portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
ארבעים שנה עד שלא חרב הבית גלתה לה סנהדרין וישבה לה בחנויות. למאי הילכתא? אמר רבי יצחק בר אבדימי. לומר שלא דנו דיני קנסות. דיני קנסות סלקא דעתך? אלא אימא. שלא דנו דיני נפשות. וכי תימא בשמנים שנה נמי אינהו הוו, והתניא. הלל ושמעון, גמליאל ושמעון, נהגו נשיאותן לפני הבית

מאה שנה. ואילו יוסי בן יועזר איש צרידה ויוסי בן יוחנן הוו קדמי טובא. אלא. אתו אינהו גזור אגושא לשרוף ואאוירא ולא כלום, ואתו רבנן דשמנים שנה גזור אאוירא לתלות. למימרא דחדא גזירתא הוה לשריפה? והאמר אילפא. ידים תחלת גזירתן לשריפה.
אפכא. אמר ליה. משום הכי לא אמר לך ולא מידי. אמר טבי בריה דמרי טבי אמר מר עוקבא אמר שמואל. הלכתא כרבי שמעון. מתני׳ אלו הן הפסולין. המשחק בקוביא, ומלוי ברבית, ומפריחי יונים, וסוחרי שביעית, ועבדים. זה הכלל. כל עדות שאין האשה כשירה לה, אף הן אינן כשירין לה. גמ׳ הא אשה כשירה לה אף הן כשירין לה. אמר רב אשי. זאת אומרת, גזלן דדבריהם
מלולב גמר לה, או מניסוך המים גמר לה. מלולב גמר לה. מה לולב ביום אף הזכרה ביום. או דלמא מניסוך המים גמר לה. מה ניסוך המים מאורתא, דאמר מר. ומנחתם ונסכיהם, אפילו בלילה אף הזכרה מאורתא. תא שמע, דאמר רבי אבהו. לא למדה רבי אליעזר אלא מלולב. איכא דאמרי. רבי אבהו גמרא גמיר לה, ואיכא דאמרי. מתניתא שמיע ליה.
ללמדך שקשה עליהם טהרת כלים יותר משפיכות דמים. וכן הוא אומר. וגם דם נקי שפך מנשה הרבה מאד עד אשר מלא את ירושלים פה לפה. הי מעשה קדים? אילימא דשפיכות דמים, השתא אשפיכות דמים לא תקינו פייסא, אנשברה רגלו תקינו?. אלא, דנשברה רגלו קדים. וכיון דתקינו פייסא, ארבע אמות מאי עבידתייהו?

אף כאן בגדי קודש. אם כן, מה תלמוד לומר אחרים? פחותין מהן. רבי אליעזר אומר. אחרים והוציא, לימד על הכהנים בעלי מומין שכשרין להוציא הדשן. אמר מר. אחרים פחותין מהן, כדתנא דבי רבי ישמעאל. דתנא דבי רבי ישמעאל. בגדים שבשל בהן קדרה לרבו לא ימזוג בהן כוס לרבו. אמר ריש לקיש.
רבינא אמר. מגופיה דקרא נמי לא מצית אמרת יטמא לטמא טומאת משקין. דאי סלקא דעתך יטמא דסיפא לטמא טומאת משקין, יטמא דרישא, נמי לטמא טומאת משקין. ניערבינהו וניכתבינהו. מכל האכל אשר יאכל אשר יבוא עליו מים וכל משקה אשר ישתה בכל כלי יטמא. תרי יטמא למה לי?
ותנן. כותל שבין שתי חצירות, גבוה עשרה ורוחב ארבעה מערבין שנים, ואין מערבין אחד. היו בראשו פירות אלו עולין מכאן ואוכלים, ואלו עולין מכאן ואוכלים,
דידן חזו לתרנגולין. דידהו נמי חזו לתרנגולין. דידהו איסורי הנאה נינהו. ולטלטלינהו אגב כסא? מי לא אמר רבא. מטלטלין כנונא אגב קטמיה, אף על גב דאיכא עליה שברי עצים. התם לאו איסורי הנאה נינהו, הכא איסורי הנאה נינהו. אמר ליה רב אחא מדפתי לרבינא. ולהוי כגרף של רעי. אמר ליה.

האי מדורה מאן קתני לה? דברי הכל היא, ושני להו לבית שמאי בין הנאת כל גופו להנאת אבר אחד, או דלמא בית הלל קתני לה, אבל בית שמאי לא שני להו? תא שמע, בית שמאי אומרים. לא יעשה אדם מדורה ויתחמם כנגדה. ובית הלל מתירין. מתני׳ שלשה דברים רבן גמליאל מחמיר כדברי בית שמאי. אין טומנין את החמין לכתחלה ביום טוב,
אמר ליה. מעשה דלאחר הפרשה קאמרת?. מעשה דלאחר הפרשה לא קאמינא. כי אתא רב דימי אמר. למאן דאמר אשם ודאי בעי ידיעה בתחלה, בעל חמש בעילות בשפחה חרופה חייב על כל אחת ואחת. אמר ליה אביי. הרי חטאת, דבעינן ידיעה בתחלה, ופליגי רבי יוחנן ורבי שמעון בן לקיש. אישתיק. אמר ליה. דלמא במעשה דלאחר הפרשה קאמרת, וכדרב המנונא?
אהא בתענית עד שאבוא לביתי. התם, לשמוטי נפשיה מבי נשיאה הוא דעבד. אמר שמואל. כל תענית שלא קיבל עליו מבעוד יום לאו שמיה תענית. ואי יתיב, מאי? אמר רבה בר שילא. דמי למפוחא דמליא זיקא. אימת מקביל ליה? רב אמר. במנחה, ושמואל אמר. בתפלת המנחה. אמר רב יוסף.

כוותיה דשמואל מסתברא, דכתיב במגילת תענית. להן, כל איניש דייתי עלוהי מקדמת דנא ייסר. מאי לאו ייסר עצמו בצלו? לא יאסר עצמו. פליגי בה רבי חייא ורבי שמעון ברבי. חד אמר. ייסר, וחד אמר. יאסר. מאן דאמר ייסר כדאמרינן. למאן דאמר יאסר מאי היא? דתניא במגילת תענית.
גובלין ולא מספין, ודלא לקיט בלישניה מלקיטין ליה. והני מילי הוא דמשני. היכי משני? אמר רב יימר בר שלמיא משמיה דאביי. שתי וערב. והא לא מערב שפיר? אמר רב יהודה. מנערו לכלי. כתיב אפינקסיה דזעירי.
אמר לו. נחל קישון יהא לי ערב. מיד פלט אותן ליבשה ובאו ישראל וראו אותן. שנאמר. וירא ישראל את מצרים מת על שפת הים. מאי אחד ומחצה שבהן? דאילו בפרעה כתיב. שש מאות רכב בחור, ואילו בסיסרא כתיב. תשע מאות רכב ברזל. כי אתא סיסרא אתא עלייהו בדקרי דפרזלא, הוציא הקדוש ברוך הוא עליהם כוכבים ממסילותם,

ומה הללו שנשתעבדו בהן כך, אני שלא נשתעבדתי בהן לא כל שכן. אמר לו הקדוש ברוך הוא. קבל מהם. מיד כוש תריץ ידיו לאלהים. נשאה מלכות (רומי) הרשעה קל וחומר בעצמה. ומה הללו שאין אחיהן כך, אנו שאנו אחיהן לא כל שכן?. אמר לו הקדוש ברוך הוא לגבריאל. גער חית קנה געור חיה וקנה לך עדה.
אמר ליה. חזית דמשחרי לך פרסאי וגרבי בך, ורעיי בך שקצי בחוטרא דדהבא. הרהר כוליה יומא, ולאורתא חזא.

קפא כשורא, דיקא עשרה. זיל חזי קפא דריש עשרה שהיא מלאה זוזי. אזל אשכח שהיא מלאה זוזי. אמר רבי חנינא. הרואה באר בחלום רואה שלום, שנאמר. ויחפרו עבדי יצחק בנחל וימצאו שם באר מים חיים. רבי נתן אומר. מצא תורה שנאמר. כי מצאי מצא חיים, וכתיב הכא.

קודם שיקדמנו פסוק אחר ענבמו ענבי רוש. הרואה הר בחלום, ישכים ויאמר מה נאוו על ההרים רגלי מבשר, קודם שיקדמנו פסוק אחר על ההרים אשא בכי ונהי. הרואה שופר בחלום, ישכים ויאמר והיה ביום ההוא יתקע בשופר גדול, קודם שיקדמנו פסוק אחר תקעו שופר בגבעה. הרואה כלב בחלום, ישכים ויאמר ולכל בני ישראל לא יחרץ כלב לשנו,

הרואה ישמעאל בחלום תפלתו נשמעת. ודוקא ישמעאל בן אברהם, אבל טייעא בעלמא לא. הרואה גמל בחלום מיתה נקנסה לו מן השמים והצילוהו ממנה. אמר רבי חמא ברבי חנינא. מאי קראה ואנכי ארד עמך מצרימה ואנכי אעלך גם עלה. רב נחמן בר יצחק אמר. מהכא. גם ה׳ העביר חטאתך לא תמות.
ורבא אמר. מכאן ולהבא הוא גובה. כל היכא דאקדיש לוה וזבין לוה כולי עלמא לא פליגי דאתי מלוה וטריף, ואתי מלוה ופריק. דתנן. מוסיף עוד דינר ופודה את הנכסים האלו. כי פליגי דזבין מלוה, וקדיש מלוה. אביי אמר, למפרע הוא גובה. כיון דמטא זמניה ולא פרעיה,
מהו לכבות את הנר מפני דבר אחר? אמר לו. אפשר בבית אחר. אין לו בית אחר, מאי? אפשר לעשות לו מחיצה. אין לו לעשות מחיצה, מאי? אפשר לכפות עליו את הכלי. אין לו כלי, מאי? אמר ליה. אסור. איתיביה. אין מכבין את הבקעת כדי לחוס עליה, ואם בשביל שלא יתעשן הבית או הקדרה מותר. אמר ליה.
למה קדמה פרשת שמע לוהיה אם שמוע כדי שיקבל עליו עול מלכות שמים תחלה, ואחר כך מקבל עליו עול מצות. והיה אם שמוע לויאמר שוהיה אם שמוע נוהג בין ביום ובין בלילה, ויאמר אינו נוהג אלא ביום בלבד. גמ׳ שמע מינה מצות צריכות כוונה. מאי אם כוון לבו לקרות. לקרות?. והא קא קרי. בקורא להגיה.
רב ביבי דשתי שיכרא בעיין בנתיה טפלא, אנן דלא שתינן שיכרא לא בעיין בנתין
לקמי גברא רבה דכתיב. לפני ה׳. את ופלניא דכתיב. אתה והם ואהרן. דקבעינן זימנא דכתיב. מחר. זימנא בתר זימנא דכתיב. קראו שם פרעה מלך מצרים שאון העביר המועד. ומנלן דאי מתפקר בשליחא דבי דינא, ואתי ואמר,

תא שמע. מנודה לרב מנודה לתלמיד, מנודה לתלמיד אינו מנודה לרב. מנודה לעירו מנודה לעיר אחרת, מנודה לעיר אחרת אינו מנודה לעירו. מנודה לנשיא מנודה לכל ישראל, מנודה לכל ישראל אינו מנודה לנשיא. רבן שמעון בן גמליאל אומר. אחד מן התלמידים שנידה ומת חלקו אינו מופר. שמע מינה תלת.

דאמר רבא. כל העוסק בתורה מבפנים, תורתו מכרזת עליו מבחוץ. והא כתיב. לא מראש בסתר דברתי. ההוא ביומי דכלה. ורבי חייא, האי חמוקי ירכיך מאי עביד לה? מוקי לה בצדקה ובגמילות חסדים. אלמא נזיפה דידהו תלתין יומין. נזיפת נשיא שאני. ונזיפה דידן כמה הוי? חד יומא.
גמ׳ ומי איכא מידי דהוי מליח עיקר ופת טפלה?

כרוב ותרדין ומי סיסין דבש וקיבה והרת ויותרת הכבד. אלא אימא כרוב אף למזון. אוי לו לבית שהלפת עוברת בתוכו, איני?. והא אמר ליה רבא לשמעיה. כי חזית ליפתא בשוקא לא תימא לי במאי כרכת ריפתא. אמר אביי. מבלי בשר. ורבא אמר. מבלי יין. איתמר רב אמר. מבלי בשר.
שגזרה מלכות הרשעה גזרה שלא יעסקו בתורה, ושלא ימולו את בניהם, ושיחללו שבתות. מה עשה יהודה בן שמוע וחביריו? הלכו ונטלו עצה ממטרוניתא אחת שכל גדולי רומי מצויין אצלה. אמרה להם. בואו והפגינו בלילה. הלכו והפגינו בלילה, אמרו. אי שמים. לא אחיכם אנחנו, ולא בני אב אחד אנחנו, ולא בני אם אחת אנחנו?
אף על פי כן אינו יושב עליה עד שתחשך. ולמוצאי שבת, אף על פי שאין לו לישב אלא יום אחד חוזר וכופה. תנו רבנן. הכופה מטתו, לא מטתו בלבד הוא כופה, אלא כל מטות שיש לו בתוך ביתו הוא כופה. ואפילו יש לו עשר מטות בעשרה מקומות כופה את כולן. ואפילו חמשה אחין ומת אחד כולן כופין.
אמר ליה. הדרי בי. אמר ליה רב רחומי לאביי. ממאי דהאי מרור מין ירק הוא? אימא מרירתא דכופיא? דומיא דמצה. מה מצה גידולי קרקע אף מרור גידולי קרקע. ואימא הירדוף? דומיא דמצה. מה מצה מין זרעים אף מרור מין זרעים. ואימא הרזיפו. דומיא דמצה. מה מצה שניקחת בכסף מעשר אף מרור שניקח בכסף מעשר.
בין מלמעלה, בין מלמטה. וכן שתי גזוזטראות זו למעלה מזו, עשו לעליונה ולא עשו לתחתונה שתיהן אסורות עד שיערבו. גמ׳ מתניתין דלא כחנניא בן עקביא. דתניא, חנניא בן עקביא אומר. גזוזטרא שיש בה ארבע על ארבע אמות חוקק בה ארבעה על ארבעה, וממלא. אמר רבי יוחנן משום רבי יוסי בן זימרא.
אמר ליה. פלוגתא נינהו, דאיתמר, רב חסדא אמר. הלכה, וכן אמר רבי יוחנן. הלכה. רב נחמן אמר. אין הלכה. ואין הלכה כרבן שמעון בן גמליאל בטריפות, והלכה כרבי שמעון באבל. דאמר שמואל. הלכה כדברי המיקל באבל. על כל המתים כולן מדחה מטתו הרי זה משובח. על אביו ועל אמו הרי זה מגונה,
כתבוני לדורות. שלחו לה. הלא כתבתי לך שלישים, שלישים ולא רבעים, עד שמצאו לו מקרא כתוב בתורה. כתב זאת זכרון בספר. כתב זאת מה שכתוב כאן ובמשנה תורה. זכרון מה שכתוב בנביאים, בספר מה שכתוב במגלה. כתנאי. כתב זאת מה שכתוב כאן, זכרון מה שכתוב במשנה תורה,
מי שיש לו חולה בתוך ביתו צריך שיערבנו בתוך חולי ישראל? כמאן כרבי יוסי. ואמר רבי חנינא. בקושי התירו לנחם אבלים ולבקר חולים בשבת. אמר רבה בר בר חנה. כי הוה אזלינן בתריה דרבי אלעזר לשיולי בתפיחה, זימנין אמר. המקום יפקדך לשלום. וזימנין אמר ליה. רחמנא ידכרינך לשלם. היכי עביד הכי?

והאמר רב יהודה. לעולם אל ישאל אדם צרכיו בלשון ארמי. ואמר רבי יוחנן. כל השואל צרכיו בלשון ארמי אין מלאכי השרת נזקקין לו, שאין מלאכי השרת מכירין בלשון ארמי. שאני חולה דשכינה עמו. דאמר רב ענן אמר רב. מנין שהקדוש ברוך הוא סועד את החולה? שנאמר. ה׳ יסעדנו על ערש דוי. תניא נמי הכי.

לא, לסדר ראשי פרשיותיו. וכן אמר רבה בר שמואל. אבל מסדר הוא ראשי פרשיותיו, וכולה פרשה לא. מיתיבי. רבן שמעון בן גמליאל אומר, התינוקות של בית רבן היו מסדרין פרשיות וקורין לאור הנר. אי בעית אימא ראשי פרשיותיו, ואי בעית אימא שאני תינוקות, הואיל ואימת רבן עליהן לא אתי לאצלויי.
נראה מבחוץ ושוה מבפנים נידון משום לחי. תיובתא והלכתא? אין, משום דתני רבי חייא כוותיה. והרחב מעשר ימעט. אמר אביי, תנא. והרחב מעשר ימעט, רבי יהודה אומר. אינו צריך למעט. ועד כמה? סבר רב אחי קמיה דרב יוסף למימר. עד שלש עשרה אמה ושליש. וקל וחומר מפסי ביראות.

אמר ליה אביי לרב דימי. מי פליגיתו? אמר ליה. לא, הא ברברבתא, הא בזוטרתא, ולא פליגין. אמר ליה. לאיי, פליגיתו, ובעומד מרובה על הפרוץ משתי רוחות פליגיתו. לדידך הוי עומד משתי רוחות, לרבין מרוח אחת הוי עומד, משתי רוחות לא הוי עומד. דאי סלקא דעתך לא פליגיתו,
יקח שני כבשים, מיעוט כבשים שנים, מה תלמוד לומר שני? שיהיו שניהן שוין. ומנין שאף על פי שאין שניהן שוין כשירין תלמוד לומר. כבש כבש ריבה. טעמא דרבי רחמנא, הא לא רבי רחמנא הוה אמינא פסולין, עיכובא מנא לן? סלקא דעתך אמינא, תהיה כתיב. והשתא דרבי רחמנא כבש כבש תהיה למה לי? לשאר הויתו של מצורע.

כשהוא אומר את הכבש אחד תעשה בבקר ואת הכבש השני תעשה בין הערבים, הרי חובת היום אמור, ומה אני מקיים שנים ליום כנגד היום. כיצד? תמיד של שחר היה נשחט על קרן צפונית מערבית, על טבעת שניה. ושל בין הערבים היה נשחט על קרן מזרחית צפונית, על טבעת שניה. מוספין של שבת, ודאי צריכין שיהיו שניהן שוין.

ושחטו פתח אהל מועד, בזמן שהוא פתוח, ולא בזמן שהוא נעול.
שפטורים מן המזוזה בסתם. ויש שמחייבים בסתם. באמת אמרו. בית הכסא ובית הבורסקי ובית המרחץ ובית הטבילה ושהנשים נאותות בהן, ומאי נאותות רוחצות, פטורין מן המזוזה. אי הכי, היינו מרחץ. אשמעינן מרחץ דרבים ואשמעינן מרחץ דיחיד. דסלקא דעתך אמינא. מרחץ דרבים דנפיש זוהמיה,

אי נמי, יש ברגלה שלשה ואינה גבוהה עשרה ולאו כלום היא. לא נחלקו אלא בגבוהה עשרה ויש ברגלה שלשה ואין ברחבה ארבעה, ויש בה לחוק להשלימה לארבעה. רבי מאיר סבר. חוקקין להשלים. ורבנן סברי. אין חוקקין להשלים. תנו רבנן. בית הכנסת ובית האשה ובית השותפין חייבת במזוזה. פשיטא?
תניא נמי הכי. זרק חוץ לארבע אמות ודחפתו הרוח והכניסתו, ואף על פי שחזרה והוציאתו פטור. אחזתו הרוח משהו, אף על פי שחזרה והכניסתו חייב. אמר רבא. תוך שלשה לרבנן צריך הנחה על גבי משהו. יתיב מרימר וקאמר לה להא שמעתא. אמר ליה רבינא למרימר. לאו היינו מתניתין,

ומן הספינה לים, ומן הספינה לחבירתה פטור. ספינות קשורות זו בזו מטלטלין מזו לזו. אם אינן קשורות, אף על פי שמוקפות אין מטלטלין מזו לזו. גמ׳ איתמר. ספינה, רב הונא אמר. מוציאין הימנה זיז כל שהוא וממלא. רב חסדא ורבה בר רב הונא אמרי. עושה מקום ארבעה וממלא. רב הונא אמר מוציא הימנה זיז כל שהוא וממלא,
אביי אמר. אפילו כרמלית. אבל פיסלא לא. ורבא אמר. אפילו פיסלא. ואזדא רבא לטעמיה, דאמר רבא. רשות שבת כרשות גיטין דמיא. כחול כדי לכחול עין אחת. עין אחת הא לא כחלי. אמר רב הונא. שכן צנועות כוחלות עין אחת. מיתיבי, רבי שמעון בן אלעזר אומר. כחול, אם לרפואה כדי לכחול עין אחת,

אמר רב נחמן. רב ביבי דשתי שיכרא בעיין בנתיה טפלא, אנן דלא שתינן שיכרא לא בעיין בנתן טפלא. רבי יהודה אומר כדי לסוד כלכול. מאי כלכול ומאי אנדיפי? אמר רב. צידעא ובת צידעא. למימרא דשיעורא דרבי יהודה נפיש? הא קיימא לן דשיעורא דרבנן נפיש. זוטא מדרבנן, ונפיש מדרבי נחמיה. מיתיבי, אמר רבי.
מבוי דלרבים היא סמכי אהדדי ולא מדכרי, דאמרי אינשי. קדרא דבי שותפי, לא חמימא ולא קרירא. רבינא אמר. סוכה דאורייתא לא בעי חיזוק. מבוי דרבנן בעי חיזוק. מאי הוי עלה? רבה בר רב עולא אמר. זה וזה פסול. רבא אמר. זה וזה כשר. חלל סוכה תנן, חלל מבוי תנן.
והא ההוא גברא דהוה קא אזיל בעבר ימינא. נפל עליה אריא, אתעביד ליה ניסא ואיתצל מיניה. אתא לקמיה דרבא, ואמר ליה. כל אימת דמטית להתם בריך ברוך שעשה לי נס במקום הזה. ומר בריה דרבינא הוה קאזיל בפקתא דערבות וצחא למיא. אתעביד ליה ניסא, איברי ליה עינא דמיא, ואישתי.

ואשתו של לוט שנאמר. ותבט אשתו מאחריו ותהי נציב מלח. וחומת יריחו שנבלעה דכתיב. ותפל החומה תחתיה. בשלמא כולהו ניסא, אלא אשתו של לוט פורענותא הוא. דאמר ברוך … דיין האמת. והא הודאה ושבח קתני. תני. על לוט ועל אשתו מברכים שתים. על אשתו אומר ברוך … דיין האמת,
כיון דמעיקרא לאו אדעתיה דהכי עבידי, לא הוי לחי. קא סלקא דעתך כי היכי דפליגי בלחי פליגי נמי במחיצה. תא שמע. העושה סוכתו בין האילנות ואילנות דפנות לה כשירה. הכא במאי עסקינן, שנטען מתחילה לכך. אי הכי פשיטא. מהו דתימא. ליגזור דילמא אתי לאישתמושי באילן, קא משמע לן. תא שמע.

וכי תימא הכא נמי שעשה מתחילה לכך, בשלמא קמה לחיי, אלא תל ונקע מאי איכא למימר? אלא. במחיצות כולי עלמא לא פליגי דהויא מחיצה, כי פליגי בלחי. אביי לטעמיה דאמר. לחי משום מחיצה, ומחיצה העשויה מאליה הויא מחיצה. ורבא לטעמיה דאמר. לחי משום היכר, אי עבידא בידים הויא היכר,
וכורך מלמטה. ואיבעית אימא. הא והא רבנן, ולא קשיא. כאן באמצע, כאן מן הצד. ואיבעית אימא. הא והא באמצע, מר סבר. גזרינן, ומר סבר. לא גזרינן. מתני׳ חותכין יבלת במקדש, אבל לא במדינה. ואם בכלי כאן וכאן אסור. גמ׳ ורמינהו. הרכיבו,

ופליגא דרבא, דאמר רבא אמר רב חסדא. במקום בגדים אפילו נימא אחת חוצצת. שלא במקום בגדים, שלש על שלש חוצצות, פחות משלש על שלש אינן חוצצות. אדרבי יוחנן ודאי פליגא. אדרב יהודה בריה דרבי חייא מי נימא פליגא? שאני צלצול קטן דחשיב. לישנא אחרינא, אמרי לה.
וכן בגת. מאי גת? אי רשות היחיד תנינא. אי רשות הרבים תנינא. אלא לאו כרמלית. רבא אמר. וכן בגת, לענין מעשר. וכן אמר רב ששת. וכן בגת לענין מעשר. דתנן. שותין על הגת, בין על החמין, בין על הצונן, ופטור. דברי רבי מאיר. רבי אלעזר ברבי צדוק מחייב.
אמר רבה בר רב הונא אמר שמואל. הללו באין לכלובן לערב, והללו אין באין לכלובן לערב. והרי יוני שובך ויוני עלייה, דבאין לכלובן לערב, ותניא. הצד יוני שובך ויוני עלייה וצפרים שקננו בטפיחין בבירות חייב. אלא, אמר רבה בר רב הונא אמר שמואל. הללו באין לכלובן לערב ומזונותן עליך,

הלכה כרבי שמעון בן אלעזר. ואמר מותרין הם. מותרין למאי? רב אמר. מותרין לקבל. ולוי אמר. מותרין באכילה. אמר רב. לעולם אל ימנע אדם עצמו מבית המדרש אפילו שעה אחת. דאנא ולוי הוינן קמיה דרבי כי אמרה להא שמעתא, באורתא אמר. מותרין באכילה,
אבל עקרב פוסק. מיתיבי. נפל לגוב אריות אין מעידין עליו שמת. נפל לחפירה מלאה נחשים ועקרבים מעידין עליו שמת.

אמר להם. הראו לי את חורו. הראוהו את חורו. נתן עקבו על פי החור, יצא ונשכו ומת אותו ערוד. נטלו על כתפו והביאו לבית המדרש. אמר להם. ראו בני, אין ערוד ממית, אלא החטא ממית. באותה שעה אמרו. אוי לו לאדם שפגע בו ערוד, ואוי לו לערוד שפגע בו רבי חנינא בן דוסא.

מכדי אנשי כנסת הגדולה תקנו להם לישראל ברכות ותפלות, קדושות והבדלות. נחזי היכן תקון. אמר ליה. בתחילה קבעוה בתפלה. העשירו קבעוה על הכוס. הענו חזרו וקבעוה בתפלה. והם אמרו. המבדיל בתפלה צריך שיבדיל על הכוס. איתמר נמי. אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן.
דעיקר קראי כי כתיבי בזבחים כתיבי. אלא, כי קאי במנחות ואמר, מסתברא כי היכי דפליגי במנחות פליגי נמי בזבחים והא עיקר קראי בזבחים הוא דכתיבי. אלא, לא קשיא. רואה אני את דברי רבי אליעזר בנטמא, ודברי רבי יהושע באבוד ושרוף. בנטמא מאי טעמא משום דמרצי ציץ. הא שמעת ליה לרבי יוסי דאמר. אין הציץ מרצה על אכילות.

כמאן? נימא רבנן היא, ולא רבי נתן? אפילו תימא רבי נתן, גברא דחזי לאכילה בעינן. מאן תנא להא דתנו רבנן. שחטו בטהרה, ואחר כך נטמאו הבעלים יזרק הדם בטהרה, ואל יאכל בשר בטומאה. כמאן? אמר רבי (אליעזר). במחלוקת שנויה, ורבי נתן היא. ורבי יוחנן אמר. אפילו תימא רבנן היא.
אבל בענוים כתיב. וענוים יירשו ארץ והתענגו על רב שלום. הדרן עלך הישןלולב הגזול והיבש פסול. של אשירה ושל עיר הנדחת פסול. נקטם ראשו, נפרצו עליו פסול. נפרדו עליו כשר. רבי יהודה אומר. יאגדנו מלמעלה.
חוץ מברכת מצות וברכת הפירות וברכה הסמוכה לחבירתה וברכה אחרונה שבקרית שמע, שיש מהן פותח (בהן) בברוך ואין חותם בברוך, ויש מהן שחותם בברוך ואין פותח בברוך. והטוב והמטיב פותח בברוך ואינו חותם בברוך. קשיא לעולא. אמר לך עולא.
הכי קאמר ליה. לדידי לא דמי, רישא בעוקר וסיפא בטועה. לדידך. לא אם אמרת בפסח ששינה את שמו לדבר האסור, תאמר בזבחים ששינה את שמן לדבר המותר. אמר ליה רבי אליעזר. אימורי ציבור יוכיחו שהן מותרין לשמן, והשוחט לשמן חייב, אמר לו רבי יהושע. לא אם אמרת באימורי ציבור שכן יש להן קצבה,
ומתני לן פרקין, ומנח תפילין, והדר קרי קריאת שמע. וכי תימא. בדלא מטא זמן קריאת שמע, אם כן מאי אסהדתיה דרב חייא בר אשי? לאפוקי ממאן דאמר למשנה אין צריך לברך, קמשמע לן דאף למשנה נמי צריך לברך. מכל מקום קשיא לרב.
תן לי כרים וכסתות אין לי. הפשיל כליו לאחוריו, והלך לביתו בפחי נפש. לאחר הרגל נטל בעל הבית שכרו בידו, ועמו משוי שלשה חמורים, אחד של מאכל, ואחד של משתה, ואחד של מיני מגדים, והלך לו לביתו. אחר שאכלו ושתו נתן לו שכרו. אמר לו. בשעה שאמרת לי תן לי שכרי ואמרתי אין לי מעות, במה חשדתני?
אחרונות דומה לעבד שקבל פרס מרבו, ונפטר והולך לו. תנו רבנן. מעשה בתלמיד אחד שירד לפני התיבה בפני רבי אליעזר, והיה מאריך יותר מדאי. אמרו לו תלמידיו. כמה ארכן הוא זה. אמר להם. כלום מאריך יותר ממשה רבינו, דכתיב ביה. את ארבעים היום ואת ארבעים הלילה וגו׳?.

מתני׳
אמר ליה, תניתוה. שלש גממיות בנחל, העליונה, התחתונה והאמצעית. העליונה והתחתונה של עשרים עשרים סאה, והאמצעית של ארבעים סאה, וחרדלית של גשמים עוברת ביניהן, רבי יהודה אומר. מאיר היה אומר. מטביל בעליונה. והתניא, רבי יהודה אומר. מאיר היה אומר. מטביל בעליונה, ואני אומר. בתחתונה ולא בעליונה.
דרך הלוכו היה קרב. גמ׳ איבעיא להו. כשהן מפייסין לעבודה אחת מפייסין, או דילמא לכל עבודה ועבודה הן מפייסין? תא שמע. ארבע פייסות היו שם. ואי סלקא דעתך לכל עבודה הן מפייסין טובא הוו. אמר רב נחמן בר יצחק, הכי קאמר. ארבע פעמים נכנסין להפיס, ולכל חדא וחדא היו בה טובא פייסות.

דכולי עלמא מיהת ראש קרב ברישא, מנא לן? דתניא. מניין לראש ופדר שקודמין לכל האברים תלמוד לומר. את ראשו ואת פדרו וערך. ואידך. פדר אחרינא. למאי אתא? לכדתניא. כיצד היה עושה? נותן את הפדר אבית השחיטה ומעלהו, וזה הוא דרך כבוד של מעלה.
פתיא אוכמא, בהדי פלוגתא למה לך? ועוד, הא נהוג עלמא כרבי ישמעאל. מתני׳ שלשה שאכלו כאחת אינן רשאין ליחלק. וכן ארבעה, וכן חמשה. ששה נחלקין, עד עשרה. ועשרה אין נחלקין, עד עשרים. שתי חבורות שהיו אוכלות בבית אחד, בזמן שמקצתן רואין אלו את אלו הרי אלו מצטרפין לזמון,
בזמן שאדם מצטער, שכינה מה לשון אומרת. קלני מראשי, קלני
דאמר קרא. ונקדשתי בתוך בני ישראל, כל דבר שבקדושה לא יהא פחות מעשרה. מאי משמע? דתני רבי חייא. אתיא תוך תוך, כתיב הכא. ונקדשתי בתוך בני ישראל, וכתיב התם. הבדלו מתוך העדה, ואתיא עדה עדה, דכתיב התם. עד מתי לעדה הרעה הזאת מה להלן עשרה, אף כאן עשרה.
הלכה כרב הונא בריה דרב יהושע. איכא דאמרי, אמר רב נחמיה בריה דרב יוסף. אשכחתינהו לרב פפי ולרב פפא ולרב הונא בריה דרב יהושע דיתבי וקאמרי. הכל מודים שאם חל שלישי שלו להיות ערב הרגל שאסור ברחיצה עד הערב.
אפילו שבט אחד טמא ושאר כל השבטים טהורין יעשו בטומאה, שאין קרבן ציבור חלוק. רבי יהודה סבר. שבט אחד איקרי קהל. והוו להו פלגא ופלגא, ואין קרבן ציבור חלוק ועבדי כולהו בטומאה. איתמר. היו ישראל מחצה טהורין ומחצה טמאין, אמר רב. מטמאין אחד מהן בשרץ. ואמאי?
ועדיין לא נשחט הפר. מאי ואם נפשך לומר? וכי תימא נילף משעיר הנעשה בפנים, שכפרתו בדמים, הרי הוא אומר וכפר, ועדיין לא נשחט הפר.
הכי קאמר. במה דברים אמורים דאמר לא צריך אני, אבל אמר צריך אני, אין שם בקיאין כלל מאכילין אותו על פי עצמו, שנאמר. לב יודע מרת נפשו. מתני׳ מי שאחזו בולמוס מאכילין אותו אפילו דברים טמאים, עד שיאורו עיניו. מי שנשכו כלב שוטה אין מאכילין אותו מחצר כבד שלו. ורבי מתיא בן חרש מתיר. ועוד אמר רבי מתיא בן חרש.

החושש בגרונו מטילין לו סם בתוך פיו בשבת, מפני שהוא ספק נפשות, וכל ספק נפשות דוחה את השבת. מי שנפלה עליו מפולת, ספק הוא שם ספק אינו שם, ספק חי ספק מת, ספק גוי ספק ישראל, מפקחין עליו את הגל. מצאוהו חי מפקחין, ואם מת יניחוהו. גמ׳ תנו רבנן.

דכולי עלמא לא פליגי דמתקנינן ליה ומספינן ליה. כי פליגי בדלא אפשר בחולין. מר סבר טבל חמור, ומר סבר תרומה חמורה. מר סבר טבל חמור אבל תרומה חזיא לכהן. ומר סבר תרומה חמורה, אבל טבל אפשר לתקוניה. אפשר בחולין פשיטא? לא צריכא, בשבת.
צדיקים אוכלין אותו בשלוה, רשעים אוכלין אותו ודומה להן כסילוין. אמר רב חנן בר רבא. ארבעה מיני סליו הן, ואלו הן. שיכלי, וקיבלי, ופסיוני, ושליו. מעליא דכולהו. שיכלי, גריעא דכולהו. שליו. והוי כציפורתא, ומותבינן לה בתנורא ותפח והוה מלי תנורא, ומסקינן ליה אתליסר ריפי,
תינוקת בת אחת עשרה שנה ויום אחד, ותינוק בן שתים עשרה שנה ויום אחד. אידי ואידי עד כדי שדים נכנו ושערך צמח. אמר ליה רב כהנא לרב אשי. התם אמר רבא. אף על גב דתיובתא דשמואל, הלכתא כוותיה דשמואל. הכא מאי? אמר ליה. אטו כולהו בחדא מחתא מחתינהו? אלא היכא דאיתמר איתמר, והיכא דלא איתמר לא איתמר.
שלשה דברים מכריז עליהם הקדוש ברוך הוא בעצמו ואלו הן. רעב, ושובע, ופרנס טוב. רעב דכתיב. כי קרא ה׳ לרעב וגו׳. שובע דכתיב. וקראתי אל הדגן והרביתי אתו. פרנס טוב דכתיב. ויאמר ה׳ אל משה לאמר. ראה קראתי בשם בצלאל וגו׳.
כיון דכתיב. ואת המנורה נכח השלחן, בעינן דחזו אהדדי. אמר רבא. שמע מינה מדריש לקיש, עבורי דרעא אטוטפתא אסור. היכי עביד? מדרעא לטוטפתא. והטבת חמש נרות קודם לדם התמיד, ודם התמיד קודם להטבת שתי נרות. מאי טעמא? אמר אביי. ההוא בבקר בבקר דשני גזירי עצים דלא צריכי,
בין לרבי יוסי בין לרבי מאיר בעינן סעודה הראויה מבעוד יום וליכא. בעא מיניה רבא מרב נחמן. ככר זו היום חול ולמחר קדש, ואמר. עירבו לי בזה, מהו? אמר ליה. עירובו עירוב. היום קדש ולמחר חול, ואמר. עירבו לי בזה, מהו? אמר ליה. אין עירובו עירוב. מאי שנא? אמר ליה. לכי תיכול עליה כורא דמלחא.
תאכל אגב אמה. היכי דמי? אמר אביי. כגון שלקחה סתם, נשחטה הובררה דלאכילה עומדת. לא נשחטה הובררה דלגדל ביצים עומדת. רב מרי אמר. גוזמא קתני. דתניא, אחרים אומרים משום רבי אליעזר. ביצה תאכל היא ואמה, ואפרוח וקליפתו. מאי קליפתו? אילימא קליפה ממש, קליפה בת אכילה היא?

דהאידנא ידעינן בקביעא דירחא, וקא עבדינן תרי יומי. אמר אביי. כותיה דרב מסתברא, דתנן. בראשונה, היו משיאין משואות. משקלקלו הכותים, התקינו שיהו שלוחין יוצאין. ואילו בטלו כותים עבדינן חד יומא, והיכא דמטו שלוחין עבדינן חד יומא. והשתא דידעינן בקביעא דירחא, מאי טעמא עבדינן תרי יומי? משום דשלחו מתם.
רבה אמר. מרחביה בלבד.

למען תזכור את יום. וכתיב התם. זכור את יום השבת לקדשו. אמר רבה בר שילא. דצלותא מצמיח קרן ישועה, דאפטרתא מגן דוד. ועשיתי לך שם גדול כשם הגדולים, תני רב יוסף. זהו שאומרים מגן דוד. אמר רבי שמעון בן לקיש. ואעשך לגוי גדול, זהו שאומרים אלהי אברהם.
ועושין מלאכה בערבי פסחים עד חצות במקום שנהגו. מקום שנהגו אין, לא נהגו לא, ושמע מינה. לצורך המועד אין, שלא לצורך המועד לא. שמע מינה. וחכמים אומרים שלש אומניות. תנא. החייטין, שכן הדיוט תופר כדרכו בחולו של מועד. הספרין והכובסין,

רבא אמר. הא והא בחולו של מועד, והכי קאמר. אם נעשה חצר כרפת מוציאין אותו לאשפה. מוליכין כלים ומביאין מבית האומן. אמר רב פפא. בדיק לן רבא. תנן. מוליכין ומביאין כלים מבית האומן, אף על פי שאינן לצורך המועד. ורמינהו. אין מביאין כלים מבית האומן, ואם חושש להן שמא יגנבו מפנן לחצר אחרת.
אמר רב ששת. עד זמן סעודה. אמר רב חמא. מאי קרא? דכתיב. אי לך ארץ שמלכך נער ושריך בבקר יאכלו. אשריך ארץ שמלכך בן חורים ושריך בעת יאכלו בגבורה ולא בשתי. בגבורה של תורה, ולא בשתייה של יין. תנו רבנן. שעה ראשונה מאכל לודים. שניה מאכל לסטים. שלישית מאכל יורשין.
המרבה במעשרות פירותיו מתוקנין, ומעשרותיו מקולקלין. אמאי? לימא. כל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו. שאני מעשר דאיתיה לחצאין, דאי אמר. תקדוש פלגא פלגא דחיטתא קדשה. מעשר בהמה דליתיה לחצאין. ואמר (רבה). יצאו שנים בעשירי, וקראן עשירי עשירי ואחד עשר מעורבין זה בזה.
מסתברא קאי בצמר ופשתים מרבה צמר ופשתים. קאי בצמר ופשתים מרבה שאר בגדים?. אמר אביי. רבי שמעון בן אלעזר וסומכוס אמרו דבר אחד. רבי שמעון בן אלעזר הא דאמרן. סומכוס דתניא. סומכוס אומר סיככה בטווי פסולה מפני שמטמאה בנגעים.
אמר רבא. לפקידה בעלמא. והיינו דכתיב. כה אמר כורש מלך פרס כל ממלכות הארץ נתן לי ה׳ אלהי השמים והוא פקד עלי לבנות לו בית בירושלם. דרש רב נחמן בר רב חסדא, מאי דכתיב. כה אמר ה׳ למשיחו לכורש אשר החזקתי בימינו, וכי כורש משיח היה? אלא אמר ליה הקדוש ברוך הוא למשיח. קובל אני לך על כורש.

על גלילי כסף ועמודי שש מטות זהב וכסף, תניא, רבי יהודה אומר. הראוי לכסף לכסף, הראוי לזהב לזהב. אמר לו רבי נחמיה. אם כן, אתה מטיל קנאה בסעודה. אלא. הם של כסף, ורגליהן של זהב. בהט ושש. אמר רבי אסי. אבנים שמתחוטטות על בעליהן.

במתניתא תנא. בא גבריאל ועשה לה זנב. ויקצף המלך מאד. אמאי דלקה ביה כולי האי? אמר רבא, שלחה ליה. בר אהורייריה דאבא, אבא לקבל אלפא חמרא שתי ולא רוי, וההוא גברא אשתטי בחמריה, מיד. וחמתו בערה בו. ויאמר המלך לחכמים, מאן חכמים

מרסנא כלום מירסו במנחות לפניך? ממוכן כלום הכינו שלחן לפניך? ויאמר ממוכן. תנא. ממוכן זה המן, ולמה נקרא שמו ממוכן? שמוכן לפורענות. אמר רב כהנא. מכאן שההדיוט קופץ בראש. להיות כל איש שורר בביתו. אמר רבא. אלמלא אגרות הראשונות לא נשתייר משונאיהן של ישראל שריד ופליט.