portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
דאמר שמואל. יכול אני לבעול כמה בעילות בלא דם. או דלמא דשמואל לא שכיחא? אמר להו. דשמואל לא שכיח, וחיישינן שמא באמבטי עיברה. והאמר שמואל. כל שכבת זרע שאינו יורה כחץ אינה מזרעת. מעיקרא נמי יורה כחץ הוה. תנו רבנן. מעשה ברבי יהושע בן חנניה שהיה עומד על גב מעלה בהר הבית,

חזא מיטטרון דאתיהבא ליה רשותא למיתב למיכתב זכוותא דישראל, אמר. גמירי דלמעלה לא הוי לא ישיבה ולא תחרות, ולא עורף ולא עיפוי. שמא, חס ושלום, שתי רשויות הן. אפקוה למיטטרון ומחיוה שיתין פולסי דנורא. אמרו ליה. מאי טעמא כי חזיתיה לא קמת מקמיה? איתיהיבא ליה רשותא למימחק זכוותא דאחר.

יצתה בת קול ואמרה. שובו בנים שובבים חוץ מאחר. אמר. הואיל ואיטריד ההוא גברא מההוא עלמא, ליפוק ליתהני בהאי עלמא. נפק אחר לתרבות רעה. נפק, אשכח זונה תבעה, אמרה ליה. ולאו אלישע בן אבויה את? עקר פוגלא ממישרא בשבת ויהב לה, אמרה. אחר הוא. שאל אחר את רבי מאיר לאחר שיצא לתרבות רעה, אמר ליה.

ברא הרים ברא גבעות, ברא ימים ברא נהרות. אמר לו. רבי עקיבא רבך לא אמר כך, אלא. ברא צדיקים ברא רשעים, ברא גן עדן ברא גיהנם. כל אחד ואחד יש לו שני חלקים, אחד בגן עדן ואחד בגיהנם. זכה צדיק נטל חלקו וחלק חברו בגן עדן, נתחייב רשע נטל חלקו וחלק חברו בגיהנם. אמר רב משרשיא.

ואיכא דאמרי, אמר. אי הואי בידי סכינא, הוה קרענא ליה. כי נח נפשיה דאחר, אמרי. לא מידן לידייניה, ולא לעלמא דאתי ליתי. לא מידן לידייניה משום דעסק באורייתא, ולא לעלמא דאתי ליתי משום דחטא. אמר רבי מאיר. מוטב דלידייניה וליתי לעלמא דאתי. מתי אמות, ואעלה עשן מקברו.

אמרה לו. זכור לתורתו, ואל תזכור מעשיו. מיד ירדה אש וסכסכה ספסלו של רבי. בכה ואמר רבי. ומה למתגנין בה כך, למשתבחין בה על אחת כמה וכמה. ורבי מאיר, היכי גמר תורה מפומיה דאחר? והאמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. מאי דכתיב. כי שפתי כהן ישמרו דעת ותורה יבקשו מפיהו כי מלאך ה׳ צבאות הוא.

לא קשיא. הא בגדול, הא בקטן. כי אתא רב דימי, אמר, אמרי במערבא. רבי מאיר אכל תחלא, ושדא שיחלא לברא. דרש רבא. מאי דכתיב. אל גנת אגוז ירדתי לראות באבי הנחל וגו׳, למה נמשלו תלמידי חכמים לאגוז לומר לך. מה אגוז זה, אף על פי שמלוכלך בטיט ובצואה אין מה שבתוכו נמאס.

אף תלמיד חכם, אף על פי שסרח אין תורתו נמאסת. אשכחיה רבה בר שילא לאליהו. אמר ליה. מאי קא עביד הקדוש ברוך הוא? אמר ליה. קאמר שמעתא מפומייהו דכולהו רבנן, ומפומיה דרבי מאיר לא קאמר. אמר ליה. אמאי? משום דקא גמר שמעתא מפומיה דאחר. אמר ליה. אמאי? רבי מאיר רמון מצא, תוכו אכל, קליפתו זרק. אמר ליה. השתא קאמר, מאיר בני אומר.
שאין צריך לכלי אין כלי מצרפו. ואתו רבנן וגזרו דאף על גב דאינו צריך לכלי כלי מצרפו. תינח סלת, קטורת ולבונה מאי איכא למימר? אמר רב נחמן אמר רבה בר אבוה. כגון שצברן על גבי קרטבלא. דאורייתא, יש לו תוך מצרף, אין לו תוך אינו מצרף, ואתו רבנן ותקינו דאף על גב דאין לו תוך מצרף.

אבל שלא בחיבורין לא. איתיביה אביי. יד נגובה מטמא חבירתה לטמא לקדש, אבל לא לתרומה, דברי רבי. רבי יוסי ברבי יהודה אומר. לפסול, אבל לא לטמא. אי אמרת בשלמא שלא בחיבורין היינו רבותיה דנגובה. אלא אי אמרת בחיבורין אין, שלא בחיבורין לא, מאי רבותה דנגובה?
והאי דקתני באר הרבים לאפוקי מדרבי עקיבא. קא משמע לן דלא הותרו פסי ביראות אלא לבאר מים חיים. ואי אשמעינן באר מים חיים, הוה אמינא. לא שנא דרבים ולא שנא דיחיד, קא משמע לן. הלכה כרבי יהודה בן בבא.

מתני׳ ועוד אמר רבי יהודה בן בבא. הגינה והקרפף שהן שבעים אמה ושיריים על שבעים אמה ושיריים המוקפות גדר גבוה עשרה טפחים מטלטלין בתוכה, ובלבד שיהא בה שומירה או בית דירה, או שתהא סמוכה לעיר. רבי יהודה אומר. אפילו אין בה אלא בור ושיח ומערה מטלטלין בתוכה. רבי עקיבא אומר. אפילו אין בה אחת מכל אלו מטלטלין בתוכה,

וכן שמעתי ממנו. אנשי חצר ששכח אחד מהן ולא עירב ביתו אסור מלהכניס ולהוציא לו, אבל להם מותר. וכן שמעתי ממנו. שיוצאין בערקבלין בפסח. וחזרתי על כל תלמידיו ובקשתי לי חבר, ולא מצאתי. גמ׳ מאי תנא דקתני ועוד.

אפילו אמה אחת אין מטלטלין בתוכה. אמר רב ביבי בר אביי. כי תנן נמי מתניתין יתר על פי שנים ברחבה תנן. אי הכי, היינו רבי יוסי?. איכא בינייהו ריבועא דריבעוה רבנן. רבי יוסי אומר כו׳. איתמר, אמר רב יוסף אמר רב יהודה אמר שמואל. הלכה כרבי יוסי. ורב ביבי אמר רב יהודה אמר שמואל. הלכה כרבי עקיבא.

ותרוייהו לקולא. וצריכא, דאי אשמעינן הלכה כרבי יוסי, הוה אמינא עד דאיכא שומירה או בית דירה. קא משמע לן הלכה כרבי עקיבא. ואי אשמעינן הלכה כרבי עקיבא, הוה אמינא דאריך וקטין לא. קא משמע לן הלכה כרבי יוסי. קרפף שהוא יותר מבית סאתים שהוקף לדירה,
יהודה חבירינו על אחת כמה וכמה. אמר רבי זירא. מאי דקמן דאתא האידנא האי סבא בבי מדרשא, דהא כמה שני לא אתא, שמע מינה לא מיבעי למישרא ליה. לא שרא ליה, נפק כי קא בכי ואזיל, אתא זיבורא וטרקיה אאמתיה ושכיב. עיילוה למערתא דחסידי ולא קיבלוה, עיילוה למערתא דדייני וקיבלוה. מאי טעמא?

דעבד כרבי אילעאי. דתניא, רבי אילעאי אומר. אם רואה אדם שיצרו מתגבר עליו ילך למקום שאין מכירין אותו, וילבש שחורים ויתעטף שחורים, ויעשה מה שלבו חפץ, ואל יחלל שם שמים בפרהסיא. שפחה של בית רבי מאי היא? דאמתא דבי רבי חזיתיה לההוא גברא דהוה מחי לבנו גדול,

אם ממון נתחייבתי לך, נידוי מי נתחייבתי לך? אתא לבי מדרשא, אמרו ליה. שלו נידוי, שלך אינו נידוי. ומאי תקנתיה? זיל לגביה דלישרי לך. לא ידענא ליה. אמרו ליה. זיל לגבי נשיאה דלישרי לך, דתניא. נידוהו ואינו יודע מי נידהו, ילך אצל נשיא ויתיר לו נדויו. אמר רב הונא, באושא התקינו. אב בית דין שסרח אין מנדין אותו,

אלא אומר לו. הכבד ושב בביתך. חזר וסרח מנדין אותו, מפני חילול השם. ופליגא דריש לקיש. דאמר ריש לקיש. תלמיד חכם שסרח אין מנדין אותו בפרהסיא, שנאמר. וכשלת היום וכשל גם נביא עמך לילה כסהו כלילה. מר זוטרא חסידא, כי מיחייב צורבא מרבנן שמתא, ברישא משמית נפשיה,

והדר משמית לדידיה. כי הוה עייל באושפיזיה שרי ליה לנפשיה, והדר שרי ליה לדידיה. אמר רב גידל אמר רב. תלמיד חכם מנדה לעצמו, ומיפר לעצמו. אמר רב פפא. תיתי לי, דלא שמיתי צורבא מרבנן מעולם. אלא כי קא מיחייב צורבא מרבנן שמתא, היכי עביד? כי הא דבמערבא מימנו אנגדא דצורבא מרבנן ולא מימנו אשמתא.

ומודים חכמים לאבא שאול בשחל שמיני שלו להיות בשבת ערב הרגל שמותר לגלח בערב שבת. לא צריכא, שחל שביעי שלו להיות בשבת ערב הרגל. תנא ברא סבר לה כאבא שאול, דאמר. מקצת היום ככולו, ויום שביעי עולה לו לכאן ולכאן. וכיון דשבת הוי אנוס הוא. תנא דידן סבר לה כרבנן, דאמרי. לא אמרינן מקצת היום ככולו,

אף על גב דשייך בהנך משמרות, משמרתיה מיהא שלימא ליה. תנו רבנן. כל אלו שאמרו מותרין לגלח במועד מותרין לגלח בימי אבלן. והתניא. אסורים. אמר רב חסדא אמר רב שילא. כי תניא הכא מותרין בשתכפוהו אבליו. אי בשתכפוהו אבליו, מאי איריא כל אלו שאמרו, אפילו כולי עלמא נמי? דתניא.

תכפוהו אבליו זה אחר זה, הכביד שערו מיקל בתער, ומכבס כסותו במים. הא אתמר עלה, אמר רב חסדא. בתער ולא במספרים, במים ולא בנתר ולא באהל. אמר רב חסדא. זאת אומרת אבל אסור בתכבוסת. תנו רבנן. כשם שאמרו אסור לגלח במועד, כך אסור ליטול צפורנים במועד, דברי רבי יהודה.
והוא שקשור באזנה. ובמוך שבסנדלה. תני רמי בר יחזקאל. והוא שקשור לה בסנדלה. ובמוך שהתקינה לה לנדתה. סבר רמי בר חמא למימר, והוא שקשור לה בין יריכותיה.

והתני רמי בר יחזקאל. והוא שקשור לה באזנה. לא קשיא. הא דמיהדק, הא דלא מיהדק. בפלפל ובגלגל מלח. פלפל לריח הפה, גלגל מלח לדורשיני. וכל דבר שנותנת לתוך פיה. זנגבילא, אי נמי דרצונא. שן תותבת שן של זהב, רבי מתיר וחכמים אוסרין. אמר אביי. רבי ורבי אליעזר,

מתניתין יוצאה בסלע שעל הצינית. הבנות קטנות יוצאות בחוטין, ואפילו בקיסמין שבאזניהם. ערביות יוצאות רעולות ומדיות פרופות, וכל אדם אלא שדברו חכמים בהוה. פורפת על האבן ועל האגוז ועל המטבע, ובלבד שלא תפרוף לכתחלה בשבת. גמרא מאי צינית? בת ארעא. ומאי שנא סלע?

דאמר רב. מטרא במערבא סהדא רבה פרת. סבר, שלא ירבו הנוטפין על הזוחלין. ופליגא דשמואל. דאמר שמואל. נהרא מכיפיה מיברך. ופליגא דידיה אדידיה, דאמר שמואל. אין המים מטהרין בזוחלין אלא פרת ביומי תשרי בלבד. פורפת על האבן ועל האגוז ועל המטבע, ובלבד שלא תפרוף לכתחלה בשבת.

והאמרת רישא פורפת? אמר אביי. סיפא אתאן למטבע. בעי אביי. אשה מהו שתערים ותפרוף על האגוז להוציא לבנה קטן בשבת? תיבעי למאן דאמר מערימין. תיבעי למאן דאמר אין מערימין. תיבעי למאן דאמר מערימין בדליקה. התם הוא דאי לא שרית ליה אתי לכבויי, אבל הכא אי לא שרית ליה לא אתי לאפוקי.

או דלמא, אפילו למאן דאמר אין מערימין בדליקה, התם דרך הוצאה בכך, אבל הכא אין דרך הוצאה בכך, אימא שפיר דמי. תיקו.
והלילא פקע איגרא.

מאי לאו, דאכלי באיגרא ואמרי באיגרא. לא. דאכלי בארעא ואמרי באיגרא. איני? והתנן. אין מפטירין אחר הפסח אפיקומן, ואמר רב. שלא יעקרו מחבורה לחבורה. לא קשיא. כאן בשעת אכילה, כאן שלא בשעת אכילה. תא שמע, אבא שאול אומר. עליית בית קדשי הקדשים חמורה מבית קדשי הקדשים.

שבית קדשי הקדשים כהן גדול נכנס לו פעם אחת בשנה, ועליית בית קדשי הקדשים אין נכנסין לה אלא פעם אחת בשבוע, ואמרי לה. פעמים בשבוע, ואמרי לה. פעם אחת ביובל, לידע מה היא צריכה. אמר רב יוסף. מהיכל ניקום וניתיב איניש? שאני היכל, דכתיב.

ויתן דוד לשלמה בנו את תבנית האולם ואת בתיו ואת גנזכיו ועליתיו וחדריו הפנימים ובית הכפורת, וכתיב. הכל בכתב מיד ה׳ עלי השכיל. תא שמע. הלשכות הבנויות בקודש ופתוחות לחול תוכן חול, וגגותיהן קודש. תרגמא רב חסדא. בשגגותיהן שוין לקרקע עזרה.

אי הכי, אימא סיפא. בנויות בחול ופתוחות לקודש תוכן קודש וגגותיהן חול. ואי סלקא דעתך בשגגותיהן שוין לקרקע עזרה, הויא לה מחילות, ואמר רבי יוחנן. מחילות לא נתקדשו. כי קאמר רבי יוחנן בפתוחות להר הבית. כי תניא ההיא בפתוחות לעזרה. והתניא, רבי יהודה אומר. מחילות מתחת ההיכל חול.

דתנן. שתי אמות היה בשושן הבירה, אחת על קרן מזרחית צפונית ואחת על קרן מזרחית דרומית. זו שעל קרן מזרחית צפונית היתה יתירה על של משה חצי אצבע, וזו שעל קרן מזרחית דרומית היתה יתירה עליה חצי אצבע, נמצאת יתירה על של משה אצבע. ולמה היו אחת גדולה ואחת קטנה? שיהיו האומנין נוטלין בקטנה ומחזירין בגדולה,

יש אם למסורת. ורבי שמעון סבר. יש אם למקרא. היו יושבין ונפרסה מחיצה ביניהם, לדברי האומר פסח נאכל בשתי חבורות אוכלין, לדברי האומר אין הפסח נאכל בשתי חבורות אין אוכלין. היו יושבין ונסתלקה מחיצה ביניהן, לדברי האומר האוכל אוכל בשני מקומות אוכלין,

לדברי האומר אין האוכל אוכל בשני מקומות אין אוכלין. יתיב רב כהנא קא פשיט ליה מפשט. אמר ליה רב אשי לרב כהנא. ותיבעי לך איבעיא. סילוק מחיצה ועשיית מחיצה מי הוי כשני מקומות, וכשתי חבורות דמי, או לא? תיקו. הכלה הופכת את פניה וכו׳. מאי טעמא? אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. מפני שהיא בושה.
כדי ליחס בהן שנותיו של יעקב. דכתיב. ואלה שני חיי ישמעאל מאת שנה ושלשים שנה ושבע שנים. כמה קשיש ישמעאל מיצחק? ארביסר שנין, דכתיב. ואברם בן שמונים שנה ושש שנים בלדת הגר את ישמעאל לאברם, וכתיב. ואברהם בן מאת שנה בהולד לו את יצחק בנו, וכתיב. ויצחק בן ששים שנה בלדת אותם,

ויאמר יעקב אל פרעה ימי שני מגורי שלשים ומאת שנה, מאה ושיתסר הויין, אלא שמע מינה ארבע עשרה שנין דהוה בבית עבר לא חשיב להו. דתניא. היה יעקב בבית עבר מוטמן ארבע עשרה שנה. עבר מת לאחר שירד יעקב אבינו לארם נהרים שתי שנים, יצא משם ובא לו לארם נהרים, נמצא כשעמד על הבאר בן שבעים ושבע שנה.

קראה סירוגין ומתנמנם יצא. היה כותבה, דורשה ומגיהה, אם כוון לבו יצא, ואם לאו לא יצא. היתה כתובה בסם ובסיקרא ובקומוס ובקנקנתום, על הנייר ועל הדפתרא לא יצא, עד שתהא כתובה אשורית, על הספר, ובדיו. גמ׳ מנא הני מילי? אמר רבא, דאמר קרא. ככתבם וכזמנם מה זמנם למפרע לא, אף כתבם למפרע לא.

ורבנן סברי כמאן דאמר הקורא את שמע ולא השמיע לאזנו יצא. ורבנן נמי, הכתיב והיו? ההוא מיבעי ליה שלא יקרא למפרע. ורבי, שלא יקרא למפרע מנא ליה? מדברים הדברים. ורבנן דברים הדברים לא משמע להו.

תפלה מנא לן? דתניא. שמעון הפקולי הסדיר שמונה עשרה ברכות לפני רבן גמליאל על הסדר ביבנה. אמר רבי יוחנן, ואמרי לה במתניתא תנא. מאה ועשרים זקנים, ובהם כמה נביאים, תיקנו שמונה עשרה ברכות על הסדר. תנו רבנן. מנין שאומרים אבות שנאמר. הבו לה׳ בני אלים.

ומנין שאומרים גבורות שנאמר. הבו לה׳ כבוד ועוז. ומנין שאומרים קדושות שנאמר. הבו לה׳ כבוד שמו השתחוו לה׳ בהדרת קדש. ומה ראו לומר בינה אחר קדושה שנאמר. והקדישו את קדוש יעקב ואת אלהי ישראל יעריצו, וסמיך ליה. וידעו תועי רוח בינה. ומה ראו לומר תשובה אחר בינה דכתיב. ולבבו יבין ושב ורפא לו.

ההוא לאו רפואה דתחלואים היא, אלא רפואה דסליחה היא. ומה ראו לומר גאולה בשביעית? אמר רבא. מתוך שעתידין ליגאל בשביעית לפיכך קבעוה בשביעית. והאמר מר. בששית קולות, בשביעית מלחמות, במוצאי שביעית בן דוד בא. מלחמה נמי אתחלתא דגאולה היא. ומה ראו לומר רפואה בשמינית?

אמר רבי אחא. מתוך שנתנה מילה בשמינית שצריכה רפואה לפיכך קבעוה בשמינית. ומה ראו לומר ברכת השנים בתשיעית? אמר רבי אלכסנדרי. כנגד מפקיעי שערים, דכתיב. שבור זרוע רשע, ודוד כי אמרה בתשיעית אמרה. ומה ראו לומר קיבוץ גליות לאחר ברכת השנים? דכתיב.

ואתם הרי ישראל ענפכם תתנו ופריכם תשאו לעמי ישראל כי קרבו לבוא. וכיון שנתקבצו גליות נעשה דין ברשעים, שנאמר. ואשיבה ידי עליך ואצרוף כבור סיגיך, וכתיב. ואשיבה שופטיך כבראשונה. וכיון שנעשה דין מן הרשעים כלו הפושעים, וכולל זדים עמהם, שנאמר. ושבר פושעים וחטאים יחדיו (יכלו).

וכיון שכלו הפושעים מתרוממת קרן צדיקים, דכתיב. וכל קרני רשעים אגדע תרוממנה קרנות צדיק. וכולל גירי הצדק עם הצדיקים, שנאמר. מפני שיבה תקום והדרת פני זקן וסמיך ליה. וכי יגור אתכם גר.
שאני תפלה דלית בה מלכות שמים. והרי ברכת המזון לאחריו דלית בה מלכות שמים,

ואם לאו אל יחזור ויתפלל. וצריכא, דאי אשמעינן קמייתא, הני מילי יחיד ויחיד או צבור וצבור, אבל יחיד לגבי צבור כמאן דלא צלי דמי, קמשמע לן. ואי אשמעינן הכא, משום דלא אתחיל בה, אבל התם דאתחיל בה אימא לא. צריכא. אמר רב הונא. הנכנס לבית הכנסת ומצא צבור שמתפללין,

אם יכול להתחיל ולגמור עד שלא יגיע שליח צבור למודים יתפלל. ואם לאו אל יתפלל. רבי יהושע בן לוי אמר. אם יכול להתחיל ולגמור עד שלא יגיע שליח צבור לקדושה יתפלל, ואם לאו אל יתפלל. במאי קא מפלגי מר סבר יחיד אומר קדושה, ומר סבר אין יחיד אומר קדושה. וכן אמר רב אדא בר אהבה. מנין שאין היחיד אומר קדושה שנאמר. ונקדשתי בתוך בני ישראל,

כל דבר שבקדושה לא יהא פחות מעשרה. מאי משמע? דתני רבנאי אחוה דרבי חייא בר אבא. אתיא תוך תוך. כתיב הכא. ונקדשתי בתוך בני ישראל, וכתיב התם. הבדלו מתוך העדה הזאת, מה להלן עשרה. אף כאן עשרה. ודכולי עלמא מיהת מפסק לא פסיק. איבעיא להו. מהו להפסיק ליהא שמו הגדול מבורך?

כי אתא רב דימי, אמר. רבי יהודה ורבי שמעון תלמידי דרבי יוחנן אמרי. לכל אין מפסיקין חוץ מן יהא שמו הגדול מבורך. שאפילו עוסק במעשה מרכבה פוסק. ולית הלכתא כותיה. רבי יהודה אומר מברך לפניהם ולאחריהם. למימרא דקסבר רבי יהודה בעל קרי מותר בדברי תורה? והאמר רבי יהושע בן לוי, מנין לבעל קרי שאסור בדברי תורה שנאמר.

והודעתם לבניך ולבני בניך, וסמיך ליה. יום אשר עמדת וגו׳. מה להלן בעלי קריין אסורין, אף כאן בעלי קריין אסורין. וכי תימא רבי יהודה לא דריש סמוכים, והאמר רב יוסף. אפילו מאן דלא דריש סמוכים בכל התורה, במשנה תורה דריש. דהא רבי יהודה לא דריש סמוכין בכל התורה כולה ובמשנה תורה דריש.

כנף שראה אביו לא יגלה. וממאי דבאנוסת אביו כתיב דסמיך ליה. ונתן האיש השוכב עמה וגו׳. אמרי. אין במשנה תורה דריש, והני סמוכין מבעי ליה לאידך דרבי יהושע בן לוי. דאמר רבי יהושע בן לוי. כל המלמד לבנו תורה מעלה עליו הכתוב כאלו קבלה מהר חורב. שנאמר. והודעתם לבניך ולבני בניך,
כי פליגי כגון דאיטמי בפחות מכעדשה, ואתא לקמיה דרבנן לשיולי. בפחות מכעדשה איטמי אי לא? מר סבר. מדהא לא גמיר, הערב שמש נמי לא גמיר, ומר סבר. הא הוא דלא גמיר, הא הערב שמש גמיר. ומטבילין מגב לגב. תנו רבנן. כיצד מגב לגב?

מחלוקת בשלמי חגיגה לסמוך, ועולת ראייה ליקרב. דבית שמאי סברי. וחגתם אותו חג לה׳, חגיגה אין, עולת ראייה לא. ובית הלל סברי. לה׳, כל דלה׳. אבל נדרים ונדבות דברי הכל אין קריבין ביום טוב. וכן אמר רב אדא בר אהבה. נדרים ונדבות אין קריבין ביום טוב. מתיבי, אמר רבי שמעון בן אלעזר.

אבל נדרים ונדבות דברי הכל אין קריבין ביום טוב. והני תנאי כי הני תנאי, דתניא. אין מביאין תודה בחג המצות, מפני חמץ שבה. ולא בעצרת מפני שהוא יום טוב. אבל מביא אדם תודתו בחג הסוכות. רבי שמעון אומר. הרי הוא אומר בחג המצות ובחג השבועות ובחג הסכות,

הכא בארבעה עשר עסקינן, וקסבר. אין מביאין קדשים לבית הפסול. ולא בעצרת מפני שהוא יום טוב. קסבר. נדרים ונדבות אין קריבין ביום טוב. אבל מביא אדם תודתו בחג הסוכות. אימת? אילימא ביום טוב עצמו והא אמרת. ולא בעצרת מפני שהוא יום טוב. אלא בחולו של מועד. רבי שמעון אומר. הרי הוא אומר בחג המצות ובחג השבועות ובחג הסוכות,

ורבי שמעון סבר. כסדרן אין, שלא כסדרן לא. רבי אלעזר ברבי שמעון אומר. מביא אדם תודתו בחג הסוכות. אימת? אילימא בחולו של מועד היינו תנא קמא. אלא ביום טוב, וקסבר נדרים ונדבות קריבין ביום טוב. ומאי שנא חג הסוכות דנקט? רבי אלעזר ברבי שמעון לטעמיה, דתניא,

רבי שמעון אומר. לא יאמר חג הסוכות, שבו הכתוב מדבר. למה נאמר לומר שזה אחרון. רבי אלעזר ברבי שמעון אומר. לומר שזה גורם. ויוצא בה משום שמחה, ואינו יוצא בה משום חגיגה. פשיטא. דבר שבחובה היא, וכל דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין. לא צריכא, דאף על גב דפריש. כדבעא מניה רבי שמעון בן לקיש מרבי יוחנן.

הריני נזיר ואגלח ממעות מעשר שני, מהו? אמר ליה. נדור, ואינו יוצא. נזיר, ואינו מגלח.
אם אינו יכול להבליעו בזו אמר רבי דוסתאי בר ינאי משום רבי מאיר. שמעתי שמקדרין בהרים. גמ׳ מנא הני מילי? אמר רב יהודה אמר רב. דאמר קרא ארך החצר מאה באמה ורוחב חמשים בחמשים, אמרה תורה. בחבל של חמשים אמה מדוד. האי מיבעי ליה ליטול חמשים ולסבב חמשים.

איכא דאמרי. מאי אפסקימא? רבי אבא אמר. נרגילא, רבי יעקב אמר. דיקלא דחד נברא. תניא, אמר רבי יהושע בן חנניא. אין לך שיפה למדידה יותר משלשלאות של ברזל, אבל מה נעשה שהרי אמרה תורה. ובידו חבל מדה. והכתיב. וביד האיש קנה המדה? ההוא, לתרעי.

תני רב יוסף, שלשה חבלים הם. של מגג, של נצר, ושל פשתן. של מגג לפרה, דתנן. כפתוה בחבל המגג ונתנוה על גב מערכתה. של נצרים לסוטה, דתנן. ואחר כך מביא חבל המצרי וקושרו למעלה מדדיה. של פשתן למדידה. היה מודד והגיע.

מדתני. חוזר למידתו, מכלל דאם אינו יכול להבליעו הולך למקום שיכול להבליעו, ומבליעו, וצופה כנגד מידתו, וחוזר. תנינא להא, דתנו רבנן. היה מודד והגיע המידה לגיא, אם יכול להבליעו בחבל של חמשים אמה מבליעו. ואם לאו הולך למקום שיכול להבליעו, ומבליעו,

וצופה וחוזר למידתו. אם היה גיא מעוקם מקדיר ועולה, מקדיר ויורד. הגיע לכותל אין אומרים יקוב הכותל, אלא אומדו והולך לו. והא אנן תנן. מבליעו וחוזר למידתו? התם, ניחא תשמישתא. הכא, לא ניחא תשמישתא. אמר רב יהודה אמר שמואל. לא שנו אלא שאין חוט המשקולת יורד כנגדו,

אבל חוט המשקולת יורד כנגדו מודדו מדידה יפה. וכמה עומקו של גיא? אמר רב יוסף. אלפים. איתיביה אביי. עמוק מאה ורוחב חמשים מבליעו. ואם לאו אין מבליעו? הוא דאמר כאחרים, דתניא, אחרים אומרים. אפילו עמוק אלפים ורוחב חמשים מבליעו.

ובלבד שלא יצא חוץ לתחום. מאי טעמא? אמר רב כהנא. גזירה שמא יאמרו מדת תחומין באה לכאן. אם אינו יכול להבליעו. תנו רבנן. כיצד מקדרין, תחתון כנגד לבו, עליון כנגד מרגלותיו. אמר אביי. נקיטינן אין מקדרין אלא בחבל של ארבע אמות.
ורבן גמליאל מי קאמר עד חצות דקתני ולא זו בלבד אמרו? הכי קאמר להו רבן גמליאל לבניה. אפילו לרבנן דקאמרי עד חצות, מצותה עד שיעלה עמוד השחר. והאי דקא אמרי עד חצות כדי להרחיק אדם מן העבירה. הקטר חלבים וכו׳. ואילו אכילת פסחים לא קתני. ורמינהי. קריאת שמע ערבית, והלל בלילי פסחים, ואכילת פסח,

מצותן עד שיעלה עמוד השחר. אמר רב יוסף. לא קשיא. הא רבי אלעזר בן עזריה, הא רבי עקיבא. דתניא. ואכלו את הבשר בלילה הזה, רבי אלעזר בן עזריה אומר. נאמר כאן בלילה הזה, ונאמר להלן. ועברתי בארץ מצרים בלילה הזה, מה להלן עד חצות, אף כאן עד חצות. אמר ליה רבי עקיבא. והלא כבר נאמר בחפזון, עד שעת חפזון.

מה שלמים נאכלין לשני ימים ולילה אחד אף פסח נאכל שתי לילות במקום שני ימים, ויהא נאכל לשני לילות ויום אחד. קמשמע לן בלילה הזה, בלילה הזה הוא נאכל ואינו נאכל בלילה אחר. ורבי אלעזר בן עזריהמלא תותירו עד בקר נפקא. ורבי עקיבא אי מהתם, הוה אמינא מאי בקר בקר שני. ורבי אלעזר אמר לך. כל בקר בקר ראשון הוא.

אמר רבי אבא. הכל מודים כשנגאלו ישראל ממצרים, לא נגאלו אלא בערב, שנאמר. הוציאך ה׳ אלהיך ממצרים לילה, וכשיצאו לא יצאו אלא ביום, שנאמר. ממחרת הפסח יצאו בני ישראל ביד רמה. על מה נחלקו על שעת חפזון, רבי אלעזר בן עזריה סבר. מאי חפזון חפזון דמצרים. ורבי עקיבא סבר. מאי חפזון חפזון דישראל.

אמר ליה הקדוש ברוך הוא למשה. בבקשה ממך, לך ואמור להם לישראל. בבקשה מכם, שאלו ממצרים כלי כסף וכלי זהב, שלא יאמר אותו צדיק, ועבדום וענו אתם קיים בהם, ואחרי כן יצאו ברכש גדול לא קיים בהם. אמרו לו. ולואי שנצא בעצמנו. משל. לאדם שהיה חבוש בבית האסורים והיו אומרים לו בני אדם.

וינצלו את מצרים. אמר רבי אמי מלמד שעשאוה כמצודה שאין בה דגן, וריש לקיש אמר, עשאוה כמצולה שאין בה דגים. אהיה אשר אהיה, אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה, לך אמור להם לישראל. אני הייתי עמכם בשעבוד זה, ואני אהיה עמכם בשעבוד מלכיות. אמר לפניו. רבונו של עולם, דיה לצרה בשעתה.

אילימא בין גבבא דעמרא חיורא לגבבא דעמרא דתכלתא הא בליליא נמי מידע ידעי. אלא, בין תכלת שבה ללבן שבה. תניא. רבי מאיר אומר. משיכיר בין זאב לכלב. רבי עקיבא אומר. בין חמור לערוד. ואחרים אומרים. משיראה את חברו רחוק ארבע אמות, ויכירנו. אמר רב הונא. הלכה כאחרים. אמר אביי. לתפילין כאחרים.

לקריאת שמע כותיקין. דאמר רבי יוחנן ותיקין היו גומרין אותה עם הנץ החמה. תניא נמי הכי. ותיקין היו גומרין אותה עם הנץ החמה, כדי שיסמוך גאולה לתפלה, ונמצא מתפלל ביום. אמר רבי זירא. מאי קראה ייראוך עם שמש ולפני ירח דור דורים. העיד רבי יוסי בן אליקים משום קהלא קדישא דבירושלים.

כי עיילת להתם שאיל בשלמא דרב ברונא אחי במעמד כל החבורה, דאדם גדול הוא ושמח במצות. זימנא חדא סמך גאולה לתפלה ולא פסיק חוכא מפומיה כוליה יומא. היכי מצי סמיך? והא אמר רבי יוחנן. בתחלה הוא אומר. ה׳ שפתי תפתח, ולבסוף הוא אומר. יהיו לרצון אמרי פי וגו׳. אמר רבי אלעזר. תהא בתפלה של ערבית.

הכי נמי כיון דקבעוה רבנן בתפלה כתפלה אריכתא דמיא. מכדי, האי יהיו לרצון אמרי פי משמע לבסוף, ומשמע מעיקרא דבעינא למימר. מאי טעמא תקנוהו רבנן לאחר שמונה עשרה ברכות? לימרו מעיקרא. אמר רבי יהודה בריה דרבי שמעון בן פזי. הואיל ולא אמרו דוד אלא לאחר שמונה עשרה פרשיות, לפיכך תקינו רבנן לאחר שמונה עשרה ברכות.
והדר. פשיטא. מהו דתימא. האי לאכילה קא בעי להו, והאי דקאמר דפחיא משום דצריבן, למאי נפקא מינה למיתבא ליה ביני ביני, קא משמע לן. ההוא דאמר להו. ביעי דדכרא למאן. ביעי דדכרא למאן. יהבו ליה ביעי דספנא מארעא. אתא לקמיה דרבי אמי, אמר להו. מקח טעות הוא, והדר. פשיטא. מהו דתימא. האי לאכילה קא בעי להו,

והאי דקאמר דדכרא משום דשמינן טפי, למאי נפקא מינה למיתבא ליה ביני ביני, קא משמע לן. ואי בעית אימא. מאי עם יציאתה נגמרה עם יציאת רובה נגמרה, וכדרבי יוחנן. דאמר רבי יוחנן. ביצה שיצאה רובה מערב יום טוב וחזרה מותרת לאכלה ביום טוב. ואיכא דאמר. מאי עם יציאתה נגמרה עם יציאת כולה נגמרה.

עם יציאת כולה אין, אבל רובה לא. ולאפוקי מדרבי יוחנן. גופא. השוחט את התרנגולת ומצא בה ביצים גמורות מותרות לאכלן בחלב. רבי יעקב אומר. אם היו מעורות בגידין אסורות. מאן תנא להא דתנו רבנן. האוכל מנבלת עוף טהור, מן השלל של ביצים, מן העצמות,

ומן הגידין, ומן הבשר שנתלש מן החי טהור. מן האשכול של ביצים, מן הקורקבן ובני מעיין, או שהמחה את החלב וגמעו טמא. מאן תנא מן השלל של ביצים טהור? אמר רב יוסף. דלא כרבי יעקב. דאי כרבי יעקב, האמר. אם היו מעורות בגידין אסורות. אמר ליה אביי. ממאי? דלמא עד כאן לא קאמר רבי יעקב התם אלא לענין אסורא,

ולמחר השכים ומצא בה ביצה מותרת. והלא בדק. אימר לא בדק יפה יפה. ואפילו בדק יפה, אימר. יצתה רובה וחזרה הואי, וכדרבי יוחנן. איני? והא אמר רבי יוסי בן שאול אמר רב. בדק בקנה של תרנגולת מערב יום טוב ולא מצא בה ביצה, ולמחר השכים ומצא בה ביצה אסורה. התם בדספנא מארעא.

אי הכי דרב מרי נמי אימא מארעא ספנא? בדאיכא זכר בהדה. בדאיכא זכר נמי, אימא מארעא ספנא. אמר רבינא, גמירי. כל היכא דאיכא זכר לא ספנא מארעא. ועד כמה? אמר רב גמדא משמיה דרב. כל היכא דשמעה קליה ביממא. עבד רב מרי עובדא עד שתין בתי.

ואי איכא נהרא לא עברא. ואי איכא מברא עברא. ואי איכא מיצרא לא עברא. הוה עובדא, ועברא אמיצרא. במאי אוקימתא בדספנא מארעא, מאי איריא בדק? כי לא בדק נמי. כי לא בדק, אימא מאתמול הואי. אי הכי כי בדק נמי, אימא. יצתה רובה וחזרה היא, וכדרבי יוחנן. דרבי יוחנן לא שכיח.

ומה חמץ שאין חמוצו קשה בכזית, שאור שחמוצו קשה לא כל שכן. שאור דכתב רחמנא למה לי? לומר לך. שיעורו של זה לא כשיעורו של זה. ובית הלל. צריכי, דאי כתב רחמנא שאור, הוה אמינא. משום דחמוצו קשה, אבל חמץ, דאין חמוצו קשה אימא לא, צריכא. ואי כתב רחמנא חמץ, משום דראוי לאכילה.

כי פליגי לענין ביעור. בית שמאי סברי. לא ילפינן ביעור מאכילה, ובית הלל סברי. ילפינן ביעור מאכילה. אתמר נמי, אמר רבי יוסי בר חנינא. מחלוקת לענין ביעור, אבל לענין אכילה דברי הכל זה וזה בכזית. תניא נמי הכי. ולא יראה לך (שאור) ולא יראה לך (חמץ). זהו מחלוקת שבין בית שמאי ובית הלל.

שבית שמאי אומרים. שאור בכזית וחמץ בככותבת, ובית הלל אומרים. זה וזה בכזית. השוחט חיה ועוף ביום טוב וכו׳. השוחט, דיעבד אין, לכתחלה לא? אימא סיפא. ובית הלל אומרים. לא ישחוט. מכלל דתנא קמא סבר ישחוט. הא לא קשיא. לא ישחוט ויכסה קאמר.

אימא סיפא. ומודים שאם שחט, שיחפור בדקר ויכסה. מכלל דרישא לאו דיעבד הוא. אמר רבה, הכי קאמר. השוחט שבא לימלך כיצד אומר לו? בית שמאי אומרים, אומר לו. שחוט, חפור וכסה. ובית הלל אומרים. לא ישחוט אלא אם כן היה לו עפר מוכן מבעוד יום. רב יוסף אמר, הכי קאמר. השוחט שבא להמלך, כיצד אומר לו?

בית שמאי אומרים, אומר לו. לך חפור, שחוט וכסה, ובית הלל אומרים. לא ישחוט אלא אם כן היה לו עפר מוכן מבעוד יום. אמר ליה אביי לרב יוסף. לימא מר ורבה בדרבי זירא אמר רב קא מפלגיתו, דאמר רבי זירא אמר רב. השוחט, צריך שיתן עפר למטה ועפר למעלה, שנאמר. ושפך את דמו וכסהו בעפר. עפר לא נאמר,
לשכת הגזית כמין בסילקי גדולה היתה, פייס במזרחה, וזקן יושב במערבה. והכהנים מוקפין ועומדין כמין (ב)כוליאר, והממונה בא ונוטל מצנפת מראשו של אחד מהן, ויודעין שממנו פייס מתחיל. ואי סלקא דעתך בבגדי חול מצנפת בבגדי חול מי איכא.

אין כדתני רב יהודה ואיתימא רב שמואל בר יהודה. כהן שעשתה לו אמו כתונת, עובד בה עבודת יחיד. אמר אביי. שמע מינה לשכת הגזית חציה בקדש וחציה בחול, ושמע מינה שני פתחים היו לה, אחד פתוח בקדש, ואחד פתוח בחול. דאי סלקא דעתך כולה בקדש זקן יושב במערבה?

והאמר מר. אין ישיבה בעזרה אלא למלכי בית דוד בלבד. ואי סלקא דעתך כולה בחול פייס במזרחה? והא בעינן בבית אלהים נהלך ברגש, וליכא. אלא שמע מינה. חציה בקדש וחציה בחול. ואי סלקא דעתך פתח אחד יש לה ופתוח לקודש זקן יושב במערבה? והתנן. הלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש תוכן קודש.

ואי סלקא דעתך פתוח לחול פייס במזרחה? והתנן. בנויות בקדש ופתוחות לחול תוכן חול. אלא לאו שמע מינה. שני פתחים היו לה, אחד פתוח בקדש ואחד פתוח לחול. מתני׳ הפייס השני. מי שוחט, מי זורק, מי מדשן מזבח הפנימי, ומי מדשן את המנורה, ומי מעלה אברים לכבש. הראש והרגל, ושתי הידים, העוקץ והרגל, והחזה והגרה,

לא לכל עבודה ועבודה מפייסין, אלא כהן שזכה בתמיד, שנים עשר אחיו הכהנים נמשכין עמו. שמע מינה. פייס השני וכו׳. איבעיא להו. מי מקבל? שוחט מקבל, דאי אמרת זורק מקבל אגב חביבותיה, לא מקבל ליה לכוליה דם. או דילמא. זורק מקבל, דאי אמרת שוחט מקבל זימנין דשחיט זר. תא שמע.

ושתי הידים. והכתיב. כל נתח טוב ירך וכתף? ההיא בכחושה. אמר רבא. בין תנא דידן ובין רבי יוסי בתר עילויא דבשרא אזלינן. מר אזיל בתר איברא דבישרא, ומר אזיל בתר שמנא דבישרא. מאי טעמא סלקא רגל בהדי רישא? משום דרישא נפישי ביה עצמות, קרבא רגל בהדיה.