portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
שזו נתנה בשלש בריתות, וזו נתנה בשלש עשרה בריתות. רבי אבא אומר. צריך שיאמר בה הודאה תחלה וסוף. והפוחת לא יפחות מאחת. וכל הפוחת מאחת הרי זה מגונה. וכל החותם מנחיל ארצות בברכת הארץ, ומושיע את ישראל בבונה ירושלים הרי זה בור. וכל שאינו אומר ברית ותורה בברכת הארץ,

ומלכות בית דוד בבונה ירושלים לא יצא ידי חובתו. מסייע ליה לרבי אילעא, דאמר רבי אילעא אמר רבי יעקב בר אחא משום רבינו. כל שלא אמר ברית ותורה בברכת הארץ ומלכות בית דוד בבונה ירושלים לא יצא ידי חובתו. פליגי בה אבא יוסי בן דוסתאי ורבנן. חד אמר. הטוב והמטיב צריכה מלכות, וחד אמר. אינה צריכה מלכות.

מאן דאמר צריכה מלכות קסבר דרבנן. ומאן דאמר אינה צריכה מלכות קסבר דאורייתא. תנו רבנן. מהו חותם בבנין ירושלים, רבי יוסי ברבי יהודה אומר. מושיע ישראל. מושיע ישראל אין, בונה ירושלים לא? אלא אימא. אף מושיע ישראל. רבה בר רב הונא איקלע לבי ריש גלותא, פתח בחדא וסיים בתרתי. אמר רב חסדא. גבורתא למחתם בתרתי.

משום שנאמר בונה ירושלים ה׳ נדחי ישראל יכנס. אימתי בונה ירושלים ה׳ בזמן שנדחי ישראל יכנס. אמר ליה רבי זירא לרב חסדא. ניתי מר ונתני. אמר ליה. ברכת מזונא לא גמירנא, ותנויי מתנינא. אמר ליה. מאי האי? אמר ליה. דאקלעי לבי ריש גלותא, ובריכי ברכת מזונא, וזקפיה רב ששת לקועיה עלי כחויא.

הטוב והמטיב צריכה מלכות. מאי קא משמע לן, כל ברכה שאין בה מלכות לא שמה ברכה? והא אמרה רבי יוחנן חדא זימנא. אמר רבי זירא. לומר שצריכה שתי מלכיות, חדא דידה וחדא דבונה ירושלים. אי הכי ניבעי תלת. חדא דידה, וחדא דבונה ירושלים, וחדא דברכת הארץ. אלא ברכת הארץ מאי טעמא לא? משום דהוייא לה ברכה הסמוכה לחברתה,

בונה ירושלים נמי לא תבעי, דהויא לה ברכה הסמוכה לחברתה. הוא הדין דאפילו בונה ירושלים נמי לא בעיא. איידי דאמר מלכות בית דוד, לאו אורח ארעא דלא אמר מלכות שמים. רב פפא אמר, הכי קאמר. צריכה שתי מלכיות לבר מדידה. יתיב רבי זירא אחורי דרב גידל, ויתיב רב גידל קמיה דרב הונא, ויתיב וקאמר.

ואכלת זו אכילה, ושבעת זו שתיה, ואכילה בכזית. ורבי יהודה סבר. ואכלת ושבעת אכילה שיש בה שביעה, ואיזו זו כביצה. התם בסברא פליגי, רבי מאיר סבר. חזרתו כטומאתו, מה טומאתו בכביצה אף חזרתו בכביצה. ורבי יהודה סבר.

במאה והוא אומר ברכו. ובאלף הוא אומר נברך לה׳ אלהינו אלהי ישראל, באלף והוא אומר ברכו. ברבוא אומר נברך לה׳ אלהינו אלהי ישראל אלהי צבאות יושב הכרובים על המזון שאכלנו, ברבוא והוא אומר ברכו. כענין שהוא מברך, כך עונים אחריו ברוך ה׳ אלהינו אלהי ישראל אלהי צבאות יושב הכרובים על המזון שאכלנו.
אילימא כדקתני זאת מיבעי ליה. אלא.

אלא לאו. דבירושלים תוקעין בין בזמן בית דין ובין שלא בזמן בית דין, וביבנה, בזמן בית דין אין, שלא בזמן בית דין לא. הא בזמן בית דין מיהא תוקעין, ואפילו שלא בפני בית דין. לא. דאילו בירושלים תוקעין בין בפני בית דין בין שלא בפני בית דין, וביבנה, בפני בית דין אין, שלא בפני בית דין לא.

מאי ועם בית דין בזמן בית דין. לאפוקי שלא בזמן בית דין, דלא. מתיב רבא. תקיעת ראש השנה ויובל דוחה את השבת בגבולין, איש וביתו. מאי איש וביתו? אילימא איש ואשתו איתתא מי מיחייבא? והא מצות עשה שהזמן גרמא היא, וכל מצות עשה שהזמן גרמא נשים פטורות. אלא לאו. איש בביתו, ואפילו שלא בזמן בית דין. לא, לעולם בזמן בית דין.

מתיב רב ששת. שוה היובל לראש השנה לתקיעה ולברכות, אלא שביובל תוקעין בין בבית דין שקידשו בו את החדש, ובין בבית דין שלא קידשו בו את החדש, וכל יחיד ויחיד חייב לתקוע. בראש השנה לא היו תוקעין אלא בבית דין שקידשו בו את החדש, ואין כל יחיד ויחיד חייב לתקוע. מאי אין כל יחיד ויחיד חייב לתקוע?

אילימא דביובל תוקעין יחידין ובראש השנה אין תוקעין יחידין והא כי אתא רב יצחק בר יוסף, אמר. כי הוה מסיים שליחא דציבורא תקיעתא ביבנה לא שמע איניש קל אוניה מקל תקועיא דיחידאי. אלא לאו. דאילו ביובל תוקעין בין בזמן בית דין בין שלא בזמן בית דין, ובראש השנה, בזמן בית דין אין, שלא בזמן בית דין לא.

ולמחר קודש. משחרב בית המקדש, התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהו מקבלין עדות החדש כל היום. גמ׳ מה קלקול קלקלו הלוים בשיר? הכא תרגימו. שלא אמרו שירה כל עיקר. רבי זירא אמר. שאמרו שירה של חול עם תמיד של בין הערבים. אמר לו רבי זירא לאהבה בריה, פוק תני להו.
אף ברכו, ומכל מקום נברך עדיף, דאמר רב אדא בר אהבה, אמרי בי רב, תנינא. ששה נחלקין עד עשרה. אי אמרת בשלמא נברך עדיף משום הכי נחלקין,

אלא אי אמרת ברכו עדיף אמאי נחלקין. אלא לאו שמע מינה נברך עדיף. שמע מינה. תניא נמי הכי. בין שאמר ברכו בין שאמר נברך אין תופסין אותו על כך, והנקדנין תופסין אותו על כך. ומברכותיו של אדם ניכר אם תלמיד חכם הוא אם לאו. כיצד? רבי אומר. ובטובו הרי זה תלמיד חכם, ומטובו הרי זה בור. אמר ליה אביי לרב דימי.

נברך שאכלנו משלו הרי זה תלמיד חכם, למי שאכלנו משלו הרי זה בור. אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי. והא אמרינן למי שעשה לאבותינו ולנו את כל הנסים האלו. אמר ליה. התם מוכחא מילתא, מאן עביד ניסי קודשא בריך הוא. אמר רבי יוחנן. ברוך שאכלנו משלו הרי זה תלמיד חכם, על המזון שאכלנו הרי זה בור.

מיבעי ליה לכדתניא, היה רבי מאיר אומר. מנין שאפילו עוברין שבמעי אמן אמרו שירה על הים שנאמר. במקהלות ברכו אלהים ה׳ ממקור ישראל. ואידך? ממקור נפקא. אמר רבא. הלכה כרבי עקיבא. רבינא ורב חמא בר בוזי אקלעו לבי ריש גלותא. קם רב חמא וקא מהדר אבי מאה.

אמר ליה רבינא. לא צריכת, הכי אמר רבא. הלכה כרבי עקיבא. אמר רבא. כי אכלינן רפתא בי ריש גלותא, מברכינן שלשה שלשה. וליברכו עשרה עשרה. שמע ריש גלותא ואיקפד. וניפקו בברכתא דריש גלותא. איידי דאוושו כולי עלמא, לא שמעי. אמר רבה תוספאה. הני שלשה דכרכי רפתא בהדי הדדי,

וקדים חד מינייהו ובריך לדעתיה אינון נפקין בזמון דידיה, איהו לא נפיק בזמון דידהו לפי שאין זמון למפרע. רבי ישמעאל אומר. רפרם בר פפא אקלע לבי כנישתא דאבי גיבר, קם קרא בספרא ואמר ברכו את ה׳, ואשתיק, ולא אמר המבורך. אוושו כולי עלמא. ברכו את ה׳ המבורך. אמר רבא.

ואם לאו אלו מזמנין לעצמן ואלו מזמנין לעצמן. אין מברכין על היין עד שיתן לתוכו מים, דברי רבי אליעזר. וחכמים אומרים. מברכין. גמ׳ מאי קא משמע לן? תנינא חדא זימנא, שלשה שאכלו כאחת חייבין לזמן. הא קא משמע לן, כי הא דאמר רבי אבא אמר שמואל. שלשה שישבו לאכול כאחת,

אמר רב חסדא. והוא שבאו משלש חבורות של שלשה בני אדם. אמר רבא. ולא אמרן אלא דלא אקדימו הנך ואזמון עלייהו בדוכתייהו, אבל אזמון עלייהו בדוכתייהו פרח זימון מינייהו. אמר רבא. מנא אמינא לה דתנן. מטה שנגנבה חציה, או שאבדה חציה, או שחלקוה אחין או שותפין טהורה.

עושה אדם כל צרכיו בפת, כמאן? כרבי אליעזר. אמר רבי יוסי ברבי חנינא. מודים חכמים לרבי אליעזר בכוס של ברכה שאין מברכין עליו עד שיתן לתוכו מים. מאי טעמא? אמר רב אושעיא. בעינן מצוה מן המובחר. ורבנן, למאי חזי? אמר רבי זירא חזי לקורייטי. תנו רבנן. ארבעה דברים נאמרו בפת.

אין מניחין בשר חי על הפת. ואין מעבירין כוס מלא על הפת. ואין זורקין את הפת. ואין סומכין את הקערה בפת. אמימר ומר זוטרא ורב אשי כרכו ריפתא בהדי הדדי, אייתי לקמייהו תמרי ורמוני. שקל מר זוטרא פתק לקמיה דרב אשי דסתנא. אמר ליה. לא סבר לה מר להא דתניא אין זורקין את האוכלין? ההיא בפת תניא.
אייתי אושפיזכניה סכינא וקא מחוי ליה. אמר ליה. זיל אמטייה לרבא. אמר ליה. לא סבר מר הא דאמר רבא צורבא מרבנן חזי לנפשיה. אמר ליה. אנא מיזבן זבינא. (סימן. זילא להניא, מחליף, איקא, ויעקב). רבי אלעזר מהגרוניא ורב אבא בר תחליפא איקלעו לבי רב אחא בריה דרב איקא,

ואי בעית אימא. שאני רב אחא בר יעקב דמופלג. אמר רבא. ולאפרושי מאיסורא אפילו בפניו שפיר דמי. רבינא הוה יתיב קמיה דרב אשי, חזייה לההוא גברא דקא אסר ליה לחמריה בצינתא בשבתא. רמא ביה קלא, ולא אשגח ביה. אמר ליה. ליהוי האי גברא בשמתא. אמר ליה. כי האי גוונא, מי מתחזא כאפקרותא? אמר ליה.

ונתנו בני אהרן הכהן אש על המזבח, אמרו. אף על פי שהאש יורדת מן השמים, מצוה להביא מן ההדיוט. ותלמיד אחד היה לו לרבי אליעזר, שהורה הלכה בפניו. אמר רבי אליעזר לאימא שלום אשתו. תמיה אני אם יוציא זה שנתו. ולא הוציא שנתו. אמרה לו. נביא אתה? אמר

והיה רחוק ממנו שלש פרסאות?. בפניו הוה. והא רחוק ממנו שלש פרסאות קאמר. וליטעמיך. שמו ושם אביו למה? אלא שלא תאמר משל היה. אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. כל

המורה הלכה בפני רבו, ראוי להכישו נחש, שנאמר. ויען אליהוא בן ברכאל הבוזי ויאמר צעיר אני לימים וגו׳ על כן זחלתי. וכתיב.

לא נענש יהושע אלא בשביל שביטל את ישראל לילה אחת מפריה ורביה. שנאמר. ויהי בהיות יהושע ביריחו וישא עיניו וירא וגו׳, וכתיב. ויאמר (לו) כי אני שר צבא ה׳ עתה באתי וגו׳. אמר לו. אמש ביטלתם תמיד של בין הערבים,
אמרי להו רבנן. לא מסתפיתו? אמרי להו. אנן קבלה גמירינן, קבלה דבית הכסא צניעותא ושתיקותא. קבלה דיסורי שתיקותא ומבעי רחמי. אביי מרביא ליה אמיה אמרא למיעל בהדיה לבית הכסא. ולרבי ליה גדיא. שעיר בשעיר מיחלף. רבא, מקמי דהוה רישא, מקרקשא ליה בת רב חסדא אמגוזא בלקנא. בתר דמלך,

ההוא ספדנא דנחית קמיה דרב נחמן, אמר. האי צנוע באורחותיו הוה. אמר ליה רב נחמן. את עיילת בהדיה לבית הכסא וידעת אי צנוע אי לא? דתניא. אין קורין צנוע אלא למי שצנוע בבית הכסא. ורב נחמן מאי נפקא ליה מיניה? משום דתניא. כשם שנפרעין מן המתים כך נפרעין מן הספדנין, ומן העונין אחריהן.

תנו רבנן. איזהו צנוע זה הנפנה בלילה במקום שנפנה ביום. איני?. והאמר רב יהודה אמר רב. לעולם ינהיג אדם את עצמו שחרית וערבית, כדי שלא יהא צריך להתרחק. ותו, רבא ביממא הוה אזיל עד מיל, ובליליא אמר ליה לשמעיה. פנו לי דוכתא ברחובא דמתא. וכן אמר ליה רבי זירא לשמעיה.

חזי מאן דאיכא אחורי בית חבריא, דבעינא למפני. לא תימא במקום, אלא אימא. כדרך שנפנה ביום. רב אשי אמר. אפילו תימא במקום, לא נצרכה אלא לקרן זוית. גופא. אמר רב יהודה אמר רב. לעולם ינהיג אדם את עצמו שחרית וערבית, כדי שלא יהא צריך להתרחק. תניא נמי הכי, בן עזאי אומר.

תניא, בן עזאי אומר. על כל משכב שכב, חוץ מן הקרקע. על כל מושב שב, חוץ מן הקורה. אמר שמואל. שינה בעמוד השחר כאסטמא לפרזלא. יציאה בעמוד השחר כאסטמא לפרזלא. בר קפרא הוה מזבן מילי בדינרי. עד דכפנת אכול. עד דצחית שתי, עד דרתחא קדרך שפוך.

קרנא קריא ברומי, בר מזבין תאני, תאני דאבוך זבין. אמר להו אביי לרבנן. כי עייליתו בשבילי דמחוזא למיפק ביה בחקלא, לא תחזו לא להך גיסא ולא להך גיסא, דלמא יתבי נשי, ולאו אורח ארעא לאסתכולי בהו. רב ספרא על לבית הכסא. אתא רבי אבא, נחר ליה אבבא. אמר ליה. ליעול מר. בתר דנפק אמר ליה.

תנא. גדר לפנים מן גדר, ומערה לפנים ממערה להסך. אמר רבי אלעזר. מלמד שסיכך עצמו כסוכה. ויקם דוד ויכרת את כנף המעיל אשר לשאול בלט, אמר רבי יוסי ברבי חנינא. כל המבזה את הבגדים, סוף אינו נהנה מהם, שנאמר. והמלך דוד זקן בא בימים ויכסהו בבגדים ולא יחם לו. אם ה׳ הסיתך בי ירח מנחה,

ובהשחית ראה ה׳ וינחם, מאי ראה? אמר רב. ראה יעקב אבינו, דכתיב. ויאמר יעקב כאשר ראם. ושמואל אמר. אפרו של יצחק ראה, שנאמר. אלהים יראה לו השה. רבי יצחק נפחא אמר. כסף כפורים ראה, שנאמר. ולקחת את כסף הכפורים מאת בני ישראל

אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. הנכנס לבית הכנסת על מנת שלא לעשותו קפנדריא מותר לעשותו קפנדריא. רבי אבהו אמר. אם היה שביל מעיקרו מותר. אמר רבי חלבו אמר רב הונא. הנכנס לבית הכנסת להתפלל, מותר לעשותו קפנדריא. שנאמר. ובבא עם הארץ לפני ה׳ במועדים

ובפונדתו מופשלת לאחוריו, ולא יעשנה קפנדריא. ורקיקה מקל וחומר ממנעל. ומה מנעל, שאין בו דרך בזיון, אמרה תורה. של נעליך מעל רגליך. רקיקה, שהיא דרך בזיון לא כל שכן?. רבי יוסי בר יהודה אומר. אינו צריך. הרי הוא אומר. כי אין לבוא אל שער המלך בלבוש שק. והלא דברים קל וחומר. ומה שק, שאינו מאוס, לפני בשר ודם כך.

אלא אמר רבא. כי ביתו מה ביתו, אקפנדריא קפיד אינש, ארקיקה ומנעל לא קפיד אינש, אף בית הכנסת, קפנדריא הוא דאסיר, רקיקה
אלא אמר אביי, לא קשיא. כאן בענין אחד, כאן בשתי עניינות. והתניא. מדלגין בתורה בענין אחד, ובנביא בשני עניינין. כאן וכאן, בכדי שלא יפסוק התורגמן. תניא אידך. אין מדלגין מנביא לנביא, ובנביא של שנים עשר מדלג, ובלבד שלא ידלג מסוף הספר לתחילתו. מתני׳ המפטיר בנביא הוא פורס על שמע,

והוא עובר לפני התיבה, והוא נושא את כפיו. ואם היה קטן אביו או רבו עוברין על ידו. קטן קורא בתורה ומתרגם. אבל אינו פורס על שמע, ואינו עובר לפני התיבה, ואינו נושא את כפיו. פוחח פורס את שמע ומתרגם. אבל אינו קורא בתורה, ואינו עובר לפני התיבה, ואינו נושא את כפיו. סומא פורס את שמע ומתרגם.

רבי יהודה אומר. כל שלא ראה מאורות מימיו אינו פורס על שמע. גמ׳ מאי טעמא? רב פפא אמר. משום כבוד. רבה בר שימי אמר. משום דאתי לאינצויי. מאי בינייהו? איכא בינייהו דעביד בחנם. תנן. ואם היה קטן אביו או רבו עוברין על ידו. אי אמרת משום אינצויי קטן בר אינצויי הוא? אלא מאי משום כבוד? קטן בר כבוד הוא?.

פוחח פורס על שמע וכו׳. בעא מיניה עולא בר רב מאביי. קטן פוחח מהו שיקרא בתורה? אמר ליה. ותיבעי לך ערום. ערום מאי טעמא לא משום כבוד צבור, הכא נמי משום כבוד צבור. סומא פורס על שמע וכו׳. תניא, אמרו לו לרבי יהודה. הרבה צפו לדרוש במרכבה, ולא ראו אותה מימיהם. ורבי יהודה, התם באבנתא דליבא תליא מילתא, והא קא מיכוין וידע.

הכא משום הנאה הוא, והא לית ליה הנאה. ורבנן אית ליה הנאה, כרבי יוסי. דתניא, אמר רבי יוסי. כל ימי הייתי מצטער על מקרא זה. והיית ממשש בצהרים כאשר ימשש העור באפלה, וכי מה אכפת ליה לעור בין אפילה לאורה? עד שבא מעשה לידי. פעם אחת הייתי מהלך באישון לילה ואפלה,

גמ׳ תנא. מומין שאמרו, בפניו ידיו ורגליו. אמר רבי יהושע בן לוי. ידיו בוהקניות לא ישא את כפיו. תניא נמי הכי. ידיו בוהקניות לא ישא את כפיו. עקומות עקושות לא ישא את כפיו. אמר רב אסי. חיפני ובישני לא ישא את כפיו. תניא נמי הכי.

אין מורידין לפני התיבה לא אנשי בית שאן ולא אנשי (בית) חיפה ולא אנשי טבעונין, מפני שקורין לאלפין עיינין ולעיינין אלפין. אמר ליה רבי חייא לרבי שמעון בר רבי. אלמלי אתה לוי פסול אתה מן הדוכן, משום דעבי קלך. אתא אמר ליה לאבוה. אמר ליה. זיל אימא ליה. כשאתה מגיע אצל וחכיתי לה׳, לא נמצאת מחרף ומגדף?.

אמר רב הונא. זבלגן לא ישא את כפיו. והא ההוא דהוה בשיבבותיה דרב הונא, והוה פריס ידיה. ההוא דש בעירו הוה. תניא נמי הכי. זבלגן לא ישא את כפיו, ואם היה דש בעירו מותר. אמר רבי יוחנן. סומא באחת מעיניו לא ישא את כפיו. והא ההוא דהוה בשיבבותיה דרבי יוחנן דהוה פריס ידיה.

ההוא דש בעירו הוה. תניא נמי הכי. סומא באחת מעיניו לא ישא את כפיו, ואם היה דש בעירו מותר. רבי יהודה אומר. מי שהיו ידיו צבועות לא ישא את כפיו. תנא. אם רוב אנשי העיר מלאכתן בכך מותר. מתני׳ האומר. איני עובר לפני התיבה בצבועין אף בלבנים לא יעבור.
בשלמא לרב, היינו דכתיב ארבעה. לחם ונזיד ויין ושמן. אלא לשמואל, חמשה מנא ליה? מי כתיב ונגע כנפו? ונגע בכנפו כתיב במה שנגע בכנפו. תא שמע. ויאמר חגי אם יגע טמא נפש בכל אלה היטמא ויענו הכהנים ויאמרו יטמא.

ולשמואל, הניחא אי סבר לה כרב, דתני. משקי בית מטבחיא אבל משקי בי מדבחיא אחריני נמי מיטמאו, רביעי הוא דלא עביד חמישי, הא שלישי עביד רביעי. אלא אי סבר ליה כלוי, דתני. משקי בי מדבחיא, מאי איריא רביעי דלא עביד חמישי? אפילו שני ושלישי נמי לא עבדי. על כרחיך כרב סבירא ליה.

תניא כוותיה דרב, תניא כוותיה דלוי. תניא כוותיה דלוי. הדם והיין והשמן והמים, משקי בי מדבחיא שנטמאו בפנים והוציאן לחוץ טהורין. נטמאו בחוץ והכניסן בפנים טמאין. איני?. והאמר רבי יהושע בן לוי. משקי בי מדבחיא לא אמרו דכן אלא במקומן. מאי לאו למעוטי נטמאו בפנים והוציאן לחוץ.

אפילו למאן דאמר טומאת משקין דאורייתא משקי בית מטבחיא הלכתא גמירי לה. אמר ליה רב הונא בריה דרב נתן לרב פפא. ואלא הא דאמר רבי אליעזר. אין טומאה למשקין כל עיקר, תדע, שהרי העיד (יוסף) בן יועזר איש צרידה על משקי בית מטבחיא דכן. ואי הלכתא גמירי לה מי גמרינן מינה? אמר ליה רבינא לרב אשי. והא רבי שמעון דאמר טומאת משקין דאורייתא, דתניא.

אמר מר, רבי יהודה אומר. לכל טמא. למימרא דסבר רבי יהודה טומאת משקין לטמא טומאת כלים דאורייתא? והתנן. כל הכלים שיש להן אחורים ותוך, כגון הכרים והכסתות והשקין והמרצופין, נטמא תוכו נטמא גבו, נטמא גבו לא נטמא תוכו. אמר רבי יהודה. במה דברים אמורים שנטמאו מחמת משקין, אבל נטמאו מחמת שרץ,
כשאמרו אפר כירה מוכן הוא לא אמרו אלא שהוסק מערב יום טוב, אבל הוסק ביום טוב אסור. ואם ראוי לצלות בו ביצה מותר. הכניס עפר לגנתו ולחורבתו מותר לכסות בו. ואמר רב יהודה. מכניס אדם מלא קופתו עפר ועושה בה כל צרכו. דרש מר זוטרא משמיה דמר זוטרא רבה. והוא שייחד לו קרן זוית. מיתיבי.

כוי, אין שוחטין אותו ביום טוב, ואם שחטו אין מכסין את דמו. ואי איתא, לכסייה כדרב יהודה. ולטעמיך. לכסייה באפר כירה, או בדקר נעוץ. אלא דלית ליה, הכא נמי דלית ליה. אי הכי מאי איריא ספק, אפילו ודאי נמי לא. לא מבעיא קאמר. לא מבעיא ודאי דלא לשחוט,

אלא. ספק מאי טעמא דלמא עביד כתישה. ודאי נמי נגזור משום כתישה. ודאי, כי קא עביד כתישה אתי עשה ודחי את לא תעשה. אימר דאמרינן אתי עשה ודחי את לא תעשה כגון מילה בצרעת, אי נמי סדין בציצית. דבעידנא דקא מעקר לאו קא מוקים לעשה. הכא, בעידנא דקא מעקר לאו לא מוקים עשה.

הכניס עפר לכסות בו צואה מותר לכסות בו דם צפור, דם צפור אסור לכסות בו צואה. תסתיים. רמי בריה דרב ייבא אמר. כוי היינו טעמא דלא מכסינן, גזירה משום התרת חלבו. אי הכי, אפילו בחול נמי. בחול אמרי לנקר חצרו הוא צריך. שחט באשפה, מאי איכא למימר? בא לימלך, מאי איכא למימר?

אלא. בחול אי נמי מספקא, אמרי ליה רבנן. זיל טרח וכסי. ביום טוב אי מספקא מי אמרי ליה רבנן זיל טרח וכסי? תני רבי זירא. לא כוי בלבד אמרו, אלא אפילו שחט בהמה, חיה ועוף ונתערבו דמן זה בזה אסור לכסותו ביום טוב. אמר רבי יוסי בר יאסיניאה. לא שנו אלא שאין יכול לכסותו בדקירה אחת,
מלמד שלבש בגדי כהונה. כתיב הכא. יקר תפארת גדולתו, וכתיב התם. לכבוד ולתפארת. ובמלאות הימים האלה וגו׳. רב ושמואל, חד אמר. מלך פיקח היה, וחד אמר. מלך טיפש היה. מאן דאמר מלך פיקח היה שפיר עבד דקריב רחיקא ברישא,

אמר להם. מפני שהשתחוו לצלם. אמרו לו. וכי משוא פנים יש בדבר? אמר להם. הם לא עשו אלא לפנים אף הקדוש ברוך הוא לא עשה עמהן אלא לפנים. והיינו דכתיב. כי לא ענה מלבו. בחצר גנת ביתן המלך. רב ושמואל, חד אמר. הראוי לחצר לחצר, הראוי לגינה לגינה, הראוי לביתן לביתן. וחד אמר. הושיבן בחצר ולא החזיקתן,

בגינה ולא החזיקתן, עד שהכניסן לביתן והחזיקתן. במתניתא תנא. הושיבן בחצר ופתח להם שני פתחים, אחד לגינה ואחד לביתן. חור כרפס ותכלת. מאי חור? רב אמר. חרי חרי, ושמואל אמר. מילת לבנה הציע להם. כרפס, אמר רבי יוסי בר חנינא. כרים של פסים.

משונים מיבעי ליה. אמר רבא, יצתה בת קול ואמרה להם. ראשונים כלו מפני כלי, ואתם שונים בהם. ויין מלכות רב, אמר רב. מלמד שכל אחד ואחד השקהו יין שגדול הימנו בשנים. והשתיה כדת (אין אונס), מאי כדת? אמר רבי חנן משום רבי מאיר. כדת של תורה,

מה דת של תורה אכילה מרובה משתיה אף סעודתו של אותו רשע אכילה מרובה משתיה. אין אונס, אמר רבי אלעזר. מלמד שכל אחד ואחד השקהו מיין מדינתו. לעשות כרצון איש ואיש, אמר רבא. לעשות כרצון מרדכי והמן. מרדכי דכתיב. איש יהודי, המן איש צר ואויב.

גם ושתי המלכה עשתה משתה נשים בית המלכות. בית הנשים מיבעי ליה. אמר רבא. שניהן לדבר עבירה נתכוונו, היינו דאמרי אינשי. איהו בקרי, ואתתיה בבוציני. ביום השביעי כטוב לב המלך ביין. אטו עד השתא לא טב לביה בחמרא? אמר רבא. יום השביעי שבת היה.

שישראל אוכלין ושותין מתחילין בדברי תורה ובדברי תשבחות. אבל אומות העולם שאוכלין ושותין אין מתחילין אלא בדברי תיפלות. וכן בסעודתו של אותו רשע, הללו אומרים. מדיות נאות, והללו אומרים. פרסיות נאות. אמר להם אחשורוש. כלי שאני משתמש בו, אינו לא מדיי ולא פרסי אלא כשדיי, רצונכם לראותה?

אמרו לו. אין, ובלבד שתהא ערומה. שבמדה שאדם מודד בה מודדין לו, מלמד שהיתה ושתי הרשעה מביאה בנות ישראל ומפשיטתן ערומות ועושה בהן מלאכה בשבת. היינו דכתיב. אחר הדברים האלה כשוך חמת המלך אחשורוש זכר את ושתי ואת אשר עשתה ואת אשר נגזר עליה, כשם שעשתה כך נגזר עליה. ותמאן המלכה ושתי.

כרשנא אמרו מלאכי השרת לפני הקדוש ברוך הוא. רבונו של עולם, כלום הקריבו לפניך כרים בני שנה כדרך שהקריבו ישראל לפניך? שתר כלום הקריבו לפניך שתי תורין? אדמתא כלום בנו לפניך מזבח אדמה? תרשיש כלום שימשו לפניך בבגדי כהונה דכתיב בהו תרשיש ושהם וישפה? מרס כלום מירסו בדם לפניך?

כל מאן דהוה ליה ברתא אייתה ניהליה. וכסיל יפרוש אולת זה אחשורוש, דכתיב. ויפקד המלך פקידים. כל מאן דהוה ליה ברתא איטמרה מיניה. איש יהודי היה בשושן הבירה וגו׳ איש ימיני. מאי קאמר. אי ליחוסיה קאתי ליחסיה וליזיל עד בנימין. אלא מאי שנא הני? תנא. כולן על שמו נקראו.

דאתיליד מיניה המן דמצער לישראל. רבי יוחנן אמר. לעולם מבנימן קאתי, ואמאי קרי ליה יהודי? על שום שכפר בעבודה זרה. שכל הכופר בעבודה זרה נקרא יהודי, כדכתיב. איתי גוברין יהודאין
ונימא מר הלכה כרבי מאיר, דסתם לן תנא כוותיה. דתנן. כל שעה שמותר לאכול מאכיל. ההיא לאו סתמא הוא, משום דקשיא מותר.

שאמר משום רבי יהושע. אמרו לו. טהורות לא ישרפו, שמא ימצאו להן אוכלין. אמר להן. כבר בקשו ולא מצאו. אמרו לו. שמא חוץ לחומה לנו? אמר להם. לדבריכם, אף תלויות לא ישרפו שמא יבא אליהו ויטהרם. אמרו לו. כבר מובטח להן לישראל שאין אליהו בא לא בערבי שבתות ולא בערבי ימים טובים, מפני הטורח.

ובא לפני רבי, שעה ראשונה אמר לו. המתן. שניה, אמר לו. המתן. שלישית, אמר לו. המתן. רביעית, אמר לו. המתן. חמישית, אמר לו. צא ומוכרה בשוק. מאי לאו, לגוים כרבי יהודה? אמר רב יוסף. לא, לישראל כרבי מאיר. אמר ליה אביי. אי לישראל נישקליה לנפשיה? משום חשדא, דתניא.

המפקיד פירות אצל חבירו, אפילו הן אבודין לא יגע בהן. רבן שמעון בן גמליאל אומר. מוכרן בבית דין מפני השבת אבידה. אמר ליה אביי. ולאו איתמר עלה, אמר רבה בר בר חנה אמר רב יוחנן. לא שנו אלא בכדי חסרונן, אבל יותר מכדי חסרונן מוכרן בבית דין.

וכל שכן הכא, דהא פסידי לגמרי. ועוד אמר רבי יהודה שתי חלות כו׳. תני תנא קמיה דרב יהודה על גב האיצטבא. אמר ליה. וכי להצניען הוא צריך?. תני על גג האיצטבא. אמר רחבא אמר רבי יהודה. הר הבית סטיו כפול היה. תניא נמי הכי. הר הבית סטיו כפול היה. רבי יהודה אומר. איסטוונית היתה נקראת סטיו לפנים מסטיו.

פסולות וכו׳. אמאי פסולות? אמר רבי חנינא. מתוך שהיו מרובות נפסלות בלינה. דתניא. אין מביאין תודה בחג המצות, מפני חמץ שבה. פשיטא? אמר רב אדא בר אהבה. הכא בארבעה עשר עסקינן, וקסבר. אין מביאין קדשים לבית הפסול. וכולי עלמא בשלשה עשר מייתי להו, ומתוך שהן מרובות נפסלות בלינה.

משום רבי ינאי אמרו. כשירות היו, ואלא אמאי קרי להו פסולות שלא נשחט עליהן הזבח. ונשחוט. שאבד הזבח. ונייתי זבח אחר ונשחוט. דאמר. זו תודה וזו לחמה, וכדרבה. דאמר רבה. אבד הלחם מביא לחם אחר, אבדה תודה אין מביא תודה אחרת. מאי טעמא לחם גלל תודה, ואין תודה גלל לחם.

מתני׳
והא קראי כתיבי. ואת חלב החטאת יקטיר המזבחה, והדר. ואת פר החטאת ואת שעיר החטאת, ואילו אנן תנן. הרואה את כהן גדול כשהוא קורא אינו רואה פר ושעיר הנשרפין. ואילו אמורי חטאת בתר הכי מקטיר להו. אימא. חוץ מפסוק זה ואילך. ומאי חזית דמשבשת קראי, שביש מתניתא. אמר אביי, אמר קרא. והמשלח ... והשורף.

אמר רבי אלעזר. אלו שנותיו של אדם המתהפכות עליו מרעה לטובה. אליכם אישים אקרא, אמר רבי ברכיה. אלו תלמידי חכמים, שדומין לנשים ועושין גבורה כאנשים. ואמר רבי ברכיה. הרוצה לנסך יין על גבי המזבח ימלא גרונם של תלמידי חכמים יין, שנאמר. אליכם אישים אקרא. ואמר רבי ברכיה.

שבקוהו לדידיה ואזלי בתר שמעיה ואבטליון. לסוף אתו שמעיה ואבטליון לאיפטורי מיניה דכהן גדול. אמר להן. ייתון בני עממין לשלם. אמרו ליה. ייתון בני עממין לשלם דעבדין עובדא דאהרן, ולא ייתי בר אהרן לשלם דלא עביד עובדא דאהרן. מתני׳ כהן גדול משמש בשמונה כלים, וההדיוט בארבעה. בכתונת ומכנסים ומצנפת ואבנט.

חוטן כפול ששה מנא לן דאמר קרא. ויעשו את הכתנת שש ... ואת המצנפת שש ואת פארי המגבעת שש ואת מכנסי הבד שש משזר. חמשה קראי כתיבי. חד לגופיה, דכיתנא ניהוו. וחד, שיהא חוטן כפול ששה. וחד, שיהיו שזורין. וחד, לשאר בגדים שלא נאמר בהן שש. וחד, לעכב.

ולטעמיך, הא דאמר רב חסדא. דבר זה מתורת משה רבינו לא למדנו, מדברי יחזקאל בן בוזי למדנו. כל בן נכר ערל לב וערל בשר לא יבא אל מקדשי הא מקמי דאתי יחזקאל, מאן אמרה? אלא גמרא גמירי לה, ואתא יחזקאל ואסמכה אקרא. הכא נמי. גמרא גמירי לה, ואתא יחזקאל ואסמכה אקרא. משזר שמונה. מנא לן? דכתיב.
ועפר סתם מחלוקת רבי יוסי ורבנן. דתנן. בית שמילאהו תבן או צרורות וביטלו מבוטל. ביטלו אין, לא ביטלו לא. ותני עלה, רבי יוסי אומר. תבן ואין עתיד לפנותו הרי הוא כעפר סתם, ובטל. עפר ועתיד לפנותו הרי הוא כסתם תבן, ולא בטיל. היתה גבוהה מעשרים אמה והוצין יורדין בתוך עשרים אמה, אם צלתם מרובה מחמתם כשרה, ואם לאו פסולה.

אם יש משפת איצטבא ולדופן ארבע אמות לכל רוח ורוח פסולה, פחות מארבע אמות כשרה. מאי קא משמע לן, דאמרינן דופן עקומה? היינו הך. מהו דתימא. דופן עקומה מרוח אחת אמרינן, אבל כל רוח ורוח לא, קא משמע לן. היתה פחותה מעשרה טפחים, וחקק בה כדי להשלימה לעשרה, אם יש משפת חקק ולכותל שלשה טפחים פסולה.

התם, דאיתיה לדופן, פחות מארבע אמות סגיא, הכא, לשוויי לדופן, פחות משלשה טפחים אין, אי לא לא. היתה גבוהה מעשרים אמה, ובנה בה עמוד שהוא גבוה עשרה טפחים, ויש בו הכשר סוכה סבר אביי למימר, גוד אסיק מחיצתא. אמר ליה רבא. בעינן מחיצות הניכרות, וליכא. תנו רבנן. נעץ ארבעה קונדיסין וסיכך על גבן,

רבי יעקב מכשיר וחכמים פוסלין. אמר רב הונא. מחלוקת על שפת הגג, דרבי יעקב סבר. אמרינן גוד אסיק מחיצתא, ורבנן סברי. לא אמרינן גוד אסיק מחיצתא, אבל באמצע הגג דברי הכל פסולה. ורב נחמן אמר. באמצע הגג מחלוקת. איבעיא להו. באמצע הגג מחלוקת, אבל על שפת הגג דברי הכל כשרה, או דלמא, בין בזו ובין בזו מחלוקת? תיקו. מיתיבי.

להודיעך כחו דרבי יעקב, דאפילו באמצע הגג נמי מכשיר. תנו רבנן. נעץ ארבעה קונדיסין בארץ וסיכך על גבן, רבי יעקב אומר. רואין כל שאילו יחקקו ויחלקו, ויש בהן טפח לכאן וטפח לכאן נידונין משום דיומד, ואם לאו אין נידונין משום דיומד. שהיה רבי יעקב אומר. דיומדי סוכה טפח, וחכמים אומרים. עד שיהו שתים כהלכתן, ושלישית