portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
שומרי העיר ביום פטורין מן הסוכה ביום, וחייבין בלילה. שומרי העיר בלילה פטורין מן הסוכה בלילה, וחייבין ביום. שומרי העיר בין ביום ובין בלילה פטורים מן הסוכה בין ביום ובין בלילה. שומרי גנות ופרדסים פטורין בין ביום ובין בלילה. וליעבדו סוכה התם וליתבו? אביי אמר. תשבו כעין תדורו. רבא אמר. פרצה קוראה לגנב.

אפילו חש בעיניו, ואפילו חש בראשו. אמר רבן שמעון בן גמליאל. פעם אחת חשתי בעיני בקיסרי, והתיר רבי יוסי בריבי לישן אני ומשמשי חוץ לסוכה. רב שרא לרב אחא ברדלא למגנא בכילתא בסוכה משום בקי. רבא שרא ליה לרבי אחא בר אדא למגנא בר ממטללתא משום סירחא דגרגישתא. רבא לטעמיה, דאמר רבא. מצטער פטור מן הסוכה.

הא דפריס סודרא עלויה. וכמה שינת עראי? תני רמי בר יחזקאל. כדי הילוך מאה אמה. תניא נמי הכי. הישן בתפילין ורואה קרי אוחז ברצועה ואינו אוחז בקציצה, דברי רבי יעקב. וחכמים אומרים. ישן אדם בתפילין שינת עראי, אבל לא שינת קבע.

וכמה שינת עראי כדי הילוך מאה אמה. אמר רב. אסור לאדם לישן ביום יותר משינת הסוס. וכמה שינת הסוס שיתין נשמי. אמר אביי. שנתיה דמר כדרב, ודרב כדרבי, ודרבי כדדוד, ודדוד כדסוסיא, ודסוסיא שיתין נשמי. אביי הוה ניים כדמעייל מפומבדיתא לבי כובי.

תנו רבנן. שכח ושמש מטתו בתפילין אינו אוחז לא ברצועה ולא בקציצה עד שיטול ידיו ויטלם, מפני שהידים עסקניות הן. מתני׳ מעשה והביאו לו לרבן יוחנן בן זכאי לטעום את התבשיל, ולרבן גמליאל שני כותבות ודלי של מים. ואמרו. העלום לסוכה. וכשנתנו לו לרבי צדוק אוכל פחות מכביצה, נטלו במפה, ואכלו חוץ לסוכה,

ולא בירך אחריו. גמ׳ מעשה לסתור?. חסורי מחסרא והכי קתני. אם בא להחמיר על עצמו מחמיר, ולית ביה משום יוהרא. ומעשה נמי והביאו לו לרבן יוחנן בן זכאי לטעום את התבשיל, ולרבן גמליאל שתי כותבות ודלי של מים, ואמרו. העלום לסוכה. וכשנתנו לו לרבי צדוק אוכל פחות מכביצה, נטלו במפה ואכלו חוץ לסוכה ולא בירך אחריו. הא כביצה, בעי סוכה. לימא תיהוי תיובתיה דרב יוסף ואביי.
גמ׳ אמר רב חנן בר אמי. מחלוקת ברשות הרבים, דבית שמאי סברי.

איכא דאמרי, אמר רב חנן בר אמי. מחלוקת ברשות היחיד, דבית שמאי אית להו דרב יהודה אמר רב, ובית הלל לית להו דרב יהודה אמר רב, אבל ברשות הרבים דברי הכל אסור. לימא רב דאמר כבית שמאי? תנאי היא, דתניא. שוטחן בחמה, אבל לא כנגד העם. רבי (אליעזר) ורבי שמעון אוסרין.

מתניתין דלא כי האי תנא, דתניא, אמר רבי שמעון בן אלעזר. מודים בית שמאי ובית הלל שמוליכין את הסולם משובך לשובך. לא נחלקו אלא להחזיר, שבית שמאי אומרים. אין מחזירין, ובית הלל אומרים. אף מחזירין. אמר רבי יהודה. במה דברים אמורים בסולם של שובך, אבל בסולם של עליה דברי הכל אסור.

בני רבי חייא נפוק לקרייתא. כי אתו, אמר להו אבוהון. כלום מעשה בא לידכם? אמרו לו. סולם בא לידינו, והתרנוהו. אמר להם. צאו ואסרו מה שהתרתם. אינהו סבור. מדקא אמר רבי יהודה בסולם של עליה לא פליגי, מכלל דתנא קמא סבר פליגי. ולא היא, רבי יהודה טעמיה דתנא קמא קא מפרש. ממאי,

אלא דשובכו מוכיח עליו, אבל התם לא. אלא, אי קשיא הא קשיא. בית שמאי אומרים. לא יטול אלא אם כן נענע מבעוד יום, ובית הלל אומרים. עומד ואומר זה וזה אני נוטל. אלמא, גבי שמחת יום טוב בית שמאי לחומרא ובית הלל לקולא, ורמינהי. השוחט חיה ועוף ביום טוב, אמר רבי
מעבירין מלפני השלחן פירורין. מסייע ליה לרבי יוחנן, דאמר רבי יוחנן. פירורין שאין בהן כזית אסור לאבדן ביד. שער של אפונין. מני? רבי שמעון היא, דלית ליה מוקצה. אימא סיפא. ספוג, אם יש לו בית אחיזה מקנחין בו, ואם לאו אין מקנחין בו. אתאן לרבי יהודה, דאמר. דבר שאין מתכוין אסור. בהא אפילו רבי שמעון מודה,

ומודים חכמים לרבי יהודה בשאר פירות. אמר ליה רבי ירמיה לרבי אבא. אלא במאי פליגי? אמר ליה. לכי תשכח. אמר רב נחמן בר יצחק. מסתברא בתותים ורמונים פליגי. דתניא. זיתים שמשך מהן שמן וענבים שמשך מהן יין, והכניסן, בין לאוכל בין למשקין היוצא מהן אסור. תותים שמשך מהן מים ורמונים שמשך מהן יין,

והכניסן, לאוכלין היוצא מהן מותר, למשקין ולסתם היוצא מהן אסור, דברי רבי יהודה. וחכמים אומרים. בין לאוכלין בין למשקין היוצא מהן אסור. וסבר רבי יהודה סתם אסור?. והתנן.
אמר שמואל, אמר קרא. מחלליה מות יומת התורה רבתה מיתות הרבה על חילול אחד. האי במזיד כתיב. אם אינו ענין למזיד, דכתיב. כל העשה מלאכה יומת, תנהו ענין לשוגג. ומאי יומת? יומת בממון. ותיפוק ליה חילוק מלאכות מהיכא דנפקא ליה לרבי נתן. דתניא, רבי נתן אומר.

אחת שמעון. מאחת שם משמעון. הנה אבות, מהנה תולדות. אחת שהיא הנה זדון שבת ושגגת מלאכות. הנה שהיא אחת שגגת שבת וזדון מלאכות. ושמואל, אחת שהיא הנה והנה שהיא אחת לא משמע ליה. בעא מיניה רבא מרב נחמן.

אלא אי אמרת העלם שבת בידו אינו חייב אלא אחת, היכי משכחת לה בזדון שבת ושגגת מלאכות. הניחא אי סבר לה כרבי יוחנן, דאמר כיון ששגג בכרת אף על פי שהזיד בלאו, משכחת לה דידע ליה לשבת בלאו. אלא אי סבר לה כרבי שמעון בן
אמאי? נגלול וניקרי. אמר רב הונא בריה דרב יהושע אמר רב ששת. לפי שאין גוללין ספר תורה בציבור, מפני כבוד ציבור. ונייתי אחרינא ונקרי.

רב הונא בר יהודה אמר. משום פגמו של ראשון. וריש לקיש אמר. משום ברכה שאינה צריכה. ומי חיישינן לפגמא? והאמר רבי יצחק נפחא. ראש חודש טבת שחל להיות בשבת מביאין שלש תורות וקורין אחת בענינו של יום, ואחת של ראש חודש, ואחת של חנוכה. תלתא גברי בתלתא ספרי ליכא פגמא, חד גברא בתרי ספרי איכא פגמא.

על עמך ישראל שצריכין להושע וחותם בשומע תפלה. ואחר כך, כל אחד ואחד מביא ספר תורה מביתו, וקורא בו כדי להראות חזותו לרבים. הרואה כהן גדול כו׳ לא מפני שאינו רשאי. פשיטא? מהו דתימא כדריש לקיש. דאמר ריש לקיש. אין מעבירין על המצות. ומאי מצוה ברב עם הדרת מלך,

ותו. בין לרבי אליעזר בין לרבי עקיבא, אימורי חטאת אימת עביד להו? אמר רבא. לא משכחת לה מתקנתא, אלא או לרבי אליעזר דתנא בדבי שמואל, או לרבי עקיבא כדתוספתא. דתנא דבי שמואל. רבי אליעזר אומר. יצא ועשה אילו ואיל העם ואימורי חטאת, אבל פר העולה ושבעת כבשים ושעיר הנעשה בחוץ עם תמיד של בין הערבים.
ומנין לשלש של שלש שלש תלמוד לומר. והעברת שופר תרועה, שבתון זכרון תרועה, יום תרועה יהיה לכם. ומנין ליתן את האמור של זה בזה ושל זה בזה תלמוד לומר. שביעי שביעי לגזירה שוה. הא כיצד? שלש שהן תשע. שיעור תקיעה כתרועה, שיעור תרועה כשלשה שברים. האי תנא, מעיקרא מייתי לה בהיקישא,

מתקיף לה רבינא. ודלמא גנוחי הוה, וקא מפסקא תרועה בין שברים לתקיעה. דהדר עביד תקיעה שברים תקיעה. אלא רבי אבהו מאי אתקין? אי גנוחי גנח הא עבדיה, אי ילולי יליל הא עבדיה. מספקא ליה דלמא גנח ויליל. אי הכי, ליעבד נמי איפכא. תקיעה, תרועה, שלשה שברים, ותקיעה דלמא יליל וגנח. סתמא דמילתא,

כי מתרע באיניש מילתא ברישא גנח והדר יליל. תקע בראשונה ומשך בשניה כשתים. אמר רבי יוחנן. שמע תשע תקיעות בתשע שעות ביום יצא. תניא נמי הכי. שמע תשע תקיעות בתשע שעות ביום יצא. מתשעה בני אדם כאחד לא יצא.

כי שמע להו אסדר ברכות שמע להו. רב פפא בר שמואל קם לצלויי, אמר ליה לשמעיה. כי נהירנא לך תקע לי. אמר ליה רבא. לא אמרו אלא בחבר עיר. תניא נמי הכי. כשהוא שומען שומען על הסדר, ועל סדר ברכות. במה דברים אמורים בחבר עיר, אבל שלא בחבר עיר שומען על הסדר ושלא על סדר ברכות. ויחיד שלא תקע חבירו תוקע לו,

ויחיד שלא בירך אין חבירו מברך עליו. ומצוה בתוקעין יותר מן המברכין. כיצד? שתי עיירות, באחת תוקעין, ובאחת מברכין הולכין למקום שתוקעין, ואין הולכין למקום שמברכין. פשיטא הא דאורייתא, הא דרבנן. לא צריכא, דאף על גב דהא ודאי והא ספק. כשם ששליח צבור חייב, כך כל יחיד ויחיד וכו׳.

תניא, אמרו לו לרבן גמליאל. לדבריך, למה צבור מתפללין. אמר להם. כדי להסדיר שליח צבור תפלתו, אמר להם רבן גמליאל. לדבריכם, למה שליח צבור יורד לפני התיבה? אמרו לו. כדי להוציא את שאינו בקי. אמר להם. כשם שמוציא את שאינו בקי, כך מוציא את הבקי.
יתבי רבנן קמיה דרב פפא וקאמרי משמיה דשמואל. אבל ששימש מטתו בימי אבלו חייב מיתה. אמר ליה רב פפא. אסור אתמר, ומשמיה דרבי יוחנן אתמר,

ואי שמיעא לכו משמיה דשמואל, הכי שמיע לכו. אמר רב תחליפא בר אבימי אמר שמואל. אבל שלא פרע ושלא פירם חייב מיתה, שנאמר. ראשיכם אל תפרעו ובגדיכם לא תפרומו ולא תמותו וגו׳, הא אחר שלא פרע ושלא פירם חייב מיתה. אמר רפרם בר פפא, תנא באבל רבתי. אבל אסור לשמש מטתו בימי אבלו, ומעשה באחד ששימש מטתו בימי אבלו,

מאי שנא נעילת הסנדל דרשות דלאו כולי עלמא עבידי דסיימי מסאנייהו. פריעת הראש נמי, לאו כולי עלמא עבידי דמגלו רישייהו. שמואל לטעמיה, דאמר שמואל. כל קרע שאינו בשעת חימום אינו קרע. וכל עטיפה שאינה כעטיפת ישמעאלים אינה עטיפה. מחוי רב נחמן עד גובי דדיקנא.

אמר רבי יעקב אמר רבי יוחנן. לא שנו אלא שאין לו מנעלים ברגליו, אבל יש לו מנעלים ברגליו מנעליו מוכיחין עליו. כל קרע שאינו בשעת חימום אינו קרע והא אמרו ליה לשמואל. נח נפשיה דרב, קרע עליה תריסר מני. אמר. אזל גברא דהוה מסתפינא מיניה. אמר ליה לרבי יוחנן. נח נפשיה דרבי חנינא. קרע עליה תליסר אצטלי מלתא.

אמר. אזל גברא דהוה מסתפינא מיניה. שאני רבנן, דכיון דכל שעתא מדכרי שמעתייהו כשעת חימום דמי. אמר ליה רבין בר אדא לרבא. אמר תלמידך רב עמרם, תניא. אבל, כל שבעה קורעו לפניו, ואם בא להחליף מחליף וקורע. בשבת, קורעו לאחוריו, ואם בא להחליף מחליף ואינו קורע.

כי תניא ההיא, בכבוד אביו ואמו. אותן קרעין מתאחין, או אין מתאחין? פליגי בה אבוה דרב אושעיא ובר קפרא. חד אמר. אין מתאחין, וחד אמר. מתאחין. תסתיים דאבוה דרב אושעיא דאמר אין מתאחין. דאמר רב אושעיא. אין מתאחין, ממאן שמיע ליה לאו מאבוה? לא, מבר קפרא רביה שמיע ליה. אמר רבא.

ואיכא דמתני להא דרב גידל בר מנשיא אהא. כל שלשים יום, תינוק יוצא בחיק, ונקבר באשה אחת ושני אנשים. אבל לא באיש אחד ושתי נשים. אבא שאול אומר. אף באיש אחד ושתי נשים. ואין עומדין עליו בשורה. ואין אומרים עליו ברכת אבלים ותנחומי אבלים. בן שלשים יוצא בדלוסקמא. רבי יהודה אומר.

לא דלוסקמא הניטלת בכתף, אלא הניטלת באגפיים. ועומדין עליו בשורה, ואומרים עליו ברכת אבלים ותנחומי אבלים. בן שנים עשר חדש יוצא במטה. רבי עקיבא אומר. הוא בן שנה ואבריו כבן שתים, הוא בן שתים ואבריו כבן שנה יוצא במטה. רבי שמעון בן אלעזר אומר. היוצא במטה רבים מצהיבין עליו. אינו יוצא במטה אין רבים מצהיבין עליו.

רבי אלעזר בן עזריה אומר. ניכר לרבים רבים מתעסקים עמו, אינו ניכר לרבים אין רבים מתעסקים עמו. ומה הן בהספד? רבי מאיר בשם רבי ישמעאל אומר. עניים בני שלש, עשירים בני חמש. רבי יהודה אומר משמו. עניים בני חמש, עשירים בני שש, ובני זקנים כבני עניים. אמר רב גידל בר מנשיא אמר רב.

אמר רבינא, הלכך. יום אחד לפני החג, וחג, ושמיני שלו הרי כאן עשרים ואחד יום. רבינא איקלע לסורא דפרת, אמר ליה רב חביבא מסורא דפרת לרבינא. אמר מר, יום אחד לפני ראש השנה וראש השנה הרי כאן ארבעה עשר? אמר ליה. אנא, מסתברא כרבן גמליאל הוא דאמינא.
על פי בקיאין אין, על פי בקי אחד לא. הכא במאי עסקינן, דאמר לא צריכנא. וליספו ליה על פי בקי. לא צריכא, דאיכא אחרינא בהדיה דאמר לא צריך מאכילין אותו על פי בקיאין. פשיטא, ספק נפשות הוא, וספק נפשות להקל. לא צריכא, דאיכא תרי אחריני בהדיה דאמרי לא צריך.

אבל אמר צריך אני, אין שם בקיאין תרי אלא חד דאמר לא צריך מאכילין אותו על פי עצמו. מר בר רב אשי אמר. כל היכא דאמר צריך אני, אפילו איכא מאה דאמרי לא צריך לדידיה שמעינן שנאמר. לב יודע מרת נפשו. תנן. אם אין שם בקיאין מאכילין אותו על פי עצמו. טעמא דליכא בקיאין, הא איכא בקיאין לא.

לימא תנאי היא. דתניא. מי שנשכו נחש קורין לו רופא ממקום למקום, ומקרעין לו את התרנגולת, וגוזזין לו את הכרישין, ומאכילין אותו, ואין צריך לעשר, דברי רבי. רבי אלעזר ברבי שמעון אומר. לא יאכל עד שיעשר. נימא רבי אלעזר ברבי שמעון היא, ולא רבי. אפילו תימא רבי, עד כאן לא קאמר רבי התם אלא לענין מעשר ירק דרבנן,

כי לא אכל לחם ולא שתה מים שלשה ימים ושלשה לילות. אמר רב נחמן אמר שמואל. מי שאחזו בולמוס מאכילין אותו אליה בדבש. רב הונא בריה דרב יהושע אמר. אף סולת נקיה בדבש. רב פפא אמר. אפילו קמחא דשערי בדובשא. אמר רבי יוחנן. פעם אחת אחזני בולמוס ורצתי למזרחה של תאנה, וקיימתי בעצמי. החכמה תחיה בעליה. דתני רב יוסף.

מים אחרונים הרגו את הנפש. ולבסוף הוו דייקי בשמא. כי מטו לההוא ביתא דשמיה בלה, לא עיילו לגביה. אמרי. שמע מינה רשע הוא. דכתיב. ואמר לבלה נאופים,
עבר על עשה ושב אינו זז משם עד שמוחלין לו, שנאמר. שובו בנים שובבים. עבר על לא תעשה ועשה תשובה תשובה תולה, ויום הכפורים מכפר. שנאמר. כי ביום הזה יכפר עליכם מכל חטאתיכם. עבר על כריתות ומיתות בית דין ועשה תשובה תשובה ויום הכפורים תולין,

אוי לו לאביו שלמדו תורה, אוי לו לרבו שלמדו תורה. פלוני שלמד תורה ראו כמה מקולקלין מעשיו וכמה מכוערין דרכיו, ועליו הכתוב אומר. באמור להם עם ה׳ אלה ומארצו יצאו. אמר רבי חמא (בר) חנינא. גדולה תשובה שמביאה רפאות לעולם, שנאמר. ארפא משובתם אוהבם נדבה. רבי חמא (בר) חנינא רמי, כתיב.

הותרה לו סלקא דעתך?. אלא אימא. נעשית לו כהיתר. וצריך לפרוט את החטא, שנאמר. אנא חטא העם הזה חטאה גדולה ויעשו להם אלהי זהב, דברי רבי יהודה בן בבא. רבי עקיבא אומר. אשרי נשוי פשע כסוי חטאה. אלא מהו שאמר משה. ויעשו להם אלהי זהב? כדרבי ינאי. דאמר רבי ינאי. אמר משה לפני הקדוש ברוך הוא.

לשתי נשים שלקו בבית דין, אחת קלקלה, ואחת אכלה פגי שביעית. אמרה להן אותה שאכלה פגי שביעית. בבקשה מכם, הודיעו על מה היא לוקה, שלא יאמרו. על מה שזו לוקה זו לוקה. הביאו פגי שביעית ותלו בצוארה, והיו מכריזין לפניה ואומרין. על עסקי שביעית היא לוקה. מפרסמין את החנפין מפני חילול השם,

שלות רשעים סופה תקלה, והרשות מקברת את בעליה, ערום נכנס לה וערום יצא ממנה, ולואי שתהא יציאה כביאה. רב כי הוה נפיק למידן דינא אמר הכי. בצבו נפשיה לקטלא נפיק, וצבו ביתיה לית הוא עביד, וריקן לביתיה אזיל, ולואי שתהא ביאה כיציאה. רבא כי הוה נפיק לדינא אמר הכי.

בצבו נפשיה לקטלא נפיק, וצבו ביתיה לית הוא עביד, וריקן לביתיה אזיל, ולואי שתהא ביאה כיציאה. וכי הוי חזי אמבוהא אבתריה, אמר. אם יעלה לשמים שיאו וראשו לעב יגיע. כגללו לנצח יאבד רואיו יאמרו איו.
ומעלה את הסקאין תלמוד לומר. יורה, מה יורה לברכה אף מלקוש לברכה. ויורה גופיה מנלן דכתיב. ובני ציון גילו ושמחו בה׳ אלהיכם כי נתן לכם את המורה לצדקה ויורד לכם גשם מורה ומלקוש בראשון. תנו רבנן. יורה במרחשון, ומלקוש בניסן. אתה אומר. יורה במרחשון ומלקוש בניסן,

או אינו אלא יורה בתשרי ומלקוש באייר? תלמוד לומר. בעתו. מלקוש אמר רב נהילאי בר אידי אמר שמואל. דבר שמל קשיותיהן של ישראל. דבי רבי ישמעאל תנא. דבר שממלא תבואה בקשיה. במתניתא תנא. דבר שיורד על המלילות ועל הקשין. תנו רבנן. יורה במרחשון, ומלקוש בניסן.

יורה בכסליו. מאן חכמים? אמר רב חסדא. רבי יוסי היא, דתניא. איזו היא רביעה ראשונה? הבכירה בשלשה במרחשון, בינונית בשבעה בו, אפילה בשבעה עשר בו, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. בשבעה, ובשבעה עשר, ובעשרים ושלשה. רבי יוסי אומר. בשבעה עשר, ובעשרים ושלשה, ובראש חדש כסליו.

גשמים שירדו שבעה ימים זה אחר זה אתה מונה בהן רביעה ראשונה ושניה ושלישית, כמאן כרבי יוסי. אמר רב חסדא. הלכה כרבי יוסי. בשלמא רביעה ראשונה לשאול. שלישית להתענות. שניה, למאי? אמר רבי זירא. לנדרים, דתנן.

מאי לשון רביעה דבר שרובע את הקרקע. כדרב יהודה, דאמר רב יהודה. מיטרא בעלה דארעא הוא, שנאמר. כי כאשר ירד הגשם והשלג מן השמים ושמה לא ישוב כי אם הרוה את הארץ והולידה והצמיחה. ואמר רבי אבהו. רביעה ראשונה כדי שתרד בקרקע טפח. שניה כדי לגוף בה פי חבית. אמר רב חסדא.

גשמים שירדו כדי לגוף בהן פי חבית אין בהן משום ועצר. ואמר רב חסדא. גשמים שירדו קודם ועצר, אין בהן משום ועצר. אמר אביי. לא אמרן אלא קודם ועצר דאורתא, אבל קודם ועצר דצפרא יש בהן משום ועצר. דאמר רב יהודה בר יצחק. הני ענני דצפרא לית בהו מששא, דכתיב.

טבא לשתא דטבת ארמלתא. איכא דאמרי. דלא ביירי תרביצי, ואיכא דאמרי. דלא שקיל שודפנא. איני? והאמר רב חסדא. טבא לשתא דטבת מנוולתא. לא קשיא. הא דאתא מיטרא מעיקרא, הא דלא אתא מיטרא מעיקרא. ואמר רב חסדא. גשמים שירדו על מקצת מדינה ועל מקצת מדינה לא ירדו אין בהן משום ועצר. איני?

תמטר תהא מקום מטר. שמע מינה. אמר רבי אבהו. מאימתי מברכין על הגשמים משיצא חתן לקראת כלה. מאי מברך? אמר רב יהודה אמר רב. מודים אנחנו לך ה׳ אלהינו על כל טפה וטפה שהורדת לנו. ורבי יוחנן מסיים בה הכי. אילו פינו מלא שירה כים ולשוננו רנה כהמון גליו כו׳,

עד אל יעזבונו רחמיך ה׳ אלהינו ולא עזבונו, ברוך רוב ההודאות. רוב ההודאות ולא כל ההודאות? אמר רבא, אימא. אל ההודאות. אמר רב פפא.
וכיון דלא עבדינן מוצאי שבת ועבדינן אמלא מידע ידעי דחסר הוא. אפילו הכי אתו למיטעי, אמרי. האי מלא הוא, והאי דלא עבדי איתנוסי הוא דאיתנוסי. וליעביד אמלא, ולא ליעביד אחסר כלל. אמר אביי. משום ביטול מלאכה לעם שני ימים. כיצד היו משיאין משואות מביאין כלונסות כו׳. אמר רב יהודה, ארבעה מיני ארזים הן. ארז, קתרום, עץ שמן, וברוש.

קתרום, אמר רב. אדרא. דבי רבי שילא אמרי. מבליגא, ואמרי לה זו גולמיש. ופליגא דרבה בר רב הונא. דאמר רבה בר רב הונא, אמרי בי רב. עשרה מיני ארזים הם, שנאמר. אתן במדבר ארז שטה והדס ועץ שמן אשים בערבה ברוש תדהר ותאשור יחדו. ארז ארזא, שטה תורניתא, הדס אסא, עץ שמן אפרסמא,

ברוש ברתא, תדהר שאגא, תאשור שוריבנא. הני שבעה הוו. כי אתא רב דימי, אמר. הוסיפו עליהם אלונים, אלמונים, אלמוגין. אלונים בוטמי, אלמונים בלוטי, אלמוגין כסיתא. איכא דאמרי. ארונים, ערמונים, אלמוגין. ארונים ערי, ערמונים דולבי, אלמוגין כסיתא.

וצי אדיר לא יעברנו אמר רב. זו בורני גדולה. היכי עבדי? מייתו שית אלפי גברי בתריסר ירחי שתא, ואמרי לה תריסר אלפי גברי בשיתא ירחי שתא, וטעני לה חלא עד דשכנא. ונחית בר אמוראי וקטר אטוני דכיתנא בכסיתא, וקטר להו בספינתא. ונטלי חלא ושדו לבראי, וכמה דמדליא עקרא ומתיא.

תחת רבי עקיבא וחביריו מאי מביאין. ועליהם הוא אומר. ונקיתי דמם לא נקיתי. ומאין היו משיאין משואות כו׳ ומבית בלתין. מאי בית בלתין? אמר רב. זו בירם. מאי גולה? אמר רב יוסף. זו פומבדיתא. מאי כמדורת האש? תנא. כל אחד ואחד נוטל אבוקה בידו ועולה לראש גגו. תניא, רבי שמעון בן אלעזר אומר.

בראשונה לא היו זזין משם כל היום. התקין רבן גמליאל הזקן שיהו מהלכין אלפים אמה לכל רוח. ולא אלו בלבד, אלא אף חכמה הבאה ליילד, והבא להציל מן הדליקה ומן הגייס ומן הנהר ומן המפולת הרי אלו כאנשי העיר, ויש להם אלפים לכל רוח. גמ׳ איבעיא להו. בית יעזק תנן, או בית יזק תנן? בית יעזק תנן לישנא מעליא הוא, דכתיב. ויעזקהו ויסקלהו,

לפני החמה, או לאחר החמה? לצפונה, או לדרומה? כמה היה גבוה, ולאין היה נוטה, וכמה היה רחב. אם אמר לפני החמה לא אמר כלום. ואחר כך היו מכניסין את השני ובודקין אותו. אם נמצאו דבריהם מכוונים עדותן קיימת. ושאר כל הזוגות, שואלין אותן ראשי דברים. לא שהיו צריכים להם, אלא כדי שלא יצאו בפחי נפש, בשביל שיהו רגילים לבוא. גמ׳ היינו לפני החמה, היינו לצפונה.
ברותחין קלקלו בעבירה, וברותחין נידונו כתיב הכא. וישכו המים, וכתיב התם. וחמת המלך שככה. תנו רבנן. חכמי ישראל מונין למבול כרבי אליעזר, ולתקופה כרבי יהושע. חכמי אומות העולם מונין אף למבול כרבי יהושע. ולירקות. תנא. לירקות ולמעשרות ולנדרים. לירקות מאי נינהו? מעשר ירק. היינו מעשרות?

תנא דרבנן וקתני דאורייתא. וליתני דאורייתא ברישא. איידי דחביבא ליה אקדמה. ותנא דידן? תנא דרבנן, וכל שכן דאורייתא. וליתני מעשר. אחד מעשר בהמה ואחד מעשר דגן. וליתני ירק. תרי גווני ירק, דתנן. ירק הנאגד משיאגד, ושאינו נאגד משימלא את הכלי. תנו רבנן. ליקט ירק ערב ראש השנה עד שלא תבא השמש,

וחזר וליקט משתבא השמש אין תורמין ומעשרין מזה על זה, לפי שאין תורמין ומעשרין, לא מן החדש על הישן, ולא מן הישן על החדש. אם היתה שניה נכנסת לשלישית שניה מעשר ראשון ומעשר שני, שלישית מעשר ראשון ומעשר עני. מנא הני מילי?

לצעוריה נפשיה קביל עליה והא אצטער ליה. ואימא ניסן? בנדרים הלך אחר לשון בני
שיתא אלפי פרסי הוי עלמא, וסומכא דרקיעא אלפא פרסי. חדא גמרא, וחדא סברא. סבר לה כי הא דאמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. כמה מהלך אדם בינוני ביום עשר פרסאות. מעלות השחר ועד הנץ החמה חמשה מילין, משקיעת החמה עד צאת הכוכבים חמשה מילין, נמצא עוביו של רקיע אחד מששה ביום.

מיתיבי, רבי יהודה אומר. עוביו של רקיע אחד מעשרה ביום. תדע, כמה מהלך אדם בינוני ביום עשר פרסאות, ומעלות השחר עד הנץ החמה ארבעת מילין, משקיעת החמה ועד צאת הכוכבים ארבעת מילין, נמצאת עוביו של רקיע אחד מעשרה ביום. תיובתא דרבא, תיובתא דעולא. תיובתא. לימא תיהוי תיובתא דרבי יוחנן?

יצתה בת קול ואמרה לו. רשע בן רשע, בן בנו של נמרוד הרשע, שהמריד את כל העולם כולו עלי במלכותו. כמה שנותיו של אדם? שבעים שנה, ואם בגבורות שמונים שנה, שנאמר. ימי שנותינו בהם שבעים שנה ואם בגבורות שמונים שנה, מן הארץ עד לרקיע מהלך חמש מאות שנה,

ועוביו של רקיע מהלך חמש מאות שנה, ובין (כל) רקיע לרקיע מהלך חמש מאות שנה, וכן בין כל רקיע ורקיע, אך אל שאול תורד אל ירכתי בור. תיובתא. תנו רבנן, חכמי ישראל אומרים. גלגל קבוע, ומזלות חוזרין. וחכמי אומות העולם אומרים. גלגל חוזר, ומזלות קבועין. אמר רבי.

והתניא. יהודי ערל שלא מל ענוש כרת, דברי רבי אליעזר. אמר אביי. דרך רחוקה לטהור, ואין דרך רחוקה לטמא. רבא אמר, תנאי היא. דתניא, רבי אליעזר אומר. נאמר ריחוק מקום בפסח, ונאמר ריחוק מקום במעשר. מה להלן חוץ לאכילתו, אף כאן חוץ לאכילתו. רבי יוסי בר רבי יהודה אומר משום רבי אליעזר.

חוץ לעשייתו. כמאן אזלא הא דאמר רבי יצחק בר רב יוסף. בטמאים הלך אחר רוב העומדין בעזרה. כמאן כרבי יוסי בר רבי יהודה שאמר משום רבי אליעזר. אמר לו רבי יוסי. לפיכך וכו׳. תניא, רבי יוסי הגלילי אומר. דרך, שומע אני מהלך שנים או שלשה ימים, כשהוא אומר ובדרך לא היה,
ה׳ מלך גאות לבש, על שם שגמר מלאכתו ומלך עליהן. בשביעי היו אומרים. מזמור שיר ליום השבת, ליום שכולו שבת. אמר רבי נחמיה. מה ראו חכמים לחלק בין הפרקים הללו? אלא. בראשון שקנה והקנה ושליט בעולמו. בשני שחילק מעשיו ומלך עליהם. בשלישי שגילה ארץ בחכמתו והכין תבל לעדתו.

תרי חרוב, שנאמר. יחיינו מיומים. במוספי דשבתא מה היו אומרים? אמר רב ענן בר רבא אמר רב. הזיו לך. ואמר רב חנן בר רבא אמר רב. כדרך שחלוקים כאן כך חלוקין בבית הכנסת. במנחתא דשבתא מה היו אומרים? אמר רבי יוחנן.

וממזבח לגג, דכתיב. טוב לשבת על פנת גג. מגג לחומה, דכתיב. והנה ה׳ נצב על חומת אנך. מחומה לעיר, דכתיב. קול ה׳ לעיר יקרא. ומעיר להר, דכתיב. ויעל כבוד ה׳ מעל תוך העיר ויעמד על ההר אשר מקדם לעיר. ומהר למדבר, דכתיב. טוב שבת בארץ מדבר. וממדבר עלתה וישבה במקומה, דכתיב. אלך אשובה אל מקומי וגו׳.

ומאושא לשפרעם, ומשפרעם לבית שערים, ומבית שערים לצפורי, ומצפורי לטבריא. וטבריא עמוקה מכולן, שנאמר. ושפלת מארץ תדברי. רבי אלעזר אומר. שש גלות, שנאמר. כי השח יושבי מרום קריה נשגבה ישפילנה ישפילה עד ארץ יגיענה עד עפר. אמר רבי יוחנן. ומשם עתידין ליגאל,

אמר ליה רב אשי לאמימר, והא אנן תנן. אפילו ראש בית דין בכל מקום, שלא יהו העדים הולכין אלא למקום הועד. אמר ליה. הני מילי לענין עדות החדש, דאם כן נמצאת מכשילן לעתיד לבא. אבל הכא עבד לוה לאיש מלוה. תנו רבנן. אין כהנים רשאין לעלות בסנדליהן לדוכן, וזו אחד מתשע תקנות שהתקין רבן יוחנן בן זכאי. שית דהאי פירקא,

כרם רבעי היה עולה לירושלים מהלך יום לכל צד, וזו היא תחומה. אילת מן הצפון, ועקרבת מן הדרום, לוד מן המערב, וירדן מן המזרח. ואמר עולא, ואיתימא רבה בר עולא אמר רבי יוחנן. מה טעם כדי לעטר שוקי ירושלים בפירות. ותניא. כרם רבעי היה לו לרבי אליעזר במזרח לוד בצד כפר טבי, וביקש רבי אליעזר להפקירו לעניים.

אמרו לו תלמידיו. רבי, כבר נמנו חבריך עליו והתירוהו. מאן חבריך רבן יוחנן בן זכאי. רב נחמן בר יצחק אמר. לשון של זהורית, דתניא. בראשונה היו קושרין לשון של זהורית על פתח אולם מבחוץ, הלבין היו שמחין, לא הלבין היו עצבין, התקינו שיהו קושרין אותו על פתח אולם מבפנים. ועדיין היו מציצין ורואין, הלבין היו שמחין,

והתניא. כל שנותיו של רבן יוחנן בן זכאי מאה ועשרים שנה. ארבעים שנה עסק בפרקמטיא, ארבעים שנה למד, ארבעים שנה לימד. ותניא. ארבעים שנה קודם שנחרב הבית לא היה לשון של זהורית מלבין אלא מאדים. ותנן. משחרב הבית התקין רבן יוחנן בן זכאי. ואידך. אותם ארבעים שנה דלמד תלמיד יושב לפני רבו
נאמרה לקרות, ולא נאמרה ליכתוב. מיתיבי, רבי מאיר אומר. קהלת אינו מטמא את הידים, ומחלוקת בשיר השירים. רבי יוסי אומר. שיר השירים מטמא את הידים, ומחלוקת בקהלת. רבי שמעון אומר. קהלת מקולי בית שמאי ומחומרי בית הלל, אבל רות ושיר השירים ואסתר מטמאין את הידים. הוא דאמר כרבי יהושע.

דרבי עקיבא דלמא כרבי אלעזר, דאמר. מלמד שכל אחד ואחד נדמתה לו כאומתו. והא דרבי מאיר דלמא כרבי חייא בר אבא, דאמר. בגתן ותרש שני טרשיים היו. והא דרבי יוסי בן דורמסקית דלמא פריסתקי שדור. דשמואל, ודאי לית ליה פירכא. אמר רבינא. היינו דאמרי אינשי. טבא חדא פלפלתא חריפתא ממלי צני קרי. רב יוסף אמר מהכא.

השתא אמר מרי. אי חקלאה מלכא ליהוי דיקולא מצואריה לא נחית. הדר שדר ליה איהו מלא טסקא דזנגבילא ומלא כסא דפלפלתא אריכתא. אמר אביי. השתא אמר מר. אנא שדרי ליה חוליא, ואיהו שדר לי חורפא. אמר אביי. כי נפקי מבי מר, הוה שבענא. כי מטאי להתם, קריבו לי שיתין צעי דשיתין מיני קדירה,

ואכלי בהו שיתין פלוגי. ובישולא בתרייתא הוו קרו ליה צלי קדר, ובעאי למיכס צעא אבתרה. אמר אביי, היינו דאמרי אינשי. כפין עניא ולא ידע. אי נמי. רווחא לבסימא שכיח. אביי בר אבין ורבי חנינא בר אבין מחלפי סעודתייהו להדדי. אמר רבא.

מיחייב איניש לבסומי בפוריא עד דלא ידע בין ארור המן לברוך מרדכי. רבה ורבי זירא עבדו סעודת פורים בהדי הדדי. איבסום. קם רבה שחטיה לרבי זירא. למחר, בעי רחמי ואחייה. לשנה, אמר ליה. ניתי מר ונעביד סעודת פורים בהדי הדדי. אמר ליה. לא בכל שעתא ושעתא מתרחיש ניסא. אמר רבא.
וכי תימא הכא נמי תנא ושייר, והא מה אלו קתני.

דקתני לה באידך פירקא. מאי הוי עלה? אמר רבי שמואל בר ססרטאי, וכן אמר רב חייא בר אשי אמר רב. בין גואל לרופא. ורב אשי אמר משמיה דרבי ינאי בריה דרבי ישמעאל. בשומע תפילה. והלכתא, בשומע תפילה. תני חדא. עוברות ומיניקות מתענות בראשונות, ואין מתענות באחרונות. ותניא אידך. מתענות באחרונות,

בשופרות, ורב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת משמיה דרב אמר. בעננו. קא סלקא דעתן, מאן דאמר בעננו לא אמר בשופרות, ומאן דאמר בשופרות לא אמר בעננו. והתניא. אין פוחתין משבע תעניות על הצבור, שבהן שמונה עשרה התרעות. וסימן לדבר. יריחו. ויריחו שופרות הוה, ותיובתא למאן דאמר בעננו. אלא. בשופרות, דכולי עלמא לא פליגי דקרי לה התרעה.

דברי רבי. רבן שמעון בן גמליאל אומר. לא מן השם הוא זה, אלא מפני שיצא זמנה של רביעה. שלחו ליה בני נינוה לרבי. כגון אנן, דאפילו בתקופת תמוז בעינן מטרא, היכי נעביד? כיחידים דמינן או כרבים דמינן? כיחידים דמינן ובשומע תפלה, או כרבים דמינן ובברכת השנים? שלח להו. כיחידים דמיתו ובשומע תפלה.

בבנין ובנטיעה. תנא. בבנין בנין של שמחה. נטיעה נטיעה של שמחה. אי זהו בנין של שמחה זה הבונה בית חתנות לבנו. אי זו היא נטיעה של שמחה זה הנוטע אבוורנקי של מלכים. ובשאילת שלום. תנו רבנן. חברים, אין שאילת שלום ביניהן. עמי הארץ ששואלין מחזירין להם בשפה רפה, ובכובד ראש.

משה ואהרן בנפילה, דכתיב. ויפול משה ואהרן על פניהם. יהושע וכלב בקריעה, דכתיב. ויהושע בן נון וכלב בן יפנה קרעו בגדיהם. מתקיף לה רבי זירא, ואיתימא רבי שמואל בר נחמני. אי הוה כתיב יהושע כדקאמרת, השתא דכתיב. ויהושע, הא והא עביד. ואמר רבי אלעזר. לא הכל בקימה ולא הכל בהשתחויה.

השתא דכתיב שרים וישתחוו הא והא עבוד. אמר רב נחמן בר יצחק, אף אני אומר. לא הכל לאורה, ולא הכל לשמחה. צדיקים לאורה, וישרים לשמחה. צדיקים לאורה, דכתיב. אור זרע לצדיק. ולישרים שמחה, דכתיב. ולישרי לב שמחה. הדרן