין בשבת שחרית שם קורין במנחה, ובשני ובחמישי, ולשבת הבאה. ולימא. הלכה כרבי יהודה. משום דאפכי להו.
רבא אחוה דרב מרי בר רחל, ואמרי לה אבוה דרב מרי בר רחל. ללישנא בתרא, קשיא הא דרב אכשריה לרב מרי בר רחל ומנייה בפורסי דבבל. דילמא תרי מרי בר רחל הוו. הוה מתני לה להא שמעתא משמיה דרבי יוחנן לפטור. אמר רבי יוחנן. המחמר אחר בהמתו בשבת פטור מכלום.

הוא ניהו דמיחייב, בבהמתו לא מיחייב. הגיע לחצר החיצונה. אמר רב הונא. היתה בהמתו טעונה כלי זכוכית, מביא כרים וכסתות ומניח תחתיה, ומתיר החבלים והשקין נופלים. והאנן תנן. נוטל את הכלים הניטלין בשבת? כי קאמר רב הונא, בקרני דאומנא, דלא חזיא ליה.

והאנן תנן נוטל כלים הניטלין? כשהדביש. הדביש למאי חזי? לכתיתא דגמלי. ויתיר חבלים ויפלו שקין. מיצטרו זיקי. ויביא כרים וכסתות ויניח תחתיהן. מטנפי, וקמבטל כלי מהיכנו. והאיכא צער בעלי חיים. קסבר. צער בעלי חיים דרבנן.

אביי אשכחיה ליה לרבה דקא משפשף ליה לבריה אגבא דחמרא. אמר ליה. קא משתמש מר בבעלי חיים. אמר ליה. צדדין הן, וצדדין לא גזרו בהו רבנן. מנא תימרא דתנן. מתיר חבלים והשקין נופלין. מאי לאו בחבר גוולקי, דהוו להו צדדין וצדדין, לא גזרו בהו רבנן.

לא באבר גוולקי, דלא הוו צדדין. אי נמי, בלכתא. איתיביה. שתים בידי אדם, ואחת באילן כשרה, ואין עולין לה ביום טוב. מאי לאו, דחק ביה באילן [וסכיך ביה] דהוו להו צדדין, וצדדין אסורין. לא, דכפייה לאילן ואנח סיכוך עילויה, דקמשתמש באילן. אי הכי, אימא סיפא.

לימא כתנאי, אין עולין לה ביום טוב. רבי שמעון בן אלעזר אומר משום רבי מאיר. עולין לה ביום טוב. מאי לאו, בהא קמיפלגי. דמר סבר צדדין אסורין, ומר סבר מותרין? אמר אביי. לא, דכולי עלמא צדדין אסורין, והכא בצדי צדדין קמיפלגי. מר סבר צדי צדדין אסורין, ומר סבר צדי צדדין מותרין.

רבא אמר. מאן דאסר בצדדין אסר נמי בצדי צדדין, מאן דשרי בצדי צדדין שרי נמי בצדדין.
כירה שהסיקוה בקש ובגבבא נותנים עליה תבשיל. בגפת ובעצים לא יתן עד שיגרוף, או עד שיתן את האפר. בית שמאי אומרים. חמין, אבל לא תבשיל. ובית הלל אומרים. חמין ותבשיל. בית שמאי אומרים. נוטלין, אבל לא מחזירין. ובית הלל אומרים. אף מחזירין. גמ׳ איבעיא להו. האי לא יתן לא יחזיר הוא,

אבל לשהות משהין, אף על פי שאינו גרוף ואינו קטום. ומני חנניה היא. דתניא, חנניה אומר. כל שהוא כמאכל בן דרוסאי מותר לשהותו על גבי כירה, אף על פי שאינו גרוף ואינו קטום. או דילמא לשהות תנן, ואי גרוף וקטום אין, אי לא לא, וכל שכן להחזיר.

בית שמאי אומרים. חמין, אבל לא תבשיל. ובית הלל אומרים. חמין ותבשיל.
שנאמר. אם יהיו חטאיכם כשנים כשלג ילבינו. מנין לסיכה שהיא כשתייה ביום הכפורים? אף על פי שאין ראיה לדבר זכר לדבר, שנאמר. ותבא כמים בקרבו וכשמן בעצמותיו. גמ׳ רישא דלא כרבי אלעזר בן עזריה, סיפא כרבי אלעזר בן עזריה? דאי כרבי אלעזר בן עזריה טהורה שמענא ליה. מאן דלא מוקי כתנאי,

תנא רישא טהורה, ומוקי לה לכולה כרבי אלעזר בן עזריה, ומאן דמוקים כתנאי, רישא רבנן וסיפא כרבי אלעזר בן עזריה. תנו רבנן. פולטת שכבת זרע ביום השלישי טהורה, דברי רבי אלעזר בן עזריה. רבי ישמעאל אומר. פעמים שהן ארבע עונות, פעמים שהן חמש עונות, פעמים שהן שש עונות. רבי עקיבא אומר. לעולם חמש,

ואם יצאתה מקצת עונה ראשונה, נותנין לה מקצת עונה ששית. אמרוה רבנן קמיה דרב פפא, ואמרי לה רב פפא לרבא. בשלמא רבי אלעזר בן עזריה כרבנן דאמרי בחמשא עבוד פרישה, ורבי ישמעאל כרבי יוסי דאמר בארבעה עבוד פרישה, אלא רבי עקיבא כמאן?

זו דברי רבי ישמעאל ורבי עקיבא, אבל חכמים אומרים. שש עונות שלמות בעינן. אמר רב חסדא. מחלוקת שפירשה מן האשה, אבל פירשה מן האיש טמאה כל זמן שהיא לחה. מתיב רב ששת. וכל בגד וכל עור אשר יהיה עליו שכבת זרע פרט לשכבת זרע שהיא סרוחה. מאי לאו שפירשה מן האיש? לא, שפירשה מן האשה. בעי רב

בששי בחדש ניתנו עשרת הדברות לישראל. רבי יוסי אומר. בשבעה בו. אמר רבא. דכולי עלמא בראש חדש אתו למדבר סיני. כתיב הכא. ביום הזה באו מדבר סיני, וכתיב התם. החדש הזה לכם ראש חדשים מה להלן ראש חדש, אף כאן ראש חדש. ודכולי עלמא, בשבת ניתנה תורה לישראל. כתיב הכא.

זכור את יום השבת לקדשו, וכתיב התם. ויאמר משה אל העם זכור את היום הזה מה להלן בעצומו של יום, אף כאן בעצומו של יום. כי פליגי בקביעא דירחא. רבי יוסי סבר בחד בשבא איקבע ירחא, ובחד בשבא לא אמר להו ולא מידי משום חולשא דאורחא. בתרי בשבא אמר להו. ואתם תהיו לי ממלכת כהנים.

בחמשא עבוד פרישה.
אלא אימא. דברי רבי אחא, ורבי שמעון מתיר. תנא. כמה שיעור תבואה צבורה לתך. בעא מיניה רב נחומי בר זכריה מאביי. שיעור תבואה צבורה בכמה? אמר ליה הרי אמרו. שיעור תבואה צבורה לתך. איבעיא להו. הני ארבע וחמש קופות דקאמר, בארבע וחמש קופות אין, טפי לא,

אלמא למעוטי בהילוכא עדיף, או דילמא למעוטי משוי עדיף. תא שמע, דתני חדא. מפנין אפילו ארבע וחמש קופות של כדי שמן ושל כדי יין. ותניא אידך. בעשר ובחמש עשרה. מאי לאו בהא קמיפלגי, דמר סבר מעוטי בהילוכא עדיף, ומר סבר מעוטי במשוי עדיף? לא, דכולי עלמא מעוטי בהילוכא עדיף,

ומי סברת בעשר ובחמש עשרה אקופות קאי? אכדין קאי, ולא קשיא. הא דמשתקלי חד חד בקופה, והא דמישתקלי תרי תרי, והא דמשתקלי תלתא תלתא ובדקורי דהרפניא. איבעיא להו. הני ארבע וחמש דקאמר, אף על גב דאית ליה אורחין טובא, או דילמא הכל לפי האורחין? ואם תמצי לומר הכל לפי האורחין, חד גברא מפני לכולהו,

ואילו בהקדוש ברוך הוא כתיב ויאמר ה׳ אם נא מצאתי וגו׳. אמר רב יהודה בר שילא אמר רבי אסי אמר רבי יוחנן. ששה דברים אדם אוכל פירותיהן בעולם הזה והקרן קיימת לו לעולם הבא, ואלו הן. הכנסת אורחין, וביקור חולים, ועיון תפלה, והשכמת בית המדרש, והמגדל בניו לתלמוד תורה,

והדן את חברו לכף זכות. איני?. והא אנן תנן. אלו דברים שאדם עושה אותם ואוכל פירותיהן בעולם הזה, והקרן קיימת לו לעולם הבא, ואלו הן. כיבוד אב ואם, וגמילות חסדים, והבאת שלום שבין אדם לחברו, ותלמוד תורה כנגד כולם [הני אין, מידי אחרינא לא]. הני נמי, בהני שייכי. תנו רבנן.

לא צריכא, דמנחה ביד ישראל. מהו דתימא. כיון דלא חזיא ליה אסור, קא משמע לן כיון דחזיא לכהן שפיר דמי. ודמאי וכו׳. דמאי, הא לא חזי ליה. כיון דאי בעי מפקר ליה לנכסיה והוה עני, וחזי ליה, השתא נמי חזי ליה. דתנן. מאכילין את העניים דמאי ואת האכסניא דמאי.

ואמר רב הונא. תנא, בית שמאי אומרים. אין מאכילין את העניים דמאי ואת האכסניא דמאי. ובית הלל אומרים. מאכילין את העניים דמאי ואת האכסניא דמאי. ומעשר ראשון שניטלה תרומתו וכו׳. פשיטא. לא צריכא שהקדימו בשבולים, ונטלה הימנו תרומת מעשר, ולא נטלה הימנו תרומה גדולה.

תרומה גדולה
סדוק, עקום דומה למגל פסול. חרות פסול. דומה לחרות כשר.

אמר אביי, לא קשיא. כאן שראשו של זה מגיע לצד עיקרו של זה, כאן שאין ראשו של זה מגיע לצד עיקרו של זה. אמר רבי מריון אמר רבי יהושע בן לוי, ואמרי לה תני רבה בר מרי משום רבן יוחנן בן זכאי. שתי תמרות יש בגיא בן הנם, ועולה עשן מביניהם. וזהו ששנינו. ציני הר הברזל כשרות, וזו היא פתחה של גיהנם. לולב שיש בו שלשה טפחים.

אמר רב יהודה אמר שמואל. שיעור הדס וערבה שלשה, ולולב ארבעה, כדי שיהא לולב יוצא מן ההדס טפח. ורבי פרנך אמר רבי יוחנן. שדרו של לולב צריך שיצא מן ההדס טפח. תנן. לולב שיש בו שלשה טפחים כדי לנענע בו כשר. אימא. וכדי לנענע בו, כשר. מר כדאית ליה, ומר כדאית ליה. תא שמע. שיעור הדס וערבה שלשה, ולולב ארבעה.

תנו רבנן. נשרו רוב עליו ונשתיירו בו מיעוט כשר, ובלבד
ונצטרפו וחמצו רבי אליעזר אומר.

דילמא טעמא דרבי אליעזר משום דאחר אחרון אני בא לא שנא קדם וסילק את האיסור, לא שנא לא קדם וסילק את האיסור. אבל בבת אחת, הכי נמי דשרי. אלא רבי אליעזר דעצי אשירה, דתנן. נטל הימנה עצים אסורין בהנאה. הסיק בהן את התנור, חדש יותץ, ישן יוצן. אפה בו את הפת אסורין בהנאה.

נתערבה באחרות ואחרות באחרות כולן אסורין בהנאה. רבי אליעזר אומר. יוליך הנאה לים המלח. (אמר) לו. אין פדיון לעבודה זרה. אימור דשמעת ליה לרבי אליעזר בעבודה זרה דחמיר איסורה, בשאר איסורין שבתורה מי שמעת ליה? אלא אם כן, אמאן תרמייה? ועוד, הא תניא בהדיא. וכן היה רבי אליעזר אוסר בכל איסורין שבתורה.

אמר אביי. אם תמצא לומר זה וזה גורם אסור רבי היינו רבי אליעזר, ואם תמצי לומר זה וזה גורם מותר, והכא משום דיש שבח עצים בפת הוא הני קערות וכוסות וצלוחיות אסירי. כי פליגי בתנור וקדירה. למאן דאמר זה וזה גורם אסור אסור. למאן דאמר זה וזה גורם מותר שרי.

איכא דאמרי. אפילו למאן דאמר זה וזה גורם מותר, קדירה אסורה, דהא קבלה בישולא מקמי דניתן עצים דהיתירא. אמר רב יוסף אמר רב יהודה אמר שמואל. תנור שהסיקו בקליפי ערלה, או בקשין של כלאי הכרם, חדש יותץ, ישן יוצן. אפה בו את הפת, רבי אומר. הפת מותרת, וחכמים אומרים. הפת אסורה.

והתניא איפכא. שמואל איפכא תני. ואיבעית אימא. בעלמא קסבר שמואל הלכה כרבי מחבירו ולא מחביריו, ובהא אפילו מחביריו. וסבר אתנייה איפכא, כי היכי דניקום רבנן לאיסורא. בישלה על גבי גחלים דברי הכל הפת מותרת. (אמר) רב יהודה אמר שמואל, ורבי חייא בר אשי אמר רבי יוחנן,

בשלמא למאן דאמר לוחשות אסורין, משום דיש שבח עצים בפת. אלא למאן דאמר אפילו לוחשות מותרות, פת דאסר דיש שבח עצים בפת לרבי היכי משכחת ליה? אמר רב פפא. כשאבוקה כנגדו. מכלל דרבנן דפליגי עליה שרו אפילו כשאבוקה כנגדו, אלא עצים דאיסורא לרבנן היכי משכחת להו?

אמר רב אמי בר חמא. בשרשיפא. בעא מיניה רמי בר חמא מרב חסדא. תנור שהסיקו בעצי הקדש, ואפה בו הפת, לרבנן דשרו בקמייתא, מאי? אמר ליה. הפת אסורה. ומה בין זו לערלה?. אמר רבא. הכי השתא?. ערלה בטילה במאתים, הקדש אפילו באלף לא בטיל. אלא אמר רבא. אי קשיא ליה הא קשיא.

כיון דלאו בר מעילה נינהו לא נפקא לחולין. וכל היכא דמעל המסיק נפקי לחולין? והא תניא. כל הנשרפין אפרן מותר, חוץ מעצי אשירה. ואפר הקדש לעולם אסור. אמר רמי בר חמא. כגון שנפלה דליקה מאיליה בעצי הקדש, דליכא אינש דנמעול. רב שמעיה אמר. באותן שטעונין גניזה.

דתניא. ושמו בנחת, ושמו כולו, ושמו שלא יפזר. רבי יהודה אומר אין ביעור וכו׳. תניא, אמר רבי יהודה. אין ביעור חמץ אלא שריפה, והדין נותן. ומה נותר שאינו בבל יראה ובל ימצא טעון שריפה, חמץ שישנו בבל יראה ובל ימצא לא כל שכן שטעון שריפה.

נבילה תוכיח, שאסורה באכילה ואינה טעונה שריפה. אמר להן, הפרש. נותר אסור באכילה ובהנאה, וחמץ אסור באכילה ובהנאה. מה נותר טעון שריפה אף חמץ טעון שריפה. אמרו לו. שור הנסקל יוכיח, שאסור באכילה ובהנאה ואינו טעון שריפה. אמר להן, הפרש. נותר אסור באכילה ובהנאה וענוש כרת,

אמרו לו. אשם תלוי וחטאת העוף הבא על הספק לדבריך יוכיחו, שהן בבל תותירו. שאנו אומרים בשריפה, ואתה אומר בקבורה. שתק רבי יהודה. אמר רב יוסף, היינו דאמרי אינשי. כפא דחטא נגרא בגווה נשרוף חרדלא. (אמר אביי. ) סדנא בסדני יתיב מדויל ידיה משתלים.
אמר לה. ניחא לך דמיכל אכלי כולי עלמא אפתורא דמשלם ואנן אפתורא דמחסר. אמרה ליה. ומאי נעביד? בעי רחמי דנשקלינהו מינך. בעי רחמי ושקלוהו. תנא. גדול היה נס אחרון יותר מן הראשון. דגמירי, דמיהב יהבי מישקל לא שקלי. חד בי שמשי חזייה לברתיה דהוות עציבא, אמר לה. בתי אמאי עציבת? אמרה ליה. כלי של חומץ נתחלף לי בכלי של שמן והדלקתי ממנו אור לשבת.

ואמרו לי. בית זה שקירה רבי חנינא בן דוסא בתפלתו. ורבי חנינא בן דוסא מהיכן הוו ליה עזים? והא עני הוי. ועוד, אמרו חכמים. אין מגדלין בהמה דקה בארץ ישראל? אמר רב פנחס. מעשה ועבר אדם אחד על פתח ביתו והניח שם תרנגולין, ומצאתן אשתו של רבי חנינא בן דוסא, ואמר לה. אל תאכלי מביציהן. והרבו ביצים ותרנגולין והיו מצערין אותם, ומכרן וקנה בדמיהן עזים.

ואמר לי. אלעזר בני, ניחא לך דאפכיה לעלמא מרישא, אפשר דמתילדת בשעתא דמזוני. אמרי לקמיה. כולי האי, ואפשר? אמרי ליה. דחיי טפי או דחיינא? אמר לי. דחיית. אמרי לקמיה. אם כן, לא בעינא. אמר לי. בהאי אגרא דאמרת לא בעינא יהיבנא לך לעלמא דאתי תליסרי נהרוותא דמשחא אפרסמון דכיין כפרת ודיגלת, דמענגת בהו.

עשרה מיני ארזים הן, שנאמר. אתן במדבר ארז שטה והדס וגו׳. תנו רבנן. מעשה ברבי אליעזר שגזר שלש עשרה תעניות על הצבור ולא ירדו גשמים, באחרונה התחילו הצבור לצאת. אמר להם. תקנתם קברים לעצמכם?. געו כל העם בבכיה, וירדו גשמים. שוב מעשה ברבי אליעזר שירד לפני התיבה, ואמר עשרים וארבע ברכות ולא נענה. ירד רבי עקיבא אחריו ואמר.

דברי רבי
אף הסובב. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. שיתין, מששת ימי בראשית נבראו, שנאמר. חמוקי ירכיך כמו חלאים מעשה ידי אמן. חמוקי ירכיך אלו השיתין. כמו חלאים שמחוללין ויורדין עד התהום. מעשה ידי אמן זו מעשה ידי אומנותו של הקדוש ברוך הוא. תנא דבי רבי ישמעאל. בראשית, אל תיקרי בראשית,

אין לך דבר שנעשה מצותו ומועלין בו. אמר ריש לקיש. בזמן שמנסכין יין על גבי מזבח, פוקקין את השיתין. לקיים מה שנאמר. בקדש הסך נסך שכר לה׳. מאי משמע? אמר רב פפא. שכר לשון שתיה, לשון שביעה, לשון שכרות. אמר רב פפא. שמע מינה כי שבע איניש חמרא מגרוניה שבע.

אלא. אלהי אברהם, שהיה תחילה לגרים. תנא דבי רב ענן, מאי דכתיב. חמוקי ירכיך למה נמשלו דברי תורה כירך? לומר לך. מה ירך בסתר, אף דברי תורה בסתר. והיינו דאמר רבי אלעזר, מאי דכתיב. הגיד לך אדם מה טוב ומה ה׳ דורש ממך כי אם עשות משפט ואהבת חסד והצנע לכת עם אלהיך. עשות משפט זה הדין, ואהבת חסד זו גמילות חסדים,
אלא להך לישנא דאמרת פליגי,

מכלל דרבי שמעון סבר הגרלה מעכבא, והתניא. מת אחד מהן, מביא חבירו שלא בהגרלה, דברי רבי שמעון. רבי שמעון לא ידע מאי קאמרי רבנן, והכי קאמר להו. אי הגרלה הגרלה ממש קא אמריתו, פליגנא עלייכו בחדא. אי הגרלה דקאמריתו היינו הנחה פליגנא עלייכו בתרתי. תא שמע. פר מעכב את השעיר,

ושעיר אין מעכב את הפר במתנות שבפנים. בשלמא פר מעכב את השעיר. דאי אקדמיה לשעיר מקמי פר לא עבד ולא כלום. אלא שעיר אין מעכב את הפר מאי ניהו? אילימא דאי אקדים מתנות דפר בהיכל מקמי מתנות דשעיר בפנים חוקה כתיב בהו. אלא לאו, דאקדים מתנות דפר בפנים מקמי הגרלה.

כדתניא. לכפר בכפרת דמים הכתוב מדבר, וכן הוא אומר. וכלה מכפר את הקדש. מה להלן בכפרת דמים, אף כאן בכפרת דמים, דברי רבי יהודה. רבי שמעון אומר. לכפר עליו, בכפרת דברים הכתוב מדבר. תא שמע, שאלו תלמידיו את רבי עקיבא. עלה בשמאל, מהו שיחזור לימין?

תלמוד לומר. אשר עלה, כיון שעלה שוב אינו צריך. תא שמע. ועשהו חטאת, הגורל עושהו חטאת, ואין השם עושהו חטאת. שיכול, והלא דין הוא. ומה במקום שלא קידש הגורל קידש השם, מקום שקידש הגורל, אינו דין שיקדש השם?