portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אמרוה רבנן קמיה דרבא, אמר להו. שפיר אמר נחמני. היו לפניו שני מיני אוכלין, ובירר ואכל, ובירר והניח. רב אשי מתני. פטור, רבי ירמיה מדיפתי מתני. חייב. רב אשי מתני פטור, והא תני חייב. לא קשיא. הא בקנון ותמחוי, הא בנפה וכברה. כי אתא רב דימי, אמר. שבתא דרב ביבי הואי,

ואיקלעו רבי אמי ורבי אסי, שדא קמייהו כלכלה דפירי. ולא ידענא אי משום דסבר אוכל מתוך פסולת אסור, אי משום עין יפה הוא דמכוין. חזקיה אמר. הבורר תורמוסים מתוך פסולת שלהן חייב. לימא קסבר חזקיה אוכל מתוך פסולת אסור? שאני תורמוסא דשלקי ליה שבעא זימני,

פשיטא. מהו דתימא לשרורי מנא קא מיכוין, קא משמע לן דמירפא רפי והדר קמיט. אמר רבה בר רב הונא. האי מאן דארתח כופרא חייב משום מבשל. פשיטא. מהו דתימא כיון דהדר ואיקיש אימא לא, קא משמע לן. אמר רבא. האי מאן דעבד חביתא חייב משום שבע חטאות. תנורא חייב משום שמונה חטאות. אמר אביי.

ואין דרך מנפץ בכך, ואין דרך טוויה בכך. ולא? והתניא משמיה דרבי נחמיה. שטוף בעזים, וטווי בעזים, אלמא טוויה על גבי בהמה שמה טוויה. חכמה יתירה שאני. תנו רבנן. התולש את הכנף והקוטמו והמורטו חייב שלש חטאות. ואמר רבי שמעון בן לקיש. תולש חייב משום גוזז, קוטם חייב משום מחתך,

ממרט חייב משום ממחק. הקושר והמתיר. קשירה במשכן היכא הואי? אמר רבא. שכן קושרין ביתדות אהלים. קושרים?. ההוא קושר על מנת להתיר הוא. אלא אמר אביי. שכן אורגי יריעות שנפסקה להן נימא קושרים אותה. אמר ליה רבא. תרצת קושר, מתיר מאי איכא למימר? וכי תימא. דאי מתרמי ליה תרי (חוטי) קיטרי בהדי הדדי,
אמר אביי. במטלניות שאין בהן שלש על שלש, דלא חזיין לא לעניים ולא לעשירים. תנו רבנן. שברי תנור ישן הרי הן ככל הכלים הניטלין בחצר, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. אין ניטלין. העיד רבי יוסי משום רבי אליעזר בן יעקב על שברי תנור ישן שניטלין בשבת, ועל כיסויו שאינו צריך בית יד.

במאי קמיפלגי? אמר אביי. בעושין מעין מלאכה, ואין עושין מעין מלאכתן קמיפלגי. ואזדא רבי יהודה לטעמיה, ורבי מאיר לטעמיה. מתקיף לה רבא. אי הכי, אדמיפלגי בשברי תנור, ליפלגו בשברי כלים בעלמא? אלא אמר רבא. בשברי דהאי תנור קמיפלגי. דתנן. נתנו על פי הבור או על פי הדות ונתן שם אבן,

יותץ? ההוא לאידך גיסא, דסלקא דעתך אמינא. כיון דחבריה בארעא כגופא דארעא דמי, קא משמע לן. ואידך נמי, הכתיב. טמאים יהיו לכם. ההיא, כדרב יהודה אמר שמואל. דאמר רב יהודה אמר שמואל. מחלוקת בהיסק ראשון, אבל בהיסק שני, אפילו תלוי בצואר גמל. אמר עולא. והיסק ראשון לרבנן, אפילו תלוי בצואר גמל.

התם מעומד, הכא לאו מעומד. העיד רבי יוסי משום רבי אליעזר בן יעקב על שברי תנור ישן שניטלין בשבת, ועל כיסויו שאינו צריך בית יד. אמר רבינא. כמאן מטלטלינן האידנא כיסוי דתנורי דמתא מחסיא דאין להם בית אחיזה? כמאן כרבי אליעזר בן יעקב. מתני׳ האבן שבקירויה, אם ממלאין בה ואינה נופלת ממלאין בה,

פקק החלון, רבי אליעזר אומר. בזמן שהוא קשור ותלוי פוקקין בו, ואם לאו אין פוקקין בו. וחכמים אומרים. בין כך ובין כך פוקקין בו. גמ׳ תנן התם. אבן שעל פי החבית מטה על צידה, והיא נופלת. אמר רבה אמר רבי אמי אמר רבי יוחנן. לא שנו אלא בשוכח, אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור.

ורב יוסף אמר רבי אסי אמר רבי יוחנן. לא שנו אלא בשוכח, אבל במניח נעשה כיסוי לחבית. אמר רבה, מותבינן אשמעתין. האבן שבקירויה אם ממלאין בה ואינה נופלת ממלאין בה. ולא היא. התם, כיון דהדקה שויה דופן. אמר רב יוסף, ומותבינן אשמעתין. אם לאו אין ממלאין בה. ולא היא.

ואמר לתלמידיו. צאו וחשבו כדי שנשב עליהן למחר, ולא הצריכן רבי למעשה. רבי יוחנן אמר. הצריכן רבי למעשה. מאי אמר להו? רבי אמי אמר. צאו ולמדום אמר להו. רבי אסי אמר. צאו ושפשפום אמר להו. איתמר, רבי יוסי בן שאול אמר. סואר של קורות הוה. ורבי יוחנן בן שאול אמר.

לא נחלקו אלא להוסיף. שרבי אליעזר אומר. אין מוסיפין ביום טוב, ואין צריך לומר בשבת. וחכמים אומרים. מוסיפין בשבת, ואין צריך
כשם שדם השעיר הנעשה בפנים מכפר על ישראל בטומאת מקדש וקדשיו כך דם הפר מכפר על הכהנים בטומאת מקדש וקדשיו. וכשם שוידוי של שעיר המשתלח מכפר על ישראל בשאר עבירות כך וידוי של פר מכפר על הכהנים בשאר עבירות. תנו רבנן. וכלה מכפר את הקודש זה לפני ולפנים, אהל מועד זה היכל, מזבח כמשמעו,

נתן מקצת מתנות שבהיכל ונשפך הדם יביא דם אחר ויתחיל בתחילה בהיכל. רבי אלעזר ורבי שמעון אומרים. אינו מתחיל אלא ממקום שפסק. גמר מתנות שבהיכל ונשפך הדם יביא דם אחר ויתחיל בתחילה במתנות המזבח. נתן מקצת מתנות שבמזבח ונשפך הדם יביא דם אחר ויתחיל בתחילה במתנות המזבח.

ולרבי אלעזר ורבי שמעון שאומרים ממקום שפסק משם הוא מתחיל הכא אין לו תקנה. מתקיף ליה רב חסדא. והא אותו כתיב? קשיא. תניא כוותיה דרבי יוחנן. אשם מצורע ששחטו שלא לשמו, או שלא נתן מדמו לגבי בהונות הרי זה עולה לגבי מזבח, וטעון נסכים, וצריך אשם אחר להכשירו.

ורב חסדא אמר לך. מאי צריך צריך ואין לו תקנה. ותני תנא. צריך ואין לו תקנה? אין, והתניא. נזיר ממורט, בית שמאי אומרים. צריך העברת תער, ובית הלל אומרים. אין צריך העברת תער. ואמר רבי אבינא. כשאומרים בית שמאי צריך, צריך ואין לו תקנה. ופליגא דרבי פדת. דאמר רבי פדת.

רבי אלעזר אומר. נותן על מקומו ויוצא. רבי שמעון אומר. אם נתן על של שמאל יצא. תנו רבנן. ולקח מדם האשם, יכול בכלי תלמוד לומר. ונתן. מה נתינה בעצמו של כהן אף לקיחה בעצמו של כהן. יכול אף למזבח כן תלמוד לומר. כי כחטאת האשם הוא. מה חטאת טעונה כלי אף אשם טעון כלי.
בביטולי תקרה קא מיפלגי. מר סבר בטלה בהכי, ומר סבר בהכי לא בטלה. מתני׳ המקרה סוכתו בשפודין או בארוכות המטה, אם יש ריוח ביניהן כמותן כשרה. החוטט בגדיש לעשות לו סוכה אינה סוכה. גמ׳ לימא תיהוי תיובתא דרב הונא בריה דרב יהושע. דאתמר. פרוץ כעומד, רב פפא אמר. מותר. ורב הונא בריה דרב יהושע אמר.

כדאמר רבי חנן אמר רבי. בארוכה ושתי כרעים, בקצרה ושתי כרעים. הכא נמי. בארוכה ושתי כרעים, בקצרה ושתי כרעים. היכא איתמר דרבי חנן אמר רבי? אהא דתנן. מטה מטמאת חבילה ומטהרת חבילה, דברי רבי אליעזר. וחכמים אומרים. מטמאת אברים ומטהרת אברים. מאי ניהו? אמר רבי חנן אמר רבי. ארוכה ושתי כרעים, קצרה ושתי כרעים.
ההוא לא איצטריכא ליה, דהא איתקש השבתת שאור לאכילת חמץ, ואכילת חמץ לאכילת מצה.

ואכילת חמץ לאכילת מצה, דכתיב. כל מחמצת לא תאכלו בכל מושבתיכם תאכלו מצות (וגו׳), וכתיב ביה במצה. בערב תאכלו מצות. ואימא לרבות ליל ארבעה עשר לביעור? ביום כתיב. ואימא מצפרא. אך חלק. דבי רבי ישמעאל תנא. מצינו ארבעה עשר שנקרא ראשון, שנאמר. בראשון בארבעה עשר יום לחדש.

ולבנין בית המקדש, דכתיב. כסא כבוד מרום מראשון מקום מקדשנו. ולשמו של משיח, דכתיב. ראשון לציון הנה הנם. רבא אמר, מהכא. לא תשחט על חמץ דם זבחי לא תשחט הפסח ועדין חמץ קיים. ואימא. כל חד וחד כי שחיט. זמן שחיטה אמר רחמנא.

תניא נמי הכי. אך ביום הראשון תשביתו שאר מבתיכם מערב יום טוב. או אינו אלא ביום טוב עצמו? תלמוד לומר. לא תשחט על חמץ דם זבחי לא תשחט את הפסח ועדיין חמץ קיים, דברי רבי ישמעאל. רבי עקיבא אומר. אינו צריך, הרי הוא אומר. אך ביום הראשון תשביתו שאר מבתיכם, וכתיב. כל מלאכה לא (תעשו), ומצינו להבערה שהיא אב מלאכה.

לפי שנאמר. לא יראה לך שאר שלך אי אתה רואה, אבל אתה רואה של אחרים ושל גבוה. יכול יטמין ויקבל פקדונות מן הגוי תלמוד לומר לא ימצא. אין לי אלא בגוי שלא כיבשתו, ואין שרוי עמך בחצר. גוי שכיבשתו, ושרוי עמך בחצר מנין? תלמוד לומר. לא ימצא בבתיכם. אין לי אלא שבבתיכם. בבורות בשיחין ובמערות מנין?

תלמוד לומר בכל גבלך. ועדיין אני אומר. בבתים עובר משום בל יראה ובל ימצא ובל יטמין ובל יקבל פקדונות מן הגוי. בגבולין שלך אי אתה רואה, אבל אתה רואה של אחרים ושל גבוה. מניין ליתן את האמור של זה בזה ושל זה בזה? תלמוד לומר. שאור שאור לגזירה שוה.

נאמר שאור בבתים. שאר לא ימצא בבתיכם, ונאמר שאר בגבולין. לא יראה לך שאר. מה שאור האמור בבתים עובר משום בל יראה ובל ימצא ובל יטמין ובל יקבל פקדונות מן הגוים, אף שאור האמור בגבולין עובר משום בל יראה ובל ימצא ובל יטמין ובל יקבל פקדונות מן הגוים.

כי הא דאמר להו רבא לבני מחוזא. בעירו חמירא דבני חילא מבתייכו. כיון דאילו מיגנב ואילו מיתביד ברשותייכו קאי ובעיתו לשלומי כדילכון דמי, ואסור. הניחא למאן דאמר דבר הגורם לממון כממון דמי. אלא למאן דאמר לאו כממון דמי, מאי איכא למימר? שאני הכא, דאמר לא ימצא. איכא דאמרי.
גמ׳ מנינא למה לי? אמר רבי יוחנן. שאם עשאן כולם בהעלם אחד חייב על כל אחת ואחת. הזורע והחורש. מכדי מכרב כרבי ברישא, ליתני חורש והדר ליתני זורע. תנא בארץ ישראל קאי דזרעי ברישא והדר כרבי. תנא.

אמי. זומר חייב משום נוטע, והנוטע והמבריך והמרכיב חייב משום זורע. משום זורע אין, משום נוטע לא? אימא. אף משום זורע. אמר רב כהנא. זומר וצריך לעצים חייב שתים. אחת משום קוצר, ואחת משום נוטע. אמר רב יוסף. האי מאן דקטל אספסתא חייב שתים. אחת משום קוצר, ואחת משום נוטע.

בשדה משום חורש. אמר רבי אבא. החופר גומא בשבת ואינו צריך אלא לעפרה פטור עליה. ואפילו לרבי יהודה, דאמר מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב עליה הני מילי מתקן, האי מקלקל הוא. והקוצר. תנא. הקוצר, הבוצר, והגודר והמסיק, והאורה כולן מלאכה אחת. אמר רב פפא.

האי מאן דשדא פיסא לדיקלא ואתר תמרי חייב שתים. אחת משום תולש, ואחת משום מפרק. רב אשי אמר. אין דרך תלישה בכך, ואין דרך פריקה בכך. והמעמר. אמר רבא. האי מאן דכניף מילחא ממלחתא חייב משום מעמר. אביי אמר. אין עימור אלא בגידולי קרקע. והדש.

תנא. הדש, והמנפץ, והמנפט כולן מלאכה אחת הן. הזורה, הבורר, והטוחן, והמרקד. היינו זורה, היינו בורר, היינו מרקד. אביי ורבא דאמרי תרוייהו. כל מילתא דהואי במשכן, אף על גב דאיכא דדמיא לה חשיב לה. וליחשב נמי כותש.
עירב בפת ביום ראשון מערב בפת ביום שני. עירב בפת בראשון מערב ברגליו בשני. עירב ברגליו בראשון אין מערב בפת בשני,

שאין מערבין בתחלה בפת. עירב בפת ביום ראשון מערב בפת ביום שני, אמר שמואל. ובאותה הפת. אמר רב אשי. דיקא נמי מתניתין, דקתני. כיצד הוא עושה? מוליכו בראשון, ומחשיך עליו, ונוטלו ובא לו. בשני, מחשיך עליו, ואוכלו ובא לו. ורבנן, דילמא התם עצה טובה קא משמע לן.

וכן ביצה שנולדה בראשון, תאכל בשני. ולא הודו לו חכמים. רבי דוסא בן הרכינס אומר. העובר לפני התיבה ביום טוב של ראש השנה, אומר. החליצנו ה׳ אלהינו את יום ראש החדש הזה, אם היום אם למחר. ולמחר הוא אומר. אם היום אם אמש. ולא הודו לו חכמים. גמ׳ מאן לא הודו לו? אמר רב. רבי יוסי היא, דתניא.

מודים חכמים לרבי אליעזר בראש השנה שהיה ירא שמא תתעבר, מערב אדם שני עירובין, ואומר. עירובי בראשון למזרח, ובשני למערב. בראשון למערב, ובשני למזרח. עירובי בראשון, ובשני כבני עירי. עירובי בשני, ובראשון כבני עירי. רבי יוסי אוסר. אמר להן רבי יוסי. אי אתם מודים שאם באו עדים מן המנחה ולמעלה,

שנוהגין אותו היום קדש ולמחר קדש?. ורבנן, התם כי היכי דלא לזלזולי ביה. ועוד אמר רבי יהודה וכו׳. וצריכא. דאי אשמעינן ראש השנה בהא קאמר רבי יהודה, משום דלא קעביד מידי. אבל כלכלה, דמיחזי כמתקן טיבלא אימא מודה להו לרבנן.

ואי אשמעינן הני תרתי משום דליכא למיגזר עלייהו. אבל ביצה, דאיכא למיגזר בה משום פירות הנושרין ומשום משקין שזבו אימא מודה להו לרבנן, צריכא. תניא, כיצד אמר רבי יהודה מתנה אדם על הכלכלה ביום טוב ראשון ואוכלה בשני? היו לפניו שתי כלכלות של טבל, אומר. אם היום חול ולמחר קדש תהא זו תרומה על זו,

ואם היום קדש ולמחר חול אין בדברי כלום. וקורא עליה שם, ומניחה. ולמחר הוא אומר. אם היום חול תהא זו תרומה על זו, ואם היום קדש אין בדברי כלום. וקורא עליה שם ואוכלה. רבי יוסי אוסר. וכן היה רבי יוסי אוסר בשני ימים טובים של גליות. ההוא בר טביא דאתא לבי ריש גלותא דאתציד ביום טוב ראשון של גליות, ואשתחיט ביום טוב שני.

רב נחמן ורב חסדא אכלו, רב ששת לא אכל. אמר רב נחמן. מאי אעביד ליה לרב ששת דלא אכיל בישרא דטביא? אמר ליה רב ששת. והיכי איכול דתני איסי, ואמרי לה איסי תני. וכן היה רבי יוסי אוסר שני ימים טובים של גליות. אמר רבא. ומאי קושיא? דילמא הכי קאמר. וכן היה רבי יוסי אוסר בשני ימים טובים של ראש השנה בגולה.

מודה רבי יוסי בשני ימים טובים של גליות. אמר ליה. אי משכחת להו, לא תימא להו ולא מידי. אמר רב אשי. לדידי אמר לי אמימר. ההוא בר טביא לאו איתצודי איתציד, אלא מחוץ לתחום אתא. מאן דאכל סבר. הבא בשביל ישראל זה מותר לישראל אחר. ומאן דלא אכל סבר.
ורבו יתירה הוספת לי,

כלל אמר אבא שאול. כל שאני זכאי באמירתו רשאי אני להחשיך עליו. גמ׳ פשיטא מאי שנא הוא ומאי שנא חבירו? אמר רב פפא. חבר גוי. מתקיף לה רב אשי. אמירה לגוי שבות. אלא אמר רב אשי. אפילו תימא חבירו ישראל, הא קא משמע לן. לא יאמר אדם לחבירו שכור לי פועלים, אבל אומר אדם לחבירו הנראה שתעמוד עמי לערב?

ומתניתין מני כרבי יהושע בן קרחה. דתניא. לא יאמר אדם לחבירו הנראה שתעמוד עמי לערב. רבי יהושע בן קרחה אומר. אומר אדם לחבירו הנראה שתעמוד עמי לערב. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. הלכה כרבי יהושע בן קרחה. ואמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. מאי טעמא דרבי יהושע בן קרחה דכתיב. ממצוא חפצך ודבר דבר. דיבור אסור, הרהור מותר.

מי אמר רבי יוחנן דיבור אסור הרהור מותר אלמא הרהור לאו כדיבור דמי? והאמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. בכל מקום מותר להרהר, חוץ מבית המרחץ ומבית הכסא. שאני התם, דבעינן והיה מחניך קדוש, וליכא. הכא נמי, כתיב. ולא יראה בך ערות דבר? ההוא, מיבעי ליה לכדרב יהודה. דאמר רב יהודה גוי ערום אסור לקרות קרית שמע כנגדו.

הולכין לטרטיאות ולקרקסאות ולבסילקאות לפקח על עסקי רבים בשבת. ותנא דבי מנשה. משדכין על התינוקות ליארס בשבת, ועל התינוק ללמדו ספר וללמדו אומנות?. אמר קרא. ממצוא חפצך ודבר דבר חפציך אסורים, חפצי שמים מותרין. אמר רב יהודה אמר שמואל.

ונזכר ששבת הוא, ונמנע אותו חסיד ולא גדרה, ונעשה לו נס ועלתה בו צלף, וממנה היתה פרנסתו ופרנסת אנשי ביתו. אמר רב יהודה אמר שמואל. מותר לאדם לומר לחבירו לכרך פלוני אני הולך למחר, שאם יש בורגנין הולך. תנן. אין מחשיכין על התחום לשכור פועלים ולהביא פירות.

משכחת לה בפירות המחוברים. והתני רבי אושעיא. אין מחשיכין על התחום להביא תבן וקש. בשלמא קש משכחת לה במחובר. אלא תבן, היכי משכחת לה? בתיבנא סריא. תא שמע. מחשיכין על התחום לפקח על עסקי כלה ועל עסקי המת. על עסקי כלה ומת אין, על עסקי אחר לא.

אבל מחשיכין. ואף על גב דלא אבדיל והאמר רבי אלעזר בן אנטיגנוס משום רבי אליעזר בן יעקב. אסור לו לאדם שיעשה חפציו קודם שיבדיל. וכי תימא דאבדיל בתפלה והאמר רב יהודה אמר שמואל. המבדיל בתפלה צריך שיבדיל על הכוס. וכי תימא דאבדיל על הכוס, כוס בשדה מי איכא?.
תניא נמי הכי, גיזי צמר של הפתק אין מטלטלין אותן. ואם התקינן בעל הבית להשתמש בהן מטלטלין אותן. תנא רבה בר בר חנה קמיה דרב. חריות של דקל שגדרן לעצים, ונמלך עליהן לישיבה צריך לקשר. רבן שמעון בן גמליאל אומר. אין צריך לקשר. הוא תני לה והוא אמר לה. הלכה כרבן שמעון בן גמליאל.

שמע מינה. ומאן תנא דפליג עליה דרבן שמעון בן גמליאל רבי חנינא בן עקיבא. דכי אתא רב דימי, אמר זעירי אמר רבי חנינא. פעם אחת הלך רבי חנינא בן עקיבא למקום אחד, ומצא חריות של דקל שגדרום לשום עצים, ואמר להם לתלמידיו. צאו וחשבו כדי שנשב עליהן למחר. ולא ידענא אי בית המשתה הוה, אי בית האבל הוה.

מדקאמר אי בית המשתה הוה אי בית האבל הוה דוקא בית האבל או בית המשתה דטרידי, אבל הכא קשר אין, לא קשר לא. אמר רב יהודה. מכניס אדם מלא קופתו עפר, ועושה בה כל צרכו. דרש מר זוטרא משמיה דמר זוטרא רבה. והוא שיחד לו קרן זוית. אמרו רבנן קמיה דרב פפא.

עד כאן לא קאמרי רבנן דבעינן מעשה אלא מידי דבר מיעבד ביה מעשה, אבל מידי דלא בר מיעבד ביה מעשה לא. נימא כתנאי. בכל חפין את הכלים חוץ מכלי כסף בגרתקון. הא נתר וחול מותר. והתניא. נתר וחול אסור. מאי לאו בהא קמיפלגי. דמר סבר בעינן מעשה, ומר סבר לא בעינן מעשה.

ותרי תנאי אליבא דרבי יהודה. האי תנא אליבא דרבי יהודה סבר גריר, והאי תנא אליבא דרבי יהודה סבר לא גריר. במאי אוקימתא כרבי יהודה, אימא סיפא. אבל פניו ידיו ורגליו מותר. הא מעבר שיער. איבעית אימא בקטן, ואיבעית אימא באשה, ואיבעית אימא בסריס. אמר רב יהודה. עפר לבינתא שרי. אמר רב יוסף.

כוספא דיסמין שרי. אמר רבא. עפר פלפלי שרי. אמר רב ששת. ברדא שרי. מאי ברדא? אמר רב יוסף. תילתא אהלא ותילתא אסא ותילתא סיגלי. אמר רב נחמיה בר יוסף. כל היכא דליכא רובא אהלא שפיר דמי. בעו מיניה מרב ששת. מהו לפצוע זיתים בשבת? אמר להו וכי בחול מי התירו?

ומר סבר אין חוששין. אמר רב הונא. האי סליקוסתא דצה, שלפה, והדר דצה שרי. ואי לאו, אסיר. אמר שמואל. האי סכינא דביני אורבי דצה, שלפה, והדר דצה שרי. ואי לאו אסיר. מר זוטרא, ואיתימא רב אשי אמר. בגורדיתא דקני שפיר דמי.
דהיינו גמר מלאכה. זה הכלל. זה הכלל לאתויי מאי? לאתויי דחק קפיזא בקבא. רבן שמעון בן גמליאל אומר. המכה בקורנס על הסדן כו׳. מאי קעביד? רבה ורב יוסף דאמרי תרוייהו. מפני שמאמן את ידו. קשו בה בני רחבה. אלא מעתה,

חזא אומנותא בשבתא וגמר, הכי נמי דמיחייב? אלא אביי ורבא דאמרי תרוייהו. שכן מרדדי טסי משכן עושין כן. תניא נמי הכי, רבן שמעון בן גמליאל אומר. אף המכה בקורנס על הסדן בשעת מלאכה חייב, שכן מרדדי טסי משכן עושין כן. מתני׳ החורש כל שהוא, המנכש והמקרסם והמזרד כל שהוא חייב. המלקט עצים,

אפילו תימא בשדה דלאו אגם, וכגון דלא קמיכוין. והא אביי ורבא דאמרי תרוייהו. מודה רבי שמעון, בפסיק רישיה ולא ימות. לא צריכא, דקעביד בארעא דחבריה. מתני׳ הכותב שתי אותיות, בין בימינו בין בשמאלו, בין משם אחד בין משני שמות בין משתי סמניות, בכל לשון חייב. אמר רבי

יוסי. לא חייבו שתי אותיות אלא משום רושם, שכך כותבין על קרשי המשכן לידע איזו בן זוגו. אמר רבי יהודה. מצינו שם קטן משם גדול שם משמעון ומשמואל, נח מנחור, דן מדניאל, גד מגדיאל. גמ׳ בשלמא אימין ליחייב משום דדרך כתיבה בכך, אלא אשמאל אמאי? הא אין דרך כתיבה בכך.

אמר רבי ירמיה. באטר יד שנו. ותהוי שמאל דידיה כימין דכולי עלמא, ואשמאל ליחייב, אימין לא ליחייב. אלא אמר אביי. בשולט בשתי ידיו. רב יעקב ברה דבת יעקב אמר. הא מני רבי יוסי היא, דאמר לא חייבו שתי אותיות אלא משום רושם. והא מדסיפא רבי יוסי היא, רישא לאו רבי יוסי. כולה רבי יוסי היא.

אי מאחת, יכול אפילו לא כתב אלא אות אחת, ואפילו לא ארג אלא חוט אחד, ואפילו לא עשה אלא בית אחד בנפה תלמוד לומר. אחת. הא כיצד? אינו חייב עד שיעשה מלאכה שכיוצא בה מתקיימת. רבי יוסי אומר. ועשה אחת ועשה הנה, פעמים שחייב אחת על כולן, ופעמים שחייב על כל אחת ואחת.

קתני מיהא. רבי יהודה אומר אפילו לא כתב אלא שתי אותיות והן שם אחד חייב. לא קשיא. הא דידיה, הא דרביה. דתניא, רבי יהודה אומר משום רבן גמליאל. אפילו לא כתב אלא שתי אותיות והן שם אחד חייב, כגון שש, תת, רר, גג, חח. רבי שמעון היינו תנא קמא?

יכול עד שיכתוב את הפסוק כולו תלמוד לומר. מאחת. רבי יוסי אומר. ועשה אחת ועשה הנה פעמים שחייב אחת על כולן, ופעמים שחייב על כל אחת ואחת. אמר רבי יוסי ברבי חנינא. מאי טעמא דרבי יוסי אחת מאחת, הנה מהנה, אחת שהיא הנה, והנה שהיא אחת. אחת שמעון, מאחת שם משמעון.

מיתיבי. וכתבתם שתהא כתיבה תמה, שלא יכתוב אלפין עיינין, עיינין אלפין. ביתין כפין, כפין ביתין. גמין צדין, צדין גמין. דלתין רישין, רישין דלתין. היהין חיתין, חיתין היהין. ווין יודין, יודין ווין. זיינין נונין, נונין זיינין. טיתין פיפין, פיפין טיתין. כפופין פשוטין, פשוטין כפופין. מימין סמכין, סמכין מימין.

סתומין פתוחין, פתוחין סתומין. פרשה פתוחה לא יעשנה סתומה, סתומה לא יעשנה פתוחה. כתבה כשירה, או שכתב את השירה כיוצא בה, או שכתב שלא בדיו, או שכתב את האזכרות בזהב הרי אלו יגנזו. הוא דאמר כי האי תנא, דתניא, רבי יהודה בן בתירה אומר. נאמר בשני ונסכיהם. בששי ונסכיה,

בשביעי כמשפטם, הרי מם יוד מם מים, מכאן רמז לניסוך מים מן התורה. ומדפתוח ועשאו סתום
ורמינהי. חצר שנתקלקלה במימי גשמים מביא תבן ומרדה בה. שאני תבן, דלא מבטיל ליה. אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי. האי מלח היכי דמי? אי דמבטליה קא מוסיף אבנין (וכתיב. הכל בכתב מיד ה׳ עלי השכיל). ואי דלא קא מבטליה, קא הויא חציצה.

כשהוא מרדה אינו מרדה לא בסל ולא בקופה, אלא בשולי קופה. הדר אוקים רבא אמורא עליה ודרש. דברים שאמרתי לפניכם טעות הן בידי, ברם כך אמרו משום רבי אליעזר. וכשהוא מרדה אינו מרדה לא בסל ולא בקופה, אלא בשולי קופה. ממלאין מבור הגולה. עולא איקלע לבי רב מנשה,
ולמאן דאמר שמא ימחוק, ניחוש שמא יקרא. ותו, לשמא ימחוק לא חיישינן? והתניא. לא יקרא לאור הנר. ואמר רבה. אפילו גבוה שתי קומות, אפילו גבוה שתי מרדעות, אפילו עשרה בתים זה על גבי זה לא יקרא. אלא, איכא בינייהו דכתיב אכותל ומיתתי. למאן דאמר שמא ימחוק חיישינן, למאן דאמר שמא יקרא לא חיישינן, גודא בשטרא לא מיחלף.

ולמאן דאמר שמא יקרא, ליחוש שמא ימחוק. אלא, איכא בינייהו דחייק אטבלא ואפינקס. למאן דאמר שמא ימחוק לא חיישינן, למאן דאמר שמא יקרא חיישינן. ולמאן דאמר שמא ימחוק, ליחוש שמא יקרא. וכי תימא. טבלא ופינקס בשטרא לא מיחלף והתניא.

מונה אדם כמה מבפנים וכמה מבחוץ וכמה מנות עתיד להניח לפניהם מכתב שעל גבי הכותל, אבל לא מכתב שעל גבי טבלא ופינקס. היכי דמי? אילימא דכתיב מיכתב מאי שנא הכא ומאי שנא הכא. אלא לאו דחייק, וקתני. מכתב שעל גבי הכותל אבל לא מכתב שעל גבי טבלא ופינקס. אלא. לעולם דכתיב אכותל ומידלי,

ודקא קשיא לך דרבה דרבה תנאי היא. דתניא. מונה אדם את אורחיו ואת פרפרותיו מפיו, אבל לא מן הכתב. רבי אחא מתיר מכתב שעל גבי הכותל. היכי דמי? אילימא דכתיב ומתתאי ליחוש שמא ימחוק. אלא לאו דכתיב ומידלי, ושמע מינה דרבה תנאי היא. שמע מינה.

רבי מאיר מתיר במראה הקבועה בכותל. מאי שנא הקבועה בכותל דאדהכי והכי מדכר, שאינו קבוע נמי. אדהכי והכי מדכר. הכא במראה של מתכת עסקינן, וכדרב נחמן אמר רבה בר אבוה. דאמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. מפני מה אמרו מראה של מתכת אסורה מפני שאדם עשוי להשיר בה נימין המדולדלין. תנו רבנן.

מטילין חלשין על וכו׳. מאי אבל לא על המנות? אמר רבי יעקב בריה דבת יעקב. אבל לא על המנות של חול ביום טוב. פשיטא. מהו דתימא. הואיל וכתיב ועמך כמריבי כהן, אפילו מנות דחול נמי. קא משמע לן. ואמר רבי יעקב בריה דבת יעקב. כל שחבירו נענש על ידו

איך נפלת משמים הילל בן שחר נגדעת לארץ חולש על גוים וגו׳, אמר רבה בר רב הונא. מלמד שהיה מטיל פור על גדולי מלכות לידע איזה בן יומו של משכב זכור. וכתיב. כל מלכי גוים כולם וגו׳,
אמר רבא אמר רב סחורה אמר רב הונא. אינו מזכיר. ואם בא להזכיר מזכיר בהודאה. רב הונא בר יהודה איקלע לבי רבא.

סבר לאדכורי בבונה ירושלים. אמר להו רב ששת. כתפלה. מה תפלה בהודאה אף ברכת המזון בהודאה. איבעיא להו. מהו להזכיר ראש חודש בברכת המזון? אם תימצי לומר בחנוכה דרבנן לא צריך, ראש חודש דאורייתא צריך. או דילמא כיון דלא אסיר בעשיית מלאכה לא מדכרינן.

ויש בהן הזכרה בברכת המזון. ימים שאין בהן קרבן מוסף, כגון שני וחמישי ושני ותעניות ומעמדות. שני וחמישי מאי עבידתייהו? אלא שני וחמישי ושני של תעניות ומעמדות. ערבית ושחרית ומנחה מתפלל שמונה עשרה, ואומר מעין המאורע בשומע תפלה, ואם לא אמר אין מחזירין אותו.

ולית הילכתא ככל הני שמעתתא, אלא כי הא דאמר רבי יהושע בן לוי. יום הכפורים שחל להיות בשבת המתפלל נעילה צריך להזכיר של שבת. יום הוא שנתחייב בארבע תפלות. קשיא הילכתא אהילכתא. אמרת הילכתא כרבי יהושע בן לוי, וקיימא לן הילכתא כרבא. דאמר רבא. יום טוב שחל להיות בשבת,

בשמן אגוזים, בשמן צנונות, בשמן דגים, בשמן פקועות, בעטרן ובנפט. רבי טרפון אומר. אין מדליקין אלא בשמן זית בלבד. גמ׳ מאי טעמא? לפי שאין שורפין קדשים ביום טוב. מנהני מילי? אמר חזקיה, וכן תנא דבי חזקיה, אמר קרא. ולא תותירו ממנו עד בקר והנותר ממנו עד בקר.

שאין תלמוד לומר עד בקר. מה תלמוד לומר עד בקר בא הכתוב ליתן לו בקר שני לשריפתו. אביי אמר, אמר קרא. עולת שבת בשבתו ולא עולת חול בשבת, ולא עולת חול ביום טוב. רבא אמר, אמר קרא. הוא לבדו יעשה לכם. הוא ולא מכשירין. לבדו ולא מילה שלא בזמנה, דאתיא בקל וחומר.
ויתיב אביי גבייהו, ויתבי וקאמרי. בשלמא רבי מאיר קסבר דירת גוי שמה דירה, ולא שנא חד ולא שנא תרי. אלא רבי אליעזר בן יעקב מאי קסבר? אי קסבר דירת גוי שמה דירה אפילו חד נמי ניתסר. ואי לא שמה דירה אפילו תרי נמי לא ניתסר. אמר להו אביי. וסבר רבי מאיר דירת גוי שמה דירה? והתניא.

ואמרו רבנן. אין עירוב מועיל במקום גוי, ואין ביטול רשות מועיל במקום גוי, עד שישכיר. וגוי לא מוגר. מאי טעמא? אילימא משום דסבר. דלמא אתי לאחזוקי ברשותו, הניחא למאן דאמר. שכירות בריאה בעינן. אלא למאן דאמר. שכירות רעועה בעינן, מאי איכא למימר? דאתמר, רב חסדא אמר. שכירות בריאה. ורב ששת אמר.

בן נח נהרג על פחות משוה פרוטה, ולא ניתן להשבון. אלא. בריאה במוהרקי ואבורגני, רעועה בלא מוהרקי ואבורגני. הניחא למאן דאמר. שכירות בריאה בעינן. אלא למאן דאמר. שכירות רעועה בעינן, מאי איכא למימר?

וכי ליתיה, לא אסר? והתנן. המניח את ביתו והלך לו לשבות בעיר אחרת, אחד נכרי ואחד ישראל אוסר, דברי רבי מאיר. התם דאתי ביומיה. אמר רב יהודה אמר שמואל. הלכה כרבי אליעזר בן יעקב. ורב הונא אמר. מנהג כרבי אליעזר בן יעקב. ורבי יוחנן אמר. נהגו העם כרבי אליעזר בן יעקב.

ולא אורי.
ושאר כל הימים ששה. ערבה שבעה, כיצד? יום השביעי של ערבה שחל להיות בשבת ערבה שבעה, ושאר כל הימים ששה. מצות לולב, כיצד (בשבת)? יום טוב הראשון של חג שחל להיות בשבת מוליכין את לולביהן להר הבית, והחזנין מקבלין מהן וסודרין אותן על גבי איצטבא, והזקנים מניחין את שלהן בלשכה. ומלמדין אותם לומר. כל מי שמגיע לולבי לידו הרי הוא לו במתנה.

למחר משכימין ובאין, והחזנין זורקין אותם לפניהם, והן מחטפין ומכין איש את חבירו. וכשראו בית דין שבאו לידי סכנה התקינו שיהא כל אחד ואחד נוטל בביתו. גמ׳
רבי יהושע אומר. ככר הוא עירוב, אפילו מאפה סאה, והוא פרוסה אין מערבין בה. ככר כאיסר והוא

שאול. ניטלה הימנה כדי חלתה וכדי דימועה מערבין לו בה. והתניא. כדי דימועה מערבין לו בה, כדי חלתה אין מערבין לו בה. לא קשיא. הא בחלת נחתום, הא בחלת בעל הבית. דתנן. שיעור חלה אחד מעשרים וארבעה. העושה עיסה לעצמו ועיסה למשתה בנו, אחד מעשרים וארבעה.

נחתום שהוא עושה למכור בשוק, וכן האשה שעשתה למכור בשוק אחד מארבעים ושמונה. אמר רב חסדא. תפרה בקיסם מערבין לו בה. והא תניא אין מערבין לו בה. לא קשיא, הא דידיע תיפרה, הא דלא ידיע תיפרה. אמר רבי זירא אמר שמואל. מערבין בפת אורז ובפת דוחן. אמר מר עוקבא. לדידי מיפרשא לי מיניה דמר שמואל,

בפת אורז מערבין, ובפת דוחן אין מערבין. אמר רב חייא בר אבין אמר רב. מערבין בפת עדשים. איני?. והא ההיא דהואי בשני דמר שמואל, ושדייה לכלביה ולא אכלה. ההיא דשאר מינים הויא, דכתיב. ואתה קח לך חטין ושעורים ופול ועדשים ודוחן וכוסמים וגו׳. רב פפא אמר.

ההיא צלויה בצואת האדם הואי, דכתיב. והיא בגללי צאת האדם תעגנה לעיניהם. מאי ועוגת שערים תאכלנה? אמר רב חסדא. לשיעורים. רב פפא אמר. עריבתה כעריבת שעורים, ולא כעריבת חטים.

מתני׳ נותן אדם מעה לחנוני ולנחתום כדי שיזכה לו עירוב, דברי רבי אליעזר. וחכמים אומרים. לא זכו לו מעותיו. ומודים בשאר כל האדם, שזכו לו מעותיו. שאין מערבין לאדם אלא מדעתו. אמר רבי יהודה. במה דברים אמורים בעירובי תחומין, אבל בעירובי חצירות מערבין לדעתו ושלא לדעתו,

לפי שזכין לאדם שלא בפניו, ואין חבין לאדם שלא בפניו. גמ׳ מאי טעמא דרבי אליעזר? הא לא משך. אמר רב נחמן אמר רבה בר אבהו. עשאו רבי אליעזר כארבעה פרקים בשנה, דתנן. בארבעה פרקים אלו משחיטין את הטבח בעל כרחו. אפילו שור שוה אלף דינר ואין ללוקח אלא דינר אחד כופין אותו לשחוט. לפיכך אם מת, מת ללוקח.

דאמר שמואל. לא שנו אלא נחתום, אבל בעל הבית קונה. ואמר שמואל. לא שנו אלא מעה, אבל כלי קונה. ואמר שמואל. לא שנו אלא דאמר לו זכה לי, אבל אמר ערב לי, שליח שויה, וקני. אמר רבי יהודה. במה דברים אמורים וכו׳. אמר רב יהודה אמר שמואל.

כל מקום שאמר רבי יהודה אימתי ובמה במשנתנו אינו אלא לפרש דברי חכמים. ולא פליגי? והא אנן תנן. נתוספו עליהן מוסיף ומזכה, וצריך להודיע. התם בחצר שבין שני מבואות. והאמר רב שיזבי אמר רב חסדא. זאת אומרת חלוקין עליו חביריו על רבי יהודה. אלא.