portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
וארבעה ילדים מפירחי כהונה ובידיהם כדים של מאה ועשרים לוג שהן מטילין לכל ספל וספל. מבלאי מכנסי כהנים ומהמייניהן, מהן היו מפקיעין, ובהן היו מדליקין. ולא היה חצר בירושלים שאינה מאירה מאור בית השואבה. חסידים ואנשי מעשה היו מרקדין בפניהם באבוקות של אור שבידיהן,

ואומרים לפניהם דברי שירות ותושבחות. והלוים בכנורות ובנבלים ובמצלתים ובחצוצרות ובכלי שיר בלא מספר, על חמש עשרה מעלות היורדות מעזרת ישראל לעזרת נשים, כנגד חמש עשרה (מעלות) שבתהלים, שעליהן לוים עומדין בכלי שיר ואומרים שירה. ועמדו שני כהנים בשער העליון שיורד מעזרת ישראל לעזרת נשים, ושתי חצוצרות בידיהן,

מי שלא ראה בית המקדש בבנינו לא ראה בנין מפואר מעולם. מאי היא? אמר אביי ואיתימא רב חסדא. זה בנין הורדוס. במאי בניה? אמר (רבא). באבני שישא ומרמרא. איכא דאמרי. באבני שישא כוחלא ומרמרא. אפיק שפה ועייל שפה, כי היכי דלקבל סידא. סבר למשעייה בדהבא, אמרו ליה רבנן. שבקיה, דהכי שפיר טפי, דמיתחזי כאדותא דימא.
מיבעי ליה לרבות שלש על שלש בצמר ופשתים דמטמא בשרצים. ורבא, גלי רחמנא גבי נגעים, והוא הדין לשרצים. ואביי, איכא למיפרך. מה לנגעים שכן שתי וערב מטמא בהם. ואידך. אי סלקא דעתך נגעים חמירי, לכתוב רחמנא גבי שרצים וליתו נגעים מינייהו.

אלא פשתן. גמ׳ מנלן דפשתן איקרי עץ? אמר מר זוטרא. דאמר קרא והיא העלתם הגגה ותטמנם בפשתי
איני יודע שהוא עץ מאכל? מה תלמוד לומר עץ מאכל,

ננקוט חדא לא מינכרא לקיחתה. ננקוט תרי או תלתא (אחד) אמר רחמנא, ולא שנים ושלשה פירות, הלכך לא אפשר. רבי אומר. אל תקרי הדר, אלא הדיר. מה דיר זה יש בו גדולים וקטנים, תמימים ובעלי מומין הכי נמי יש בו גדולים וקטנים, תמימים ובעלי מומין. אטו שאר פירות לית בהו גדולים וקטנים, תמימין ובעלי מומין?. אלא הכי קאמר. עד שבאין קטנים, עדיין גדולים קיימים.

תסתיים. גופא. אמר רבי אסי. אתרוג של מעשר שני, לדברי רבי מאיר אין אדם יוצא בו ידי חובתו ביום טוב. לדברי חכמים אדם יוצא בו ידי חובתו ביום טוב. מצה של מעשר שני, דברי רבי מאיר אין אדם יוצא בה ידי חובתו בפסח, לדברי חכמים אדם יוצא בה ידי חובתו בפסח. עיסה של מעשר שני, לדברי רבי מאיר פטורה מן החלה, לדברי חכמים חייבת בחלה. מתקיף לה רב פפא.

דלית בה היתר אכילה. ושל תרומה טהורה לא יטול. פליגי בה רבי אמי ורבי אסי, חד אמר. מפני שמכשירה, וחד אמר. מפני שמפסידה. מאי בינייהו? כגון שקרא עליה שם חוץ מקליפתה חיצונה. למאן דאמר מפני שמכשירה איכא. למאן דאמר מפני שמפסידה ליכא. ואם נטל כשרה. למאן דאמר מפני שאין בה היתר אכילה הרי יש בה היתר אכילה,
אלא, למאי הלכתא כתביה רחמנא לחג הסוכות? לאקושי לחג המצות. מה חג המצות טעון לינה אף חג הסוכות טעון לינה. והתם מנלן? דכתיב. ופנית בבקר והלכת לאהליך. תנן. עצרת שחל להיות ערב שבת, בית שמאי אומרים. יום טבוח אחר השבת, ובית הלל אומרים. אין לה יום טבוח.

אמרה תורה מנה ימים וקדש חדש, מנה ימים וקדש עצרת. מה חדש למנוייו, אף עצרת למנוייה. מאי לאו. גמר מחדש, מה חדש יום אחד, אף עצרת יום אחד. אמר רבא. ותסברא?. אטו עצרת, יומי מנינן שבועי לא מנינן? והאמר אביי.

וקראתם ובקצרכם. איזהו חג שאתה קורא וקוצר בו הוי אומר זה חג עצרת. אימת? אילימא ביום טוב קצירה ביום טוב מי שרי? אלא לאו לתשלומין. ואף על גב דאיתמר דרבי אלעזר אמר רבי אושעיא, אצטריך דרבי אליעזר בן יעקב. דאי מדרבי אלעזר אמר רבי אושעיא הוה אמינא. מה תשלומין של חג המצות אסור בעשיית מלאכה, אף תשלומי עצרת נמי אסור בעשיית מלאכה,

קמשמע לן דרבי אליעזר בן יעקב. ואי מדרבי אליעזר בן
ומה הן מוציאין אחת או שתים, ואין מוציאין אגודל במקדש.

מעשה שהיו שניהם שוין, ורצין ועולין בכבש, ודחף אחד מהן את חבירו ונפל ונשברה רגלו. וכיון שראו בית דין שבאין לידי סכנה, התקינו שלא יהו תורמין את המזבח אלא בפייס. ארבע פייסות היו שם, וזה הפייס הראשון. גמ׳ והא מעיקרא מאי טעמא לא תקינו לה רבנן פייסא? מעיקרא סבור.

כיון דעבודת לילה היא לא חשיבא להו ולא אתו. כיון דחזו דקאתו, ואתו לידי סכנה תקינו לה פייסא. והרי איברים ופדרים, דעבודת לילה היא, ותקינו לה רבנן פייסא. סוף עבודה דיממא היא. האי נמי תחלת עבודה דיממא היא, דאמר רבי יוחנן. קידש ידיו לתרומת הדשן, למחר אין צריך לקדש, שכבר קידש מתחילת עבודה.

אימא. שכבר קידש מתחילה לעבודה. איכא דאמרי. מעיקרא סבור כיון דאיכא אונס שינה, לא אתו. כיון דחזו דאתו, וקאתו נמי לידי סכנה תקינו לה רבנן פייסא. והרי איברים ופדרים, דאיכא אונס שינה, ותקינו לה רבנן פייסא. שאני מיגנא ממיקם. ותקנתא להך גיסא הואי? תקנתא להאי גיסא הואי. דתניא.

ארבע אמות שאמרו, בהדי אמה יסוד ואמה סובב, או דילמא בר מאמה יסוד ואמה סובב? תיקו. ואם היו שניהן שוין, הממונה אומר להם הצביעו וכו׳. תנא. הוציאו אצבעותיכם למנין. ונימנינהו לדידהו? מסייע ליה לרבי יצחק. דאמר רבי יצחק. אסור למנות את ישראל

אפילו לדבר מצוה, דכתיב. ויפקדם בבזק. מתקיף לה רב אשי. ממאי דהאי בזק לישנא דמיבזק הוא? ודילמא שמא דמתא הוא, כדכתיב. וימצאו אדוני בזק. אלא מהכא. וישמע שאול את העם ויפקדם בטלאים. אמר רבי אלעזר. כל המונה את ישראל עובר בלאו, שנאמר. והיה מספר בני ישראל כחול הים אשר לא ימד.

רב נחמן בר יצחק אמר. עובר בשני לאוין, שנאמר. לא ימד ולא יספר. אמר רבי שמואל בר נחמני, רבי יונתן רמי, כתיב. והיה מספר בני ישראל כחול הים, וכתיב אשר לא ימד ולא יספר? לא קשיא. כאן בזמן שישראל עושין רצונו של מקום, כאן בזמן שאין עושין רצונו של מקום. רבי אמר משום אבא יוסי בן דוסתאי, לא קשיא.

כאן בידי אדם, כאן בידי שמים. אמר רב נהילאי בר אידי אמר שמואל. כיון שנתמנה אדם פרנס על הציבור מתעשר. מעיקרא כתיב. ויפקדם בבזק, ולבסוף כתיב. ויפקדם בטלאים. ודילמא מדידהו? אם כן, מאי רבותא דמילתא?. וירב בנחל, אמר רבי מני. על עסקי נחל. בשעה שאמר לו הקדוש ברוך הוא לשאול.

אמר רב יהודה אמר שמואל. מפני מה לא נמשכה מלכות בית שאול מפני שלא היה בו שום דופי, דאמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יהוצדק. אין מעמידין פרנס על הציבור אלא אם כן קופה של שרצים תלויה לו מאחוריו. שאם תזוח דעתו עליו אומרין לו. חזור לאחוריך.
ודוקא בתו, אבל בנו לא. דאמרי אינשי. נבח בך כלבא עול, נבח בך גורייתא פוק. מתני׳ בור שבין שתי חצירות אין ממלאין ממנו בשבת, אלא אם כן עשו לו מחיצה גבוה עשרה טפחים, בין מלמטה, בין מתוך אוגנו.

רבן שמעון בן גמליאל אומר. בית שמאי אומרים מלמטה, ובית הלל אומרים מלמעלה. אמר רבי יהודה. לא תהא מחיצה גדולה מן הכותל שביניהם. גמ׳ אמר רב הונא. למטה למטה ממש, למעלה למעלה ממש, וזה וזה בבור. ורב יהודה אמר. למטה למטה מן המים, למעלה למעלה מן המים.

דעריבי מיא. למטה מן המים נמי, הא עריבי מיא?. אמר ליה. לא שמיע לך הא דאמר רב יהודה אמר רב, ומטו בה משום רבי חייא. צריך שיראו ראשן של קנים למעלה מן המים טפח. ותו, הא דאמר רב יהודה. למעלה למעלה מן המים. מאי שנא למעלה ממש דלא? דעריבי מיא. למעלה מן המים נמי, הא עריבי מיא?. אמר ליה.

לא שמיע לך הא דתני יעקב קרחינאה. צריך שישקע ראשי קנים במים טפח. ואלא הא דאמר רב יהודה. קורה ארבע מתרת בחורבה, ורב נחמן אמר רבה בר אבוה. קורה ארבעה מתרת במים. הא קא אזיל דלי לאידך גיסא, ומייתי?

רבי יהודה בשיטת רבי יוסי אמרה, דאמר. מחיצה תלויה מתרת אפילו ביבשה. דתנן. המשלשל דפנות מלמעלה למטה, בזמן שגבוהות מן הארץ שלשה טפחים פסולה. ממטה למעלה, אם גבוהות עשרה טפחים כשירה. רבי יוסי אומר. כשם שמלמטה למעלה עשרה, כך מלמעלה למטה עשרה. ולא היא,

לא רבי יהודה סבר לה כרבי יוסי ולא רבי יוסי סבר לה כרבי יהודה. רבי יהודה לא סבר לה כרבי יוסי. עד כאן לא קאמר רבי יהודה אלא בעירובי חצירות דרבנן, אבל סוכה דאורייתא לא. ולא רבי יוסי סבר לה כרבי יהודה. עד כאן לא קאמר רבי יוסי אלא בסוכה דאיסור עשה הוא, אבל שבת דאיסור סקילה הוא לא אמר.

ואם תאמר. אותו מעשה שנעשה בציפורי, על פי מי נעשה? לא על פי רבי יוסי, אלא על פי רבי ישמעאל ברבי יוסי נעשה. דכי אתא רב דימי, אמר. פעם אחת שכחו ולא הביאו ספר תורה מבעוד יום. למחר פרסו סדין על העמודים, והביאו ספר תורה וקראו בו. פרסו?. לכתחילה מי שרי?
שהיו בה בני אדם שמכובלין בכסף ובזהב. אמר ליה רבא. אי הכי, היינו דכתיב. ישרו בעיניו מפני שמכובלין בכסף ובזהב לא ישרו בעיניו? אמר ליה. אין, כיון דעתירי ומפנקי, לא עבדי עבידתא. רב נחמן בר יצחק אמר. ארץ חומטון היתה. ואמאי קרי לה כבול דמשתרגא בה כרעא עד כבלא. ואמרי אינשי.

ארעא מכבלתא דלא עבדא פירי. כבונות. מאי כבונות? שמכבנין אותן למילת. כדתנן. שאת כצמר לבן. מאי צמר לבן? אמר רב ביבי בר אביי. כצמר נקי בן יומו שמכבנין אותו למילת. והעזים יוצאות צרורות. איתמר, רב אמר. הלכה כרבי יהודה, ושמואל אמר. הלכה כרבי יוסי.

ואיכא דמתני להא שמעתא באפי נפשיה. רב אמר. ליבש מותר ולא לחלב, ושמואל אמר. אחד זה ואחד זה אסור. ואיכא דמתני לה אהא. עזים יוצאות צרורות ליבש אבל לא לחלב. משום רבי יהודה בן בתירא אמרו. כך הלכה, אבל מי מפיס איזו ליבש ואיזו לחלב? ומתוך שאין מכירים, אחד זה ואחד זה אסור.

אמר שמואל. ואמרי לה אמר רב יהודה אמר שמואל. הלכה כרבי יהודה בן בתירא. כי אתא רבין אמר רבי יוחנן. הלכה כתנא קמא. מתני׳ ובמה אינה יוצאה? לא יצא גמל במטולטלת, לא עקוד ולא רגול, וכן שאר כל הבהמות. לא יקשור גמלים זה בזה וימשוך, אבל מכניס חבלים לתוך ידו וימשוך, ובלבד שלא יכרוך. גמ׳.

מיתיבי. עקוד שתי ידים ושתי רגלים. רגול שלא יכוף ידו על גבי זרועו ויקשור. הוא דאמר כי האי תנא, דתניא. עקוד עקידת יד ורגל או שתי ידים ושתי רגלים, רגול שלא יכוף ידו על גבי זרועו ויקשור. ואכתי לא דמי. בשלמא רישא וסיפא ניחא, מציעתא קשיא. אלא הוא דאמר כי האי תנא,

מתני׳ אין חמור יוצא במרדעת בזמן שאינה קשורה לו, ולא בזוג אף על פי שהוא פקוק, ולא בסולם שבצוארו, ולא ברצועה שברגלו. ואין התרנגולים יוצאין בחוטין ולא ברצועה שברגליהם, ואין הזכרים יוצאין בעגלה שתחת האליה שלהן. ואין הרחלים יוצאות חנונות, ואין העגל יוצא בגימון, ולא פרה בעור הקופר,

אלא אמר רב הונא. עץ אחד יש בכרכי הים ויחנון שמו, ומביאין קיסם ומניחין לה בחוטמה כדי שתתעטש ויפלו דרני ראשה. אי הכי זכרים נמי. כיון דמנגחי זכרים בהדדי ממילא נפלן. שמעון נזירא אמר. קיסמא דריתמא. בשלמא דרב הונא, היינו דקתני חנונות, אלא לרבנן מאי חנונות?
הרוצה לידע שיעורו של רבי נחמיה יניח חמה בראש הכרמל וירד ויטבול בים ויעלה וזהו שיעורו של רבי נחמיה. אמר רבי חייא. הרוצה לראות בארה של מרים יעלה לראש הכרמל ויצפה ויראה כמין כברה בים וזו היא בארה של מרים. אמר רב. מעין המיטלטל טהור וזהו בארה של מרים.

אמר רב יהודה אמר שמואל. בין השמשות דרבי יהודה, כהנים טובלין בו. למאן? אילימא לרבי יהודה ספקא הוא. אלא, בין השמשות דרבי יהודה, לרבי יוסי כהנים טובלין בו. פשיטא. מהו דתימא. בין השמשות דרבי יוסי מישך שייך בדרבי יהודה קא משמע לן דשלים בין השמשות דרבי יהודה, והדר מתחיל בין השמשות דרבי יוסי.

ואין הקרובין רשאין ליכנס עד שיבואו רחוקין, ויכנסו כולם כאחד. ועדיין חנויות פתוחות ותריסין מונחין. התחיל לתקוע תקיעה שניה, נסתלקו התריסין וננעלו החנויות, ועדיין חמין מונחין על גבי כירה וקדירות מונחות על גבי כירה. התחיל לתקוע תקיעה שלישית סילק המסלק, והטמין המטמין, והדליק המדליק.

לפי שאין מטלטלין לא את השופר ולא את החצוצרות.
זה הכלל. כל חייבי חטאות אינן חייבין עד שתהא תחלתן וסופן שגגה. תחלתן שגגה וסופן זדון,

רב אשי אמר. חסורי מחסרא, והכי קתני. הזורק ונזכר מאחר שיצתה מידו, קלטה אחר או קלטה כלב או שנשרפה פטור. הא נחה חייב. במה דברים אמורים שחזר ושכח, אבל לא חזר ושכח פטור, שכל חייבי חטאות אינן חייבין עד שתהא תחלתן וסופן שגגה. זה הכלל. כל חייבי חטאות כו׳.

איתמר. שתי אמות בשוגג, שתי אמות במזיד, שתי אמות בשוגג רבה אמר. פטור. רבא אמר. חייב. רבה אמר פטור, אפילו לרבן גמליאל דאמר אין ידיעה לחצי שיעור, התם הוא דכי קא גמר שיעורא בשוגג קא גמר, אבל הכא דבמזיד לא. ובמאי? אי בזורק שוגג הוא. אלא במעביר.

אלא. כיון דקא מיכוין מחשבתו משויא ליה מקום. הכא נמי, כיון דקא מיכוין מחשבתו משויא ליה מקום. הדרן עלך הזורק מתני׳ הבונה, כמה יבנה ויהא חייב? הבונה כל שהוא, והמסתת והמכה בפטיש ובמעצד, הקודח כל שהוא חייב. זה הכלל.

עייל שופתא בקופינא דמרא, רב אמר. משום בונה, ושמואל אמר. משום מכה בפטיש. וצריכא, דאי אשמעינן קמייתא בההיא קאמר רב, משום דדרך בנין בכך. אבל עושה נקב בלול של תרנגולים, דאין דרך בנין בכך אימא מודה ליה לשמואל. ואי אשמעינן בהא בהא קאמר רב, משום דדמי לבנין, דעבדיה לאוירא,
הפרה בין לצורך ובין שלא לצורך, ושאלה לצורך אין, שלא לצורך לא. ומשום הכי קפלגינהו מהדדי, או דילמא. הפרה נמי לצורך אין, שלא לצורך לא, והא דקא פליג להו מהדדי משום דהפרה אין צריך בית דין, ושאלה צריכה בית דין? תא שמע, דתני [רב]

תא שמע, דתני רב זוטי דבי רב פפי. מפירין נדרים בשבת לצורך השבת. לצורך השבת אין, שלא לצורך השבת לא, אלמא הפרת נדרים מעת לעת. אמר רב אשי. והאנן תנן. הפרת נדרים כל היום, ויש בדבר להקל ולהחמיר. כיצד? נדרה לילי שבת מיפר לילי שבת ויום השבת עד שתחשך. נדרה עם חשכה מיפר עד שלא תחשך,
כפול. אלמא. כיון דלטוייה קאי שיעורו כטווי. הכא נמי, כיון דלעבדו קאי שיעורו כמעובד. ושלא לעבדו, בכמה? אמר ליה. לא שנא. ולא שני בין מעובד לשאינו מעובד? איתיביה. המוציא סמנין שרוין, כדי לצבוע בהן דוגמא לאירא. ואילו בסמנין שאינן שרוין תנן. קליפי אגוזים וקליפי רמונין, סטיס ופואה, כדי לצבוע בהן בגד קטן [לפי] סבכה.

מאי מזוזה מזוזה שבתפילין. וקרי להו לתפילין מזוזה? אין, והתניא. רצועות תפילין עם התפילין מטמאות את הידים, בפני עצמן אין מטמאות את הידים. רבי שמעון בן יהודה אומר משום רבי שמעון. הנוגע ברצועה טהור, עד שיגע בקציצה.

אמר רב. דוכסוסטוס הרי הוא כקלף. מה קלף כותבין עליו תפילין אף דוכסוסטוס כותבין עליו תפילין. תנן. קלף כדי לכתוב פרשה קטנה שבתפילין שהיא שמע ישראל, קלף אין, דוכסוסטוס לא?. למצוה. תא שמע. הלכה למשה מסיני, תפילין על הקלף ומזוזה על דוכסוסטוס. קלף במקום בשר, דוכסוסטוס במקום שיער. למצוה.

והתניא. שינה פסול. אמזוזה. והתניא. שינה בזה ובזה פסול. אידי ואידי אמזוזה, והא דכתבינהו אקלף במקום שיער, אי נמי אדוכסוסטוס במקום בשר. ואיבעית אימא. שינה בזה ובזה תנאי היא. דתניא שינה בזה ובזה פסול. רבי אחא מכשיר משום רבי אחי בר חנינא, ואמרי לה משום רבי יעקב ברבי חנינא.

רב פפא אמר. רב דאמר כתנא דבי מנשה. דתנא דבי מנשה. כתבה על הנייר ועל המטלית פסולה. על הקלף ועל הגויל ועל דוכסוסטוס כשרה. כתבה מאי? אילימא מזוזה מזוזה אקלף מי כתבינן? אלא לאו תפילין. וליטעמיך, תפילין אגויל מי כתבינן?. [אלא], כי תניא ההיא בספר תורה. לימא מסייע ליה. כיוצא בו,

מה דוכסוסטוס כותבין עליו מזוזה אף קלף כותבין עליו מזוזה.
בעא מיניה רב חיננא בר אידי מרב אדא בר אהבה. תנור שהסיקו בקליפי ערלה וגרפו ואפה בו את הפת, לדברי האוסר, מהו? אמר ליה. הפת מותרת. אמר ליה. והאמר רב חיננא סבא אמר רבי אסי אמר רבי יוחנן. תנור שהסיקו וגרפו וצלה בו את הפסח אין זה צלי אש, שנאמר צלי אש ... צלי אש, שתי פעמים.

מי אמר רבי גחלים אש נינהו? ורמינהו מכות אש, אין לי אלא שנכוה באש, נכוה בגחלת, ברמץ, בסיד רותח, בגפסיס רותח, וכל דבר הבא מן האור, לאיתויי חמי האור, מניין? תלמוד לומר. מכוה מכוה ריבה. טעמא דרבי רחמנא מכוה מכוה, הא לא רבי רחמנא מכוה מכוה, גחלים לאו אש נינהו. אמר ליה.

ונקיף לה חבילי זמורות ונקלה. אתיא שריפה שריפה מבני אהרן. מה להלן שריפת נשמה וגוף קיים, אף כאן שריפת נשמה וגוף קיים. ונעביד לה חמי האור? משום דרב נחמן, דאמר רב נחמן. אמר קרא. ואהבת לרעך כמוך, ברור לו מיתה יפה. וכי מאחר דאיכא רב נחמן, גזירה שוה למה לי?

אמרי. אי לאו גזירה שוה, הוה אמינא. שריפת נשמה וגוף קיים לאו שריפה היא. ואי משום דרב נחמן ניפוש לה חבילי זמורות טובא, כי היכי דתמות בעגלא, קא משמע לן. ואלא באש למה לי? לאפוקי אבר מעיקרו. אמר ליה רבי ירמיה לרבי זירא. וכל היכא דכתיב באש תשרף, לרבות כל שריפות הבאות מחמת אש הוא?

מכל מקום גחלים לא איקרי אש, קשיא לרבי. אמר אביי, תריץ הכי. גחלי יכול עוממות ולא לוחשות, תלמוד לומר. אש. אי אש, יכול רצה שלהבת יביא, רצה גחלת יביא, תלמוד לומר. גחלי. הא כיצד? מביא מן הלוחשות. אמר רבה. רצה גחלת יביא, רצה שלהבת יביא.

שלהבת בלא גחלת היכי משכחת לה? כגון דשפייה למנא משחא ואתלי ביה נורא. ההוא למה לי קרא למעוטי, השתא לפני מלך בשר ודם אין עושין כן, לפני מלך מלכי המלכים הקדוש ברוך הוא לא כל שכן. אלא אמר רבא, תריץ הכי. גחלי יכול עוממות ולא לוחשות, תלמוד לומר. אש.

נטף מרוטבו על החרס וחזר אליו יטול את מקומו. נטף מרוטבו על הסולת יקמוץ את מקומו. סכו בשמן תרומה, אם חבורת כהנים יאכלו. אם של ישראל, אם חי הוא ידיחנו. ואם צלי הוא יקלוף את החיצון. סכו בשמן של מעשר שני לא יעשנו דמים על בני חבורה, שאין פודין מעשר שני בירושלים. גמ׳
רבא לטעמיה, דאמר רבא. סל וגרגותני שמילאן כלים והטבילן טהורין. ומקוה שחלקו בסל וגרגותני הטובל שם לא עלתה לו טבילה. דהא ארעא כולה חלחולי מחלחלא, ובעינן דאיכא ארבעים סאה במקום אחד. והני מילי בכלי טהור, אבל בכלי טמא, מיגו דסלקא טבילה לכוליה גופיה דמנא, סלקא להו נמי לכלים דאית ביה. דתנן.

כלים שמילאן כלים והטבילן הרי אלו טהורין. ואם לא טבל, מים המעורבים עד שיהיו מעורבין כשפופרת הנוד. מאי קאמר ואם לא טבל? הכי קאמר. ואם אינו צריך להטבילו, ומים המעורבין עד שיהו מעורבין כשפופרת הנוד. והא דרבא ודרבי אילא תנאי היא. דתניא.

סל וגרגותני שמילאן כלים והטבילן בין לקודש בין לתרומה, טהורין. אבא שאול אומר. לתרומה אבל לא לקודש. אי הכי, תרומה נמי. למאן קאמרינן חברים, חברים מידע ידעי. אי הכי, קודש נמי. חזי ליה עם הארץ ואזיל מטביל. תרומה נמי, חזי ליה עם הארץ ואזיל מטביל. לא מקבלינן מינייהו.

קודש נמי, לא נקביל מינייהו. הויא ליה איבה. תרומה נמי, הויא ליה איבה. לא איכפת ליה, דאזיל יהיב ליה לכהן עם הארץ חבריה. ומאן תנא דחייש לאיבה רבי יוסי היא. דתניא, אמר רבי יוסי. מפני מה הכל נאמנין על טהרת יין ושמן כל ימות השנה כדי שלא יהא כל אחד ואחד הולך ובונה במה לעצמו,

ושורף פרה אדומה לעצמו. אמר רב פפא. כמאן מקבלינן האידנא סהדותא מעם הארץ כמאן כרבי יוסי. וניחוש לשאלה. דתנן. כלי חרס מציל על הכל, דברי בית הלל. בית שמאי אומרים. אינו מציל אלא על אוכלים ועל המשקים ועל כלי חרס. אמרו להם בית הלל לבית שמאי. מפני מה? אמרו בית שמאי.

ומשקין טהורין?. נטפל לו תלמיד אחד מתלמידי בית שמאי, אמר לו. אומר לך טעמן של בית שמאי. אמר לו. אמור. אמר לו. כלי טמא חוצץ או אינו חוצץ? אמר לו. אינו חוצץ. כלי של עם הארץ טמא או טהור? אמר לו. טמא. ואם אתה אומר לו טמא, כלום משגיח עליך? ולא עוד, אלא שאם אתה אומר לו טמא, אומר לך. שלי טהור ושלך טמא.

וזהו טעמן של בית שמאי. מיד הלך רבי יהושע ונשתטח על קברי בית שמאי, אמר. נעניתי לכם עצמות בית שמאי. ומה סתומות שלכם כך, מפורשות על אחת כמה וכמה. אמרו. כל ימיו הושחרו שיניו מפני תעניותיו. קתני מיהת לך ולו, אלמא שאלינן מינייהו. כי שיילינן מינייהו מטבלינן להו.

אי הכי, ניהדרו להו בית הלל לבית שמאי. כי שאלינן מינייהו מטבלינן להו. טמא מת בעי הזאה שלישי ושביעי, ומנא לשבעה יומי לא מושלי אינשי. ואטבילה לא מהימני? והתניא. נאמנין עמי הארץ על טהרת טבילת טמא מת. אמר אביי, לא קשיא. הא בגופו, הא בכליו.

חבר שבא להזות מזין עליו מיד, עם הארץ שבא להזות אין מזין עליו עד שיעשה בפנינו שלישי ושביעי. אלא אמר אביי. מתוך חומר שהחמרת עליו בתחילתו, הקלת עליו בסופו. אחורים ותוך. מאי אחורים ותוך? כדתנן. כלי שנטמא אחוריו במשקין אחוריו טמאין, תוכו, אוגנו, אזנו,

אמר ליה. קדשי הגבול מאי נינהו תרומה, והתנן. אחורים ותוך ובית הצביטה לתרומה. דלמא לחולין שנעשו על טהרת הקודש קאמרת. אדכרתן מילתא דאמר רבה בר אבוה. אחת עשרה מעלות שנו כאן. שש ראשונות בין לקודש, בין לחולין שנעשו על טהרת הקודש, אחרונות לקודש, אבל לא לחולין שנעשו על טהרת הקודש.
דתניא. אותו ואת בנו שנפלו לבור רבי אליעזר אומר. מעלה את הראשון על מנת לשוחטו ושוחטו, והשני עושה לו פרנסה במקומו כדי שלא ימות. רבי יהושע אומר. מעלה את הראשון על מנת לשוחטו ואינו שוחטו, וחוזר ומערים ומעלה השני. רצה זה שוחט, רצה זה שוחט. אמר ליה אביי. ממאי? דילמא עד כאן לא קאמר רבי אליעזר התם,

אפילו תימא רבי דוסא, ולא קשיא. כאן ברועה אחד, כאן בשני רועים. דיקא נמי דקתני. לבנו או לרועה, שמע מינה. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. הלכה כרבי דוסא. ומי אמר רבי יוחנן הכי? והאמר רבי יוחנן. הלכה כסתם משנה, ותנן. הבהמה והכלים כרגלי הבעלים. ולאו אוקימנא כאן ברועה אחד, כאן בשני רועים.

תנו רבנן. שנים ששאלו חלוק אחד בשותפות, זה לילך בו שחרית לבית המדרש, וזה ליכנס בו ערבית לבית המשתה. זה ערב עליו לצפון, וזה ערב עליו לדרום. זה שערב עליו לצפון מהלך לצפון כרגלי מי שערב עליו לדרום. וזה שערב עליו לדרום מהלך לדרום כרגלי מי שערב עליו לצפון. ואם מצעו את התחום הרי זה לא יזיזנה ממקומה.

אתמר. שנים שלקחו חבית ובהמה בשותפות, רב אמר. חבית מותרת ובהמה אסורה. ושמואל אמר. חבית נמי אסורה. מאי קסבר רב? אי קא סבר יש ברירה אפילו בהמה תשתרי. ואי קסבר אין ברירה אפילו חבית נמי אסורה. לעולם קסבר יש ברירה, ושניא בהמה דקא ינקי תחומין מהדדי. אמרי ליה רב כהנא ורב אסי לרב.

לאיסור מוקצה לא חששו, לאיסור תחומין חששו?. שתיק רב. מאי הוי עלה? רבי הושעיא אמר. יש ברירה. ורבי יוחנן אמר. אין ברירה. וסבר רבי הושעיא יש ברירה? והתנן. המת בבית, ולו פתחים הרבה כולן טמאים. נפתח אחד מהן הוא טמא, וכולן טהורים.
מאי דכתיב ואתנה לך את לחת האבן והתורה והמצוה אשר כתבתי להורתם. לחת אלו עשרת הדברות, תורה זה מקרא, והמצוה זו משנה, אשר כתבתי אלו נביאים וכתובים, להורותם זה תלמוד, מלמד שכולם נתנו למשה מסיני. אמר רבי יצחק. כל הקורא קריאת שמע על מטתו,

מאי משמע? אמר מר זוטרא ואיתימא רב אשי. מרישא דענינא, דכתיב. יעלזו חסידים בכבוד ירננו על משכבותם. וכתיב בתריה. רוממות אל בגרונם וחרב פיפיות בידם. ואמר רבי יצחק. כל הקורא קריאת שמע על מטתו מזיקין בדילין הימנו. שנאמר. ובני רשף יגביהו עוף, ואין עוף אלא תורה, שנאמר. התעיף עיניך בו ואיננו.

שנאמר ויאמר אם שמוע תשמע לקול ה׳ אלהיך והישר בעיניו תעשה והאזנת למצותיו ושמרת כל חקיו כל המחלה אשר שמתי במצרים לא אשים עליך כי אני ה׳ רופאך. אלא. כל שאפשר לו לעסוק בתורה ואינו עוסק הקדוש ברוך הוא מביא עליו יסורין מכוערין ועוכרין אותו,

שנאמר. נאלמתי דומיה החשיתי מטוב וכאבי נעכר, ואין טוב אלא תורה, שנאמר. כי לקח טוב נתתי לכם תורתי אל תעזבו. אמר רבי זירא ואיתימא רבי חנינא בר פפא. בא וראה שלא כמדת הקדוש ברוך הוא מדת בשר ודם. מדת בשר ודם, אדם מוכר חפץ לחבירו, מוכר עצב, ולוקח שמח,

אבל הקדוש ברוך הוא אינו כן, נתן להם תורה לישראל ושמח, שנאמר. כי לקח טוב נתתי לכם תורתי אל תעזבו. אמר רבא, ואיתימא רב חסדא. אם רואה אדם שיסורין באין עליו יפשפש במעשיו, שנאמר. נחפשה דרכינו ונחקרה ונשובה עד ה׳. פשפש ולא מצא יתלה בבטול תורה, שנאמר.

שנאמר כי את אשר יאהב ה׳ יוכיח. אלא מה תלמוד לומר ומתורתך תלמדנו אל תקרי תלמדנו, אלא תלמדנו. דבר זה מתורתך תלמדנו. קל וחומר משן ועין. מה שן ועין שהן אחד מאבריו של אדם עבד יוצא בהן לחרות, יסורין שממרקין כל גופו של אדם על אחת כמה וכמה. והיינו דרבי שמעון בן לקיש, דאמר רבי שמעון בן לקיש.

כי נר מצוה ותורה אור ודרך חיים תוכחות מוסר. תני תנא קמיה דרבי יוחנן. כל העוסק בתורה ובגמילות חסדים וקובר את בניו מוחלין לו על כל עונותיו. אמר ליה רבי יוחנן. בשלמא תורה וגמילות חסדים, דכתיב. בחסד ואמת יכפר עון. חסד זו גמילות חסדים, שנאמר. רודף צדקה וחסד ימצא חיים צדקה וכבוד.

אמת זו תורה, שנאמר. אמת קנה ואל תמכר. אלא קובר את בניו מנין? תנא ליה ההוא סבא, משום רבי שמעון בן יוחאי. אתיא, עון עון. כתיב הכא בחסד ואמת יכפר עון, וכתיב התם ומשלם עון אבות אל חיק בניהם. אמר רבי יוחנן. נגעים ובנים אינן יסורין של אהבה. ונגעים לא? והתניא.

חביבין עליך יסורין? אמר ליה. לא הן ולא שכרן. אמר ליה. הב לי ידך. יהב ליה ידיה, ואוקמיה. רבי יוחנן חלש. על לגביה רבי חנינא. אמר ליה. חביבין עליך יסורין? אמר ליה. לא הן ולא שכרן. אמר ליה. הב לי ידך. יהב ליה ידיה, ואוקמיה. אמאי, לוקים רבי יוחנן לנפשיה? אמרי. אין חבוש מתיר עצמו מבית האסורים.

ואי משום בני דין גרמא דעשיראה ביר. אמר ליה. להאי שופרא דבלי בעפרא קא בכינא. אמר ליה. על דא ודאי קא בכית, ובכו תרוייהו. אדהכי והכי אמר ליה. חביבין עליך יסורין? אמר ליה. לא הן ולא שכרן. אמר ליה. הב לי ידך, יהב ליה ידיה, ואוקמיה. רב הונא תקיפו ליה ארבע מאה דני דחמרא.

והאמר רב יהודה, אמר רב, ואיתימא רבי יהושע בן לוי. מנין למתפלל שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הקיר שנאמר. ויסב חזקיהו פניו אל הקיר ויתפלל? לא תימא, לפני מטתי, אלא אימא סמוך למטתי. ועל מטתי שתהא נתונה בין צפון לדרום. דאמר רבי חמא ברבי חנינא, אמר רבי יצחק.
וזה מוציא זיז כל שהוא וממלא. ורב יהודה דידיה אמר. אפילו קניא. אמר ליה אביי לרב יוסף.

טעמא דאפיק, הא לא אפיק אמרינן. אדם אוסר על חבירו דרך אויר. ודרב מהיכא? אילימא מהא. שתי גזוזטראות זו למעלה מזו, עשו מחיצה לעליונה ולא עשו מחיצה לתחתונה שתיהן אסורות עד שיערבו. ואמר רב הונא אמר רב. לא שנו אלא בסמוכה,

אבל במופלגת ארבעה עליונה מותרת ותחתונה אסורה. דלמא שאני הכא, דכיון דלזה בזריקה ושלשול, ולזה בשלשול לחודיה כלזה בזריקה ולזה בפתח דמי. אלא מהא דאמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה אמר רב. שני בתים ושלש חורבות ביניהם. זה משתמש בסמוך שלו על ידי זריקה, וזה משתמש בסמוך שלו על ידי זריקה,

הנותן את עירובו בבית שער אכסדרה ומרפסת אינו עירוב. עירוב הוא דלא הוי, הא שיתוף הוי? בית שער דיחיד ואויר דמבוי איצטריכא ליה, דלא תנן. תניא נמי הכי. הנותן את עירובו בבית שער אכסדרה ומרפסת ובחצר ובמבוי הרי זה עירוב. והתנן. אין זה עירוב. אימא. הרי זה שיתוף.

תניא דמסייע לך. עירובי חצירות בחצר, ושיתופי מבואות במבוי. והוינן בה, עירובי חצירות בחצר? והתנן. הנותן את עירובו בבית שער אכסדרה ומרפסת אינו עירוב. אימא. עירובי
על אלו מתריעין בכל מקום. על השדפון, ועל הירקון, ועל הארבה, ועל החסיל, ועל החיה רעה, ועל החרב מתריעין עליה, מפני שהיא מכה מהלכת. מעשה שירדו זקנים מירושלים לעריהם, וגזרו תענית על שנראה כמלא פי תנור שדפון באשקלון. ועוד גזרו תענית על שאכלו זאבים שני תינוקות בעבר הירדן. רבי יוסי אומר. לא על שאכלו, אלא על שנראו.

שאתה מתחטא לפני המקום ועושה לך רצונך כבן שהוא מתחטא על אביו ועושה לו רצונו, ועליך הכתוב אומר. ישמח אביך ואמך ותגל יולדתך. היו מתענין וירדו להם גשמים, קודם הנץ החמה לא ישלימו, לאחר הנץ החמה ישלימו. רבי אליעזר אומר. קודם חצות לא ישלימו, לאחר חצות ישלימו. מעשה שגזרו תענית בלוד, וירדו להם גשמים קודם חצות. אמר להם רבי טרפון.

סאה בסלע ושכיחא בצורתא. ארבעה ולא שכיחא כפנא. אמר רבי יוחנן. לא שנו אלא בזמן שהמעות בזול ופירות ביוקר, אבל מעות ביוקר ופירות בזול מתריעין עליה מיד. דאמר רבי יוחנן. נהירנא כד הוו קיימי ארבעה סאין בסלע, והוו נפישי נפיחי כפן בטבריא מדלית איסר. ירדו לצמחין אבל לא לאילן.

תנו רבנן. מתריעין על האילנות בפרוס הפסח, על הבורות ושיחין ומערות בפרוס החג. ואם אין להן מים לשתות מתריעין עליהן מיד. ואיזהו מיד שלהן שני וחמישי ושני. ועל כולן אין מתריעין עליהן אלא באפרכיא שלהן. ואסכרא, בזמן שיש בה מיתה מתריעין עליה. בזמן שאין בה מיתה אין מתריעין עליה. ומתריעין על הגובאי בכל שהוא.

רבי שמעון בן אלעזר אומר. אף על החגב. תנו רבנן. מתריעין על האילנות בשאר שני שבוע. על הבורות ועל השיחין ועל המערות אפילו בשביעית. רבן שמעון בן גמליאל אומר. אף על האילנות בשביעית, מפני שיש בהן פרנסה לעניים. תניא אידך. מתריעין על האילנות בשאר שני שבוע. על הבורות על השיחין ועל המערות אפילו בשביעית.

רבן שמעון בן גמליאל אומר. אף על האילנות. מתריעין על הספיחין בשביעית, מפני שיש בהן פרנסה לעניים. תניא, אמר רבי אלעזר בן פרטא. מיום שחרב בית המקדש נעשו גשמים צימוקין לעולם. יש שנה שגשמיה מרובין, ויש שנה שגשמיה מועטין. יש שנה שגשמיה יורדין בזמנן, ויש שנה שאין גשמיה יורדין בזמנן.