portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
שרץ מטמא את המשקין, ומשקין מטמאין את הכלי, וכלי מטמא את האוכלין, והאוכלין מטמאין את המשקין. ולמדנו שלש טומאות בשרץ. הני ארבעה הן. גוז משקין דרישא. אדרבה, גוז משקין דסיפא. לא אשכחן תנא דאמר משקין מטמאין כלי אלא רבי יהודה, והדר ביה. וסימניך. נזייתא. תנן התם.
למאן דאמר ראוי לאכילה האי אינו ראוי לאכילה, דאליה לגבוה סלקא. רב אשי אמר. כל כי האי גוונא ודאי אין בו משום שבירת העצם, דהא ודאי אינו ראוי לאכילה כלל. אלא, אבר שאין עליו כזית בשר איכא בינייהו. למאן דאמר כשר הא כשר הוא, למאן דאמר ראוי לאכילה בעינן שיעור אכילה, וליכא.
ויעשו על שולי המעיל רמוני תכלת וארגמן ותולעת שני משזר, ויליף משזר משזר מפרוכת, מה להלן עשרים וארבעה אף כאן עשרים וארבעה, דהוה כל חד וחד תמני. ונילף מחשן ואפוד. מה להלן עשרים ושמונה, אף כאן עשרים ושמונה. דנין דבר שלא נאמר בו זהב, מדבר שלא נאמר בו זהב, לאפוקי חשן ואפוד שנאמר בהן זהב.
וכל עבודות יום הכפורים אינן כשירות אלא בו. וכולן נוהגות במרובה בגדים, חוץ מפר הבא על כל המצות. וכולן נוהגות במשוח שעבר, חוץ מפר יום הכפורים ועשירית האיפה. וכולן אין נוהגות במשוח מלחמה, חוץ מחמשה דברים האמורין בפרשה. לא פורע, ולא פורם, ולא מטמא לקרוביו, ומצווה על הבתולה, ומוזהר על האלמנה,
אמר רבא. אף על פי שאינו קשור לה, כיון דמאיס לא אתיא לאיתויי. בעא מיניה רבי ירמיה מרבי אבא. עשתה לה בית יד, מהו? אמר ליה. מותר. איתמר נמי, אמר רב נחמן בר אושעיא אמר רבי יוחנן. עשתה לה בית יד מותר. רבי יוחנן נפיק בהו לבי מדרשא, וחלוקין עליו חבריו. רבי ינאי נפיק בהו לכרמלית, וחלוקין עליו כל דורו.
שבקדש מתיר ומנגיב ומטביל ואחר כך קושר, ובתרומה קושר ואחר כך מטביל. רישא וסיפא משום חציצה, וצריכא. דאי אשמעינן רישא, הוה אמינא היינו טעמא דלקדש לא משום כבידו של כלי דאיכא, אבל סיפא, דליכא כבידו של כלי אימא לקדש נמי לא הוי חציצה. ואי אשמעינן סיפא, הוה אמינא. היינו טעמא דלקדש לא,
אבל לא בימות החמה. המודר הנאה ממעין טובל בו טבילה של מצוה בימות הגשמים, אבל לא בימות החמה. שלחו ליה לאבוה דשמואל. כפאו ואכל מצה יצא. כפאו מאן? אילימא כפאו שד, והתניא. עתים חלים עתים שוטה, כשהוא חלים הרי הוא כפקח לכל דבריו, כשהוא שוטה הרי הוא כשוטה לכל דבריו. אמר רב אשי. שכפאוהו פרסיים.
קנה כלים חדשים ואין לו כיוצא בהם צריך לברך. יש לו כיוצא בהם אין צריך לברך, דברי רבי מאיר. רבי יהודה אומר. בין כך ובין כך צריך לברך. בשלמא ללישנא קמא רב הונא כרבי מאיר, ורבי יוחנן כרבי יהודה.
ומה ישראל שנקראו בנים למקום ומתוך אהבה שאהבם קרא להם. בני בכורי ישראל, כתיב עליהם והזר הקרב יומת גר הקל שבא במקלו ובתרמילו, על אחת כמה וכמה. בא לפני שמאי, אמר לו. כלום ראוי אני להיות כהן גדול? והלא כתיב בתורה. והזר הקרב יומת. בא לפני הלל, אמר לו.
ואי מכללא, מאי? דילמא הני מילי במתניתין, אבל בברייתא לא. אמר
ערביך ערבא צריך. אלא אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. במניח ראשו בין ברכיו עסקינן. רבא אמר. אין קבע לשינה. תני חדא. ישן אדם בתפילין שינת עראי אבל לא שינת קבע, ותניא אידך. בין קבע בין עראי. ותניא אידך. לא קבע ולא עראי. לא קשיא. הא דנקיט להו בידיה. הא דמנחי ברישיה.
אמר רב פפא. דעביד כהימנק. עקום דומה למגל, אמר רבא. לא אמרן אלא לפניו, אבל לאחריו ברייתיה הוא. אמר רב נחמן. לצדדין כלפניו דמי. ואמרי לה. כלאחריו דמי. ואמר רבא. האי לולבא דסליק בחד הוצא בעל מום הוא, ופסול. נפרצו עליו כו׳. אמר רב פפא. נפרצו דעביד כי חופיא. נפרדו דאיפרוד אפרודי.
ותני עלה. וחכמים פוטרין. אמר ליה אביי. ואת לא תסברא? והתניא. עמוד ברשות הרבים גבוה עשרה ורחב ארבעה, ואין בעיקרו ארבעה, ויש בקצר שלו שלשה, וזרק ונח על גביו חייב. אלמא אמרינן. גוד אחית מחיצתא. הכא נמי. גוד אחית מחיצתא. מידי איריא?. התם הויא לה מחיצה שהגדיים בוקעין בה.
מתני׳ מי שישן בדרך ולא ידע שחשיכה יש לו אלפים אמה לכל רוח, דברי רבי יוחנן בן נורי. וחכמים אומרים. אין לו אלא ארבע אמות. רבי אליעזר אומר. והוא באמצען. רבי יהודה אומר. לאיזה רוח שירצה ילך. ומודה רבי יהודה שאם בירר לו, שאינו יכול לחזור בו.
מודה רבי יהודה כמלא אגרוף. תניא נמי הכי. ומודה רבי יהודה בשקיפין ובנקיקי הסלעים. והרי דלת, דיש בה כמה אגרופין, וקתני, רבי יהודה אומר. לא היו מביאין דלתות אלא שוורים. אמר אביי, לא הוצרכו להביא דלתות. רבא אמר. לא היו מביאין דלתות כל עיקר, שמפני שדעתו של תינוק גסה עליו, שמא יוציא ראשו או אחד מאבריו, ויטמא בקבר התהום.

למאן דאמר מפני שמעמידה בדבר המקבל טומאה הרי אין מעמידה בדבר המקבל
לא נבראו רעמים אלא לפשוט עקמומית שבלב, שנאמר. והאלהים עשה שיראו מלפניו. ואמר רבי אלכסנדרי אמר רבי יהושע בן לוי. הרואה את הקשת בענן צריך שיפול על פניו, שנאמר. כמראה הקשת אשר יהיה בענן וגו׳ ואראה ואפל על פני. לייטי עלה במערבא, משום דמחזי כמאן דסגיד לקשתא. אבל ברוכי ודאי מברך.
מניין להפשט וניתוח ששוה בזר? שנאמר. ונתנו בני אהרן הכהן אש על המזבח, נתינת אש בעיא כהונה, הפשט וניתוח לא בעיא כהונה.
אמר אביי. שפיר עבדת דלא איבעיא לך, כל עשרה רשותא אחריתי היא. אמר רבא. הלכתא, פחות משלשה כלבוד דמי. עשרה רשותא אחריתי היא. משלשה עד עשרה היינו דבעא מיניה רב יוסף מרב הונא ולא פשט ליה. אמר רב. הלכה כרבי שמעון בן אלעזר. וכן אמר באלי אמר רב יעקב ברה דבת שמואל. הלכה כרבי שמעון בן אלעזר.
מיתיבי, אמר רבי יהודה. אימתי בזמן שהשנים כתיקנן וישראל שרוין על אדמתן. אבל בזמן הזה הכל לפי השנים, הכל לפי המקומות, הכל לפי הזמן. אמר ליה. מתניתא רמית עליה דרבי?. רבי תנא הוא ופליג. מאי הוי עלה? רב נחמן אמר. בברכת השנים. רב ששת אמר. בשומע תפלה. והלכתא.
ההוא מיבעי ליה לכדריש לקיש. דאמר ריש לקיש משום רבי יהודה נשיאה. מנין לשמועה רחוקה שאינה נוהגת אלא יום אחד דכתיב. והפכתי חגיכם לאבל, ואשכחן עצרת דאיקרי חד יומא חג. תנו רבנן. שמועה קרובה נוהגת שבעה ושלשים, שמועה רחוקה אינה נוהגת אלא יום אחד. איזו היא קרובה ואיזו היא רחוקה? קרובה בתוך שלשים, רחוקה לאחר שלשים,
ואלא מאי טעמא איענוש? כדתניא, רבי אליעזר אומר. לא מתו בני אהרן אלא על שהורו הלכה בפני משה רבן. מאי דרוש? ונתנו בני אהרן הכהן אש על המזבח אף על פי שהאש יורדת מן השמים, מצוה להביא מן ההדיוט. יצא ובא לו דרך כניסתו. מנא הני מילי? אמר רבי שמואל בר נחמני, אמר רבי יונתן, אמר קרא.

אמר ליה. יהא רעוא דתרום רישך אכולה כרכא. אמר רבי אלכסנדרי אמר רבי יהושע בן לוי. המתפלל, צריך שיפסיע שלש פסיעות לאחוריו, ואחר כך יתן שלום. אמר ליה רב מרדכי. כיון שפסע שלש פסיעות לאחוריו התם איבעיא ליה למיקם. משל לתלמיד הנפטר מרבו, אם חוזר לאלתר, דומה לכלב ששב על קיאו.
ואלא למזונות והאמרת דברי הכל מותר. אלא פשיטא, להרויחא. אימא סיפא. נראין דברי חכמים כשיצא ברשות, מאי ברשות? אילימא למזונות הא אמרת דברי הכל מותר. ואלא להרויחא והא אמרת נראין דברי רבי יהודה בהא. הכי קאמר. נראין דברי רבי יהודה לרבנן כשיצא שלא ברשות, ומאי ניהו לשוט,

אתו מצפרא ומעייני בדיניה, ועיילי, ואכלי ושתו כולי יומא, והדר אתו בשקיעת החמה וגמרי לדיניה וקטלו ליה. אמר אביי, תא שמע. ומנודה שהתירו לו חכמים. אמר רבא. מי קתני שהתירוהו חכמים? שהתירו לו חכמים קתני, דאזל ופייסיה לבעל דיניה, ואתא קמי דרבנן ושרו ליה.
זה נותן טעם לדבריו כנגד פרי החג, וזה נותן טעם לדבריו דמעלין בקדש ואין מורידין. תנו רבנן. נר חנוכה מצוה להניחה על פתח ביתו מבחוץ. אם היה דר בעלייה מניחה בחלון הסמוכה לרשות הרבים. ובשעת הסכנה מניחה על שלחנו ודיו. אמר רבא. צריך נר אחרת להשתמש לאורה.
ותו, התם דכתיב. ביום הראשון מקרא קדש יהיה לכם ראשון דמעיקרא משמע?. אלא, הני שלשה ראשון מיבעי ליה לכדתני דבי רבי ישמעאל. דתנא דבי רבי ישמעאל. בשכר שלשה ראשון, זכו לשלשה ראשון. להכרית זרעו של עשו, לבנין בית המקדש, ולשמו של משיח. להכרית זרעו של עשו, דכתיב. ויצא הראשון אדמוני כלו כאדרת שער.
אלא, תנא באיסורי קא מיירי, בתפלות לא מיירי. ואי בעית אימא. באמצעייתא נמי לא מצלי עשרים וארבע. ולא?. והתניא. אין בין שלש שניות לשבע אחרונות, אלא שבאלו מתריעין ונועלין את החנויות. הא לכל דבריהן זה וזה שוין. וכי תימא הכא נמי תנא ושייר והא אין בין קתני.
נייר כדי לכתוב עליו קשר מוכסין. תנא. כמה קשר מוכסין? שתי אותיות של קשר מוכסין. ורמינהו. המוציא נייר חלק, אם יש בו כדי לכתוב שתי אותיות חייב, ואם לאו פטור. אמר רב ששת. מאי שתי אותיות? שתי אותיות של קשר מוכסין. רבא אמר. שתי אותיות דידן ובית אחיזה, דהיינו קשר מוכסין. מיתיבי. המוציא נייר מחוק ושטר פרוע,
ואמאי? ניתי עשה וידחי לא תעשה. אמר חזקיה, וכן תני דבי חזקיה, אמר קרא. לא תותירו ממנו עד בקר והנותר ממנו עד בקר באש תשרפו, שאין תלמוד לומר עד בקר, מה תלמוד לומר עד בקר ליתן לו בקר שני לשריפתו. אביי אמר, אמר קרא. עלת שבת בשבתו, ולא עולת חול בשבת,
והא הכל מודים שאין עושין אהל עראי בשבת. אלא. מצאו סדינין פרוסין על העמודים, והביאו ספר תורה וקראו בו.
ובית הלל אומרים. מברך על היין ואחר כך מברך על היום. בית שמאי אומרים. נוטלין לידים ואחר כך מוזגין את הכוס. ובית הלל אומרים. מוזגין את הכוס ואחר כך נוטלין לידים. בית שמאי אומרים. מקנח ידיו במפה, ומניחה על השולחן. ובית הלל אומרים. על הכסת. בית שמאי אומרים. מכבדין את הבית, ואחר כך נוטלין לידים. ובית הלל אומרים. נוטלין לידים, ואחר כך מכבדין את הבית.
ומאי שנא ביום טוב דסתם לן כרבי יהודה? אמרי. שבת דחמירא, ולא אתי לזלזולי בה סתם לן כרבי שמעון דמיקל, יום טוב דקיל, ואתי לזלזולי ביה סתם לן כרבי יהודה דמחמיר. במאי אוקימתא בתרנגולת העומדת לגדל ביצים, ומשום מוקצה. אי הכי, אדמפלגי בביצה, לפלגו בתרנגולת?
סלקא דעתך אמינא, הני מילי בשיורי עירוב, אבל בתחילת עירוב אימא לא. ומנא תימרא דשני לן בין שיורי עירוב לתחילת עירוב דתנן, אמר רבי יוסי. במה דברים אמורים בתחילת עירוב, אבל בשיורי עירוב אפילו כל שהוא. ולא אמרו לערב חצירות, אלא כדי שלא לשכח תורת עירוב מן התינוקות. רבי יעקב ורבי זריקא אמרו. הלכה כרבי עקיבא מחבירו,
כל המוקדם בפסוק זה, מוקדם לברכה, שנאמר. ארץ חטה ושערה וגפן ותאנה ורמון ארץ זית שמן ודבש. ופליגא דרבי חנן. דאמר רבי חנן. כל הפסוק כולו לשיעורין נאמר. חטה, דתנן. הנכנס לבית המנוגע, וכליו על כתפיו, וסנדליו וטבעותיו בידיו הוא והן טמאין מיד.
אמרתי. אבא, לא כך אמרו חכמים, אין עושין סריקין המצויירין בפסח? אמר לי. בני, לא של כל אדם אמרו, אלא של נחתומין אמרו. איכא דאמרי, הכי קאמר ליה. לא של נחתומין אמרו, אלא של כל אדם. אמר רבי יוסי. עושין סריקין כמין רקיקין, ואין עושין סריקין כמין גלוסקאות. תנו רבנן.

אלא לאו, מעשה אילפס איכא בינייהו, תנא קמא סבר. מעשה אילפס חייבין, ורבי יהודה סבר. מעשה אילפס פטורין. לא, דכולי עלמא מעשה אילפס פטורין, והכא כגון שחזר ואפאו בתנור קא מיפלגי. דתנא קמא סבר. כיון שחזר ואפאו בתנור לחם קרינן ביה, ורבי יהודה סבר. אין לחם אלא האפוי בתנור מעיקרא,
הרואה אוכלוסי ישראל, אומר. ברוך … חכם הרזים שאין דעתם דומה זה לזה, ואין פרצופיהן דומים זה לזה. בן זומא ראה אוכלוסא על גב מעלה בהר הבית, אמר. ברוך … חכם הרזים וברוך … שברא כל אלו לשמשני. הוא היה אומר. כמה יגיעות יגע אדם הראשון עד שמצא פת לאכול. חרש, וזרע, וקצר, ועמר, ודש, וזרה,

כל טורח שטרח בעל הבית זה לא טרח אלא בשביל אשתו ובניו. על אורח טוב מהו אומר? זכר כי תשגיא פעלו אשר שררו אנשים. על אורח רע כתיב. לכן יראוהו אנשים וגו׳. והאיש בימי שאול זקן בא באנשים. אמר רבא, ואיתימא רב זביד, ואיתימא רב אושעיא. זה ישי אבי דוד
משני, ושני בכלל מותר להניח תפילין, ואם באו פנים חדשות חולץ. אמר רב מתנה. מאי טעמא דרבי אליעזר, דכתיב. ויתמו ימי בכי אבל משה. אמר רב עינא. מאי טעמא דרבי יהושע, דכתיב. ואחריתה כיום מר. ורבי יהושע נמי, הא כתיב. ויתמו ימי וגו׳. אמר לך. שאני משה, דתקיף אבליה. ורבי אליעזר נמי, הא כתיב. ואחריתה כיום מר.

ואם בשביל עקיבא באתם, הרי כמה עקיבא בשוק. אלא כך אמרתם. תורת אלהיו בלבו. וכל שכן ששכרכם כפול, לכו לבתיכם לשלום. כבוד רבים שאני. משלשה ועד שבעה משיב ואינו שואל, מכאן ואילך, שואל ומשיב כדרכו. ורמינהו. המוצא את חבירו אבל, בתוך שלשים יום מדבר עמו תנחומין ואינו שואל בשלומו,
דלמא לא שני עביד ולא שלישי. אלא כי הני תנאי, דתניא. יד נגובה מטמא את חבירתה לטמא בקדש, אבל לא לתרומה, דברי רבי. רבי יוסי ברבי
כך טובים שבנו מגינים עלינו. דבר אחר. טובם כחדק, שמהדקין את אומות העולם לגיהנם, שנאמר. קומי ודושי בת ציון כי קרנך אשים ברזל ופרסותיך אשים נחושה והדיקות עמים רבים וגו׳. מתני׳ לא יעמוד אדם ברשות היחיד ויפתח ברשות הרבים, ברשות הרבים ויפתח ברשות היחיד,
משלשה ועד ארבעה רבה אמר. הוי מיעוט, ורבא אמר. לא הוי מיעוט. רבה אמר. הוי מיעוט, דהא נפיק ליה מתורת לבוד. רבא אמר. לא הוי מיעוט, כיון דלא הוי מקום ארבעה לא חשיב. הרחיק מן הכותל ארבעה ועשה מחיצה הועיל. פחות משלשה לא הועיל. משלשה ועד ארבעה רבה אמר. הועיל, רבא אמר. אינו מועיל.
ורמינהי. רביעה ראשונה ושניה לשאול, שלישית להתענות. אמר רב יהודה, הכי קאמר. סדר תעניות האמור אימתי בזמן שיצאה רביעה ראשונה ושניה ושלישית ולא ירדו גשמים. אבל ירדו גשמים ברביעה ראשונה וזרעו ולא צמחו, אי נמי צמחו וחזרו ונשתנו מתריעין עליהן מיד. אמר רב נחמן. דוקא נשתנו, אבל יבשו לא.
רבי שמעון וחבריו אמרו הלכה כרבי מאיר. אמרו? והא אינהו קשישי מניה טובא. אלא. בשיטת רבי מאיר אמרוה. דתנן. השוחט את הבכור ואחר כך הראה את מומו רבי יהודה מתיר. ורבי מאיר אומר. הואיל ונשחט שלא על פי מומחה אסור. אלמא קסבר רבי מאיר. ראיית בכור לאו כראיית טרפה,
אימת מצלי? אמר רבי יעקב אמר רב חסדא. משעה שמהלך בדרך.

מאי וגילו ברעדה? אמר רב אדא בר מתנא אמר רבה. במקום גילה שם תהא רעדה. אביי הוה יתיב קמיה דרבה חזייה דהוה קא בדח טובא. אמר וגילו ברעדה כתיב. אמר ליה. אנא תפילין מנחנא. רבי ירמיה הוה יתיב קמיה דרבי זירא. חזייה דהוה קא בדח טובא אמר ליה. בכל עצב יהיה מותר כתיב? אמר ליה. אנא תפילין מנחנא.
כל שנה שאין תוקעין לה בתחלתה מריעין לה בסופה. מאי טעמא דלא איערבב שטן. ואמר רבי יצחק. כל שנה שרשה בתחלתה מתעשרת בסופה, שנאמר. מראשית השנה מרשית כתיב. ועד אחרית סופה שיש לה אחרית. ואמר רבי יצחק. אין דנין את האדם אלא לפי מעשיו של אותה שעה, שנאמר. כי שמע אלהים אל קול הנער באשר הוא שם.
ולא הלכתי ארבע אמות בלא תורה ובלא תפילין, ולא ישנתי בבית המדרש לא שינת קבע ולא שינת עראי, ולא ששתי בתקלת חברי, ולא קראתי לחבירי בהכינתו, ואמרי לה בחניכתו. אמר ליה רבא לרפרם בר פפא. לימא לן מר מהני מילי מעלייתא דהוה עביד רב הונא. אמר ליה. בינקותיה לא דכירנא, בסיבותיה דכירנא.
כרך, וכל הסמוך לו, וכל הנראה עמו נדון ככרך. תנא. סמוך אף על פי שאינו נראה, נראה אף על פי שאינו סמוך. בשלמא נראה אף על פי שאינו סמוך, משכחת לה כגון דיתבה בראש ההר. אלא סמוך אף על פי שאינו נראה היכי משכחת לה? אמר רבי ירמיה. שיושבת בנחל. ואמר רבי יהושע בן לוי. כרך שישב ולבסוף הוקף נדון ככפר.
ומאן דפסיל סבר. עיקר שירה בפה, ולא ילפינן מאבובא דמשה. לא, דכולי עלמא עיקר שירה בכלי, והכא בדנין אפשר משאי אפשר קמיפלגי. מאן דמכשיר סבר. דנין אפשר משאי אפשר, ומאן דפסיל סבר. לא דנין אפשר משאי אפשר. ואיבעית אימא. דכולי עלמא דעיקר שירה בפה,
ואמר רבא. והוא דקיימי סימפונהא. הא לא קיימי סימפונהא טרפה. הכא מאי? דלמא התם הוא דלא שליט בה אוירא, הדר בריא, אבל הכא דשליט בה אוירא סרוחי מסרחא, או דלמא לא שנא? תא שמע. אתרוג תפוח סרוח, כבוש, שלוק, כושי, לבן, ומנומר פסול. אתרוג ככדור פסול, ויש אומרים. אף התיום.
נתן לו סימן ונטל את העיזין, והן הן עיזי דאייתו דובי בקרנייהו. רבי אלעזר בן פדת דחיקא ליה מילתא טובא. עבד מלתא ולא הוה ליה מידי למטעם, שקל ברא דתומא ושדייה בפומיה, חלש לביה ונים. אזול רבנן לשיולי ביה, חזיוה דקא בכי וחייך, ונפק צוציתא דנורא מאפותיה. כי אתער, אמרו ליה. מאי טעמא קבכית וחייכת?
בין בדבר שלא נגמרה מלאכתו. אמר ליה. ואימא שבת דומיא דחצר, מה חצר אינה קובעת אלא בדבר שנגמרה מלאכתו, אף שבת לא תקבע אלא בדבר שנגמרה מלאכתו. אמר ליה. תלמוד ערוך הוא בידינו שהשבת קובעת, בין בדבר שנגמרה מלאכתו, בין בדבר שלא נגמרה מלאכתו. אמר מר זוטרא בריה דרב נחמן.
או לא? אמר ליה רב שימי בר אשי לרב פפא. תא שמע. הוסיף רבי עקיבא (הקומץ) והקטורת, והלבונה, והגחלים, שאם נגע טבול יום במקצתן פסל את כולן. קא סלקא דעתך. מדפסל טבול יום פסלה נמי לינה. ומדלינה פסלה פסלה נמי מחשבה. בעי רב פפא. חישב בחתיית גחלים, מהו?
מאי טעמא? אמר רבי חנינא. גזירה משום תרומה טהורה ביד ישראל. אמר רבא. אי דחשידי להכי, אפרושי נמי לא ליפרשו. כיון דאפשר למעבד חטה אחת כדשמואל ולא קעביד, הימוני מהימני. אלא גזירה משום תרומה טמאה ביד כהן, דילמא משהי לה גביה ואתי לידי תקלה.
מקום שמתכפרין בו פעם אחת בשנה. ורבי נחמיה סבר. דברים המתכפרין בהן פעם אחת בשנה. אטו לרבי יהודה מקום כתיב? אלא, היינו טעמיה דרבי יהודה. כתיב זאת, וכתיב אחת. חד למעוטי בגדי לבן מבחוץ, וחד למעוטי בגדי זהב. ורבי נחמיה. חד למעוטי בגדי זהב, וחד למעוטי שירים דלא מעכבי.
אם יש בה שום מטלטלין אותה, ואם לאו אין מטלטלין אותה? הכא במאי עסקינן מחמה לצל. איתיביה. ושוין שאם קצב עליו בשר שאסור לטלטלו? הכא נמי מחמה לצל. אמר רבי חנינא. בימי נחמיה בן חכליה נשנית משנה זו, דכתיב.
אמר. משום יקרא דידי ודמיתא אתו כוליה עלמא. רבי זירא ספדיה לההוא מרבנן בבי כנישתא, אמר. אי משום יקרא דידי, אי משום יקרא (דידיה) דמיתא, אתו כולי עלמא. ריש לקיש ספדיה לההוא צורבא מרבנן דשכיח בארעא דישראל דהוה תני הלכתא בעשרים וארבע שורתא, אמר. ווי חסרא ארעא דישראל גברא רבה.
לימא מתניתין דלא כרבי עקיבא? דתנן. אחד באר הרבים ובור הרבים ובאר היחיד עושין להן פסין. אבל בור היחיד עושין לו מחיצה גבוה עשרה טפחים, דברי רבי עקיבא. ואילו הכא קתני. לביראות. לביראות אין, לבורות לא. אפילו תימא רבי עקיבא, באר מים חיים דפסיקא ליה, לא שנא דרבים ולא שנא דיחיד קתני.

שנאמר. ויקם וילך מנוח אחרי אשתו. מתקיף לה רב נחמן בר יצחק. אלא מעתה, גבי אלקנה דכתיב. וילך אלקנה אחרי אשתו, הכי נמי? וגבי אלישע דכתיב. ויקם וילך אחריה, הכי נמי? אלא. אחרי דבריה ועצתה, הכא נמי אחרי דבריה ועצתה. אמר רב אשי. ולמאי דאמר רב נחמן מנוח עם הארץ היה, אפילו בי רב נמי לא קרא.
איני?. והא אמר רב פפא. חד אישתעי מילתא בתריה דמר שמואל ונפל קניא מטללא ובזעא לארנקא דמוחיה.
רבי זירא ורבי אילעא. חד אמר. בושלי כמרא. וחד אמר. תמרי דזיקא. תנן, רבי יהודה אומר. כל שהוא מין קללה אין מברכין עליו. בשלמא למאן דאמר בושלי כמרא, היינו דקרי ליה מין קללה, אלא למאן דאמר תמרי דזיקא מאי מין קללה? אשארא. איכא דאמרי. בשלמא למאן דאמר בושלי כמרא, היינו דמברכינן עלייהו שהכל.
והכסיף התחתון ולא הכסיף העליון נמי בין השמשות. הכסיף העליון והשוה לתחתון לילה. ורב יוסף אמר רב יהודה אמר שמואל, הכי קתני. משתשקע החמה כל זמן שפני מזרח מאדימין יום. הכסיף התחתון ולא הכסיף העליון בין השמשות. הכסיף העליון והשוה לתחתון לילה. ואזדו לטעמייהו, דאיתמר. שיעור בין השמשות בכמה?
אלא שמא יהא רגיל אצלו ויאכילנו דברים טמאין בימי טהרתו. איבעיא להו. נדה מהו שתישן עם בעלה היא בבגדה והוא בבגדו? אמר רב יוסף, תא שמע. העוף עולה עם הגבינה על השלחן ואינו נאכל, דברי בית שמאי. בית הלל אומרים. לא עולה ולא נאכל. שאני התם דליכא דיעות.
ה׳ פוקח עורים. נתנה לו אלף ככרי כסף לשמוע אליה לשכב אצלה להיות עמה, ולא רצה לשמוע אליה. לשכב אצלה בעולם הזה, להיות עמה לעולם הבא. נמצא. הלל מחייב את העניים, רבי אלעזר בן חרסום מחייב את העשירים, יוסף מחייב את הרשעים. מתני׳ בא לו אצל פרו, ופרו היה עומד בין האולם ולמזבח,
עם חמת זוחלי עפר. זעירי אמר רבי חנינא. נקרא חוטא, שנאמר. בלבי צפנתי אמרתך למען לא אחטא לך. רב המנונא רמי. כתיב בלבי צפנתי אמרתך, וכתיב בשרתי צדק בקהל רב. לא קשיא. כאן בזמן שעירא היאירי קיים, כאן בזמן שאין עירא היאירי קיים. אמר רבי אבא בר זבדא.
אמר ליה רבא בר רב חנין לאביי, תנן. אין מטפחין ואין מספקין ואין מרקדין, והאידנא דקא חזינן דעבדן הכי, ולא אמרינן להו ולא מידי? אמר ליה. ולטעמך הא דאמר (רבא). לא ליתיב איניש אפומא דלחיא, דלמא מגנדר ליה חפץ ואתי לאתויי (ארבע אמות ברשות הרבים), והא הני נשי דשקלן חצבייהו, ואזלן ויתבן אפומא דמבואה, ולא אמרינן להו ולא מידי.
לעולם כרבן גמליאל סבירא להו, והא דקא אמרי עד חצות, כדי להרחיק את האדם מן העבירה. כדתניא, חכמים עשו סייג לדבריהם, כדי שלא יהא אדם בא מן השדה בערב, ואומר. אלך לביתי ואוכל קימעא ואשתה קימעא, ואישן קימעא, ואחר כך אקרא קריאת שמע ואתפלל, וחוטפתו שינה ונמצא ישן כל הלילה.
לא קשיא. כאן למלכי ישראל, כאן למלכי אומות העולם. אלא הא דאמר רב חסדא. לא שנו אלא למלכי ישראל, אבל למלכי אומות העולם מתשרי מנינן רב חסדא מתניתין אתא לאשמועינן?. לא, רב חסדא קראי אתא לאשמועינן. ואיבעית אימא. רב חסדא כרבי זירא מתני לה. דרבי זירא אמר. לתקופה, ורבי אליעזר היא, דאמר בתשרי נברא העולם.
מפני הסכנה. מאי סכנה? סכנת שברירי. ואי צחי מאי תקנתיה? אי איכא איניש בהדיה לימא ליה. פלניא בר פלנתא, צחינא מיא. ואי לא, (נימא) איהו לנפשיה. פלניא, אמרה לי אימי איזדהר משברירי שברירי ברירי רירי ירי רי צחינא מיא בכסי חיורי. ואפילו מן התמחוי וכו׳.
מתיב רב יוסף, רבי יהודה אומר. כל שלא בדק בשלשה פרקים הללו שוב אינו בודק. אלמא במכאן ואילך הוא דפליגי. מר זוטרא מתני הכי. מתיב רב יוסף, רבי יהודה אומר. כל שלא בדק באחד משלשה פרקים הללו שוב אינו בודק. אלמא בשוב אינו בודק הוא דפליגי. אלא רבי יהודה נמי, אם לא בדק קאמר. והכא בהא קמיפלגי.
זיל עייליה לפוריך להתם, דלהוי כגרף של רעי, ואפקיה. יתיב אביי וקא קשיא ליה. וכי עושין גרף של רעי לכתחלה? אדהכי נפל בי רחיא דאביי. אמר. תיתי לי דעברי אדמר. אמר שמואל. גרף של רעי ועביט של מימי רגלים מותר להוציאן לאשפה, וכשהוא מחזירו נותן בו מים ומחזירו.
זאת אומרת ברכות אין מעכבות זו את זו. אי אמרת בשלמא יוצר אור הוו אמרי, היינו דברכות אין מעכבות זו את זו, דלא קא אמרי אהבה רבה. אלא, אי אמרת אהבה רבה הוו אמרי, מאי ברכות אין מעכבות זו את זו? דלמא האי דלא אמרי יוצר אור משום דלא מטא זמן יוצר אור, וכי מטא זמן יוצר אור הוו אמרי.
וכי תימא הך איסורא אזל ליה, והא אחרינא הוא, ובידא דישראל קא מתילדא אלא הא דתניא. המוציא שלהבת לרשות הרבים חייב. אמאי חייב? מה שעקר לא הניח, ומה שהניח לא עקר. אלא לעולם דאיסורא נמי איתיה, וכי קא מברך אתוספתא דהתירא קא מברך,

אנא לא זילאי ולא זיואי ולא זוהמאי ידענא אלא מתניתא ידענא. דאמר רב יהודה אמר רב ואמרי לה במתניתא תנא. והתקדשתם אלו מים ראשונים, והייתם קדשים אלו מים אחרונים, כי קדוש זה שמן, אני ה׳ אלהיכם זו ברכה. הדרן עלך אלו דברים מתני׳
ועל שלמים שהן של יום טוב, שקריבין ביום טוב. על מה נחלקו על עולה שהיא של יום טוב, ועל שלמים שאינן של יום טוב. שבית שמאי אומרים. לא יביא, ובית הלל אומרים. יביא. תריץ ואימא הכי. אמר רבי שמעון בן אלעזר, לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על עולה ושלמים שאינן של יום טוב, שאין קריבין ביום טוב, ועל שלמים שהן של יום טוב, שקריבין ביום טוב.
שינויי דשנינן שינויא הוא, ולא תימא תנאי היא. אמר רב שימי בר אשי. לא שנו אלא בשעות, אבל אחד אומר קודם הנץ החמה ואחד אומר אחר הנץ החמה עדותן בטילה. פשיטא. אלא. אחד אומר קודם הנץ החמה ואחד אומר בתוך הנץ החמה עדותן בטילה. הא נמי פשיטא. מהו דתימא. תרוייהו חדא מילתא קאמרי,
והאי דשדי בה קמחא טפי לדבוקי בעלמא עבדי לה. אמר רב חסדא. תבשיל של תרדין יפה ללב, וטוב לעינים, וכל שכן לבני מעים. אמר אביי. והוא דיתיב אבי תפי ועביד תוך תוך. אמר רב פפא. פשיטא לי מיא דסלקא כסלקא, ומיא דלפתא כלפתא,
תנו רבנן. ארץ מצרים הויא ארבע מאות פרסה על ארבע מאות פרסה, והוא אחד מששים בכוש, וכוש אחד מששים בעולם, ועולם אחד מששים בגן, וגן אחד מששים לעדן, ועדן אחד מששים לגיהנם, נמצא כל העולם כולו ככיסוי קדרה לגיהנם. ויש אומרים. גיהנם אין לה שיעור, ויש אומרים. עדן אין לה שיעור. אמר רבי אושעיא, מאי דכתיב.

בדבר של שבח, אבל בדבר של צער עושה, וזכור לטוב, שאין שבח הוא לו, אלא צער הוא לו. תנו רבנן. מי שהיה מתענה על הצרה ועברה, על החולה ונתרפא הרי זה מתענה ומשלים. ההולך ממקום שאין מתענין למקום שמתענין הרי זה מתענה עמהן. ממקום שמתענין למקום שאין מתענין הרי זה מתענה ומשלים.
נימא מסייע ליה. הסופגנין והדובשנין והאיסקריטין, אדם ממלא כריסו מהן, ובלבד שיאכל כזית מצה באחרונה. באחרונה אין, בראשונה לא. לא מיבעיא קאמר. לא מיבעיא בראשונה דקאכיל לתיאבון, אבל באחרונה דילמא אתי למיכל אכילה גסה
מסיקין בכלים ואין מסיקין בשברי כלים. ודכולי עלמא אית להו דעולא, דאמר עולא. המדליק צריך שידליק ברוב היוצא. רבי אליעזר סבר קיפול אינו מועיל, וכיון דאדליק ביה פורתא הויא ליה שבר כלי, וכי קא מדליק בשבר כלי קמדליק. ורבי עקיבא סבר קיפול מועיל, ואין תורת כלי עליו, וכי קמדליק בעץ בעלמא קמדליק.
ורב נחמן אמר לך. רבי עקיבא לטעמיה, דקסבר. אין שוחטין וזורקין על טמא שרץ. ואנא סבירא לי כמאן דאמר. שוחטין וזורקין על טמא שרץ. תנו רבנן, אלו שעושין את השני. הזבין והזבות, המצורעין והמצורעות, ונדות ובועלי נדות והיולדות, השוגגין והאנוסין והמזידין,
ויכולה לבוא פרט למפסיק לה נהרא. מתני׳ בראשונה היה הלולב ניטל במקדש שבעה, ובמדינה יום אחד. משחרב בית המקדש, התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהא לולב ניטל במדינה שבעה, זכר למקדש. ושיהא יום הנף כולו אסור. גמ׳ ומנלן דעבדינן זכר למקדש? דאמר קרא.
עליית גורל מתוך קלפי מעכבת, הנחה אינה מעכבת. ורבי יוחנן אמר. אף עלייה אינה מעכבת. אליבא דרבי יהודה, דאמר. דברים הנעשין בבגדי לבן מבחוץ לא מעכבא כולי עלמא לא פליגי דלא מעכבא. כי פליגי אליבא דרבי נחמיה, מאן דאמר מעכבא כרבי נחמיה. ומאן דאמר לא מעכבא הני מילי עבודה, הגרלה לאו עבודה היא. איכא דאמרי,
הכא דבחול נמי זוג אחד אין, טפי לא, לענין הצלה נמי זוג אחד אין, טפי לא. רבן גמליאל אומר. שנים שנים. מאי קסבר? אי קסבר שבת זמן תפילין הוא, זוג אחד אין, טפי לא. ואי קסבר שבת לאו זמן תפילין הוא, ומשום הצלה דרך מלבוש שרו ליה רבנן, אפילו טפי נמי.
נאמר פקידה באשה, דכתיב. וה׳ פקד את שרה, ונאמר פקידה בגשמים, דכתיב. פקדת הארץ ותשקקה רבת תעשרנה פלג אלהים מלא מים. מאי פלג אלהים מלא מים? תנא. כמין קובה יש ברקיע, שממנה גשמים יוצאין. אמר רבי שמואל בר נחמני, מאי דכתיב. אם לשבט אם לארצו אם לחסד ימצאהו.
ונכנס למרחץ, ויצא ושנה לן פרקין, ועדיין לא חשכה. אמר רבא. ההוא דנכנס להזיע, וקודם גזירה הוה. איני, והא אביי שרא ליה לרב דימי בר ליואי לכברויי סלי. ההוא טעותא הואי. וטעותא מי הדרא? והא אמר אבידן. פעם אחת נתקשרו שמים בעבים, כסבורים העם לומר חשכה הוא,

תפלת הערב אין לה קבע. מאי אין לה קבע? אילימא דאי בעי מצלי כוליה ליליא, ליתני תפלת הערב כל הלילה. אלא מאי אין לה קבע כמאן דאמר, תפלת ערבית רשות. דאמר רב יהודה אמר שמואל. תפלת ערבית. רבן גמליאל אומר חובה, רבי יהושע אומר רשות. אמר אביי. הלכה כדברי האומר חובה.
מכדי בין לרבי יהודה ובין לרבי מאיר חמץ אינו אסור אלא משש שעות ולמעלה, ונבדוק בשית. וכי תימא זריזין מקדימין למצות, נבדוק מצפרא. דכתיב. וביום השמיני ימול בשר ערלתו, ותניא. כל היום כולו כשר למילה, אלא שזריזין מקדימים למצות, שנאמר. וישכם אברהם בבקר. אמר רב נחמן בר יצחק.
מיתיבי, רבי שמעון בן אלעזר אומר. עוכלא תבלין, וליטרא ירק, ועשרה אגוזין, וחמשה אפרסקין, ושני רמונים, ואתרוג אחד. ואמר גורסק בר דרי משמיה דרב מנשיא בר שגובלי משמיה דרב, וכן לעירוב. והני נמי ליהוו כי אפרסקין. הני חשיבי, והני לא חשיבי. אמר רב יוסף. שרא ליה מריה לרב מנשיא בר שגובלי,

אמר מר. זיתים ובצלים כדי לאכול בהן מזון שתי סעודות. ובבצלים מי מערבין? והתניא. אמר רבי שמעון בן אלעזר. פעם אחת שבת רבי מאיר בערדיסקא, ובא אדם אחד לפניו, אמר לו. רבי, עירבתי בבצלים לטיבעין, והושיבו רבי מאיר בארבע אמות שלו. לא קשיא. הא בעלים, הא באימהות. דתניא.
והא אמר רבי יוחנן. הלכה כסתם משנה, ותנן. לא מקדישין, ולא מעריכין, ולא מחרימין, ולא מגביהין תרומות ומעשרות, כל אלו ביום טוב אמרו, קל וחומר בשבת. לא קשיא. כאן בחובות שקבוע להן זמן, כאן בחובות שאין קבוע להן זמן. מתני׳ מונה אדם את אורחיו ואת פרפרותיו מפיו, אבל לא מן הכתב. מפיס אדם עם בניו ועם בני ביתו על השולחן,
אחת של חולין ואחת של תרומה, ולפניהם שני סאין, אחת של חולין ואחת של תרומה, ונפלו אלו לתוך אלו מותרין, שאני אומר. חולין לתוך חולין נפלו, תרומה לתוך תרומה נפלה. ואי אמרת כזית בכדי אכילת פרס דאורייתא אמאי אמרינן שאני אומר? אמר ליה. הנח לתרומה בזמן הזה דרבנן. והאי משרת להכי הוא דאתא?