portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
איתמר, אמר רב נחמן אמר שמואל. מודים חכמים לרבי יהודה בחוטי שער. תניא נמי הכי. חוטי צמר חוצצין, חוטי שער אין חוצצין. רבי יהודה אומר. של צמר ושל שער אין חוצצין. אמר רב נחמן בר יצחק.
מהו דתימא. כי פליגי רבנן עליה דרבי יהודה דלא הוי רשות היחיד, הני מילי לטלטל, אבל לזרוק מודו ליה קא משמע לן. אמר מר. זו היא רשות הרבים. למעוטי מאי? למעוטי אידך דרבי יהודה. דתנן, רבי יהודה אומר. אם היתה דרך רשות הרבים מפסקתן יסלקנה לצדדין. וחכמים אומרים. אינו צריך. ואמאי קרו ליה גמורה?

שאם עשאן כולן בהעלם אחת חייב על כל אחת ואחת. אלא אימא. אינו חייב על אחת מהן. והא קא משמע לן. הא מהנך דלא מספקן. אמר מר. אבל ים ובקעה והאיסטוונית והכרמלית אינן לא כרשות היחיד ולא כרשות הרבים.
ולייתי ארבעה שונרי וליסרינהו בארבעה כרעי דפורייה, וליתי שחפי ולישדי התם, דכי שמעי קליה אכלי ליה. האי מאן דרהיט אבתריה לירהוט בי חלתא. האי איתתא דחזיא חיויא, ולא ידעה אי יהיב דעתיה עילוה אי לא יהיב דעתיה עילוה תשלח מאנה ותשדי קמיה, אי מכרך בהו דעתיה עילוה, ואי לא לא יהיב דעתיה עילוה.

ולוקמה מהא ולותבה אהא, ולוקמה מהא ולותבה אהא, ואכל חדא וחדא לימא לה. קום מזוביך. ואי לא לייתי סמידא, וליסכה מפלגא לתתאי, ולימא לה. קום מזוביך. ואי לא ליתי ביעתא דנעמיתא, וליקלי, וליסבה בשחקי דכיתנא בקייטא ובשחקי דעמר גופנא בסיתוא. ואי לא ליפתח לה חביתא דחמרא לשמה.

ההוא טייעא דחש ביה, אמר ליה לגינאי. שקול גלימאי והב לי מישרא דכרתי. יהב ליה ואכלה. אמר ליה. אושלן גלימיך ואיגני ביה קלי. איכרך גנא ביה. כד איחמם וקם, נפל פורתא פורתא מיניה. לירקונא תרין בשיכרא, ומיעקר. ומי שרי?
אבל אין משקין לא ממי הגשמים, ולא ממי הקילון. ואין עושין עוגיות לגפנים. רבי אלעזר בן עזריה אומר. אין עושין את האמה בתחילה במועד ובשביעית,

גמ׳ השתא יש לומר ממעיין שיצא בתחילה, דאתי לאינפולי משקין, ממעיין שלא יצא בתחילה, דלא אתי לאינפולי מיבעיא? אמרי, אצטריך. אי תנא מעיין שיצא בתחילה, הוה אמינא. הכא הוא דבית השלחין אין, בית הבעל לא, משום דאתי לאינפולי. אבל מעיין שלא יצא בתחילה, דלא אתי לאינפולי אימא אפילו בית הבעל נמי,
שמע מינה. מצורע מהו בדברי תורה? תא שמע. והודעתם לבניך ולבני בניך. יום אשר עמדת לפני ה׳ אלהיך בחורב מה להלן באימה וביראה וברתת ובזיע, מכאן אמרו. הזבין והמצורעין ובועלי נדות מותרין לקרות בתורה ובנביאים ובכתובים, ולשנות במדרש ובתלמוד, בהלכות ובאגדות.
ליסר להו מר מפני שאינן בני תורה. מתקיף לה רב שמעיה. טעמא דאינן בני תורה, הא בני תורה שרי?. והא בעינן בכדי שיעשו. אזלו שיילוה לרבא, אמר להו. בעינן בכדי שיעשו. רבי דוסא אומר העובר לפני התיבה כו׳. אמר רבה. כי הוינן בי רב הונא, איבעיא לן. מהו להזכיר של ראש חדש בראש השנה?
מצה כמשמעו, דלא מליח ודלא קמיח ודלא עפיץ. וכמה שיעורו? תני רב שמואל בר רב יהודה. כדי לצור בו משקולת קטנה. וכמה? אמר אביי. ריבעא דריבעא דפומבדיתא. חיפה דמליח ולא קמיח ולא עפיץ. וכמה שיעורו? כדתנן. עור כדי לעשות קמיע. דיפתרא דמליח וקמיח ולא עפיץ וכמה שיעורו? כדי לכתוב עליו את הגט.

רבי זכאי משמו אומר. טהור עד שיגע במזוזה עצמה. והא מדקתני סיפא קלף כדי לכתוב עליו פרשה קטנה שבתפילין, שהיא שמע ישראל, מכלל דרישא במזוזה עצמה עסקינן. הכי קתני. קלף ודוכסוסטוס שיעורן בכמה? דוכסוסטוס כדי לכתוב עליו מזוזה. קלף כדי לכתוב עליו פרשה קטנה שבתפילין שהיא שמע ישראל.

תפילין שבלו וספר תורה שבלה אין עושין מהן מזוזה, לפי שאין מורידין מקדושה חמורה לקדושה קלה. טעמא דאין מורידין, הא מורידין עושין. דכתיבא אמאי? לאו דכתיבא אדוכסוסטוס. לא, דכתיבא על הקלף. ומזוזה אקלף מי כתבינן? אין, והתניא. כתבה על הקלף על הנייר ועל המטלית פסולה. אמר רבי שמעון בן אלעזר.
לא שתי רשויות הן. אמר מר. ובמבוי אסור. לימא מסייע ליה לרבי זירא אמר רב, דאמר רבי זירא אמר רב. מבוי שלא נשתתפו בו אין מטלטלין אלא בארבע אמות. אימא. ולמבוי אסור. היינו רישא. משנה יתירא איצטריכא ליה, מהו דתימא. כי פליגי רבנן עליה דרבי שמעון הני מילי היכא דעירבו,
כל שהוא פחות משלשה, ושלשה צריך שלא יהא בין זה לזה שלשה. משום דלא דמי פסולא דרישא לפסולא דסיפא. פסולא דרישא כדי שלא יזדקר הגדי בבת אחת, פסולא דסיפא שלא יהא פרוץ כעומד. פחות משלשה מני רבנן היא, דאמרי. פחות משלשה אמרינן לבוד, שלשה לא אמרינן לבוד.

כדבעא מיניה רבי טבלא מרב. מחיצה תלויה מהו שתתיר בחורבה? אמר ליה. אין מחיצה תלויה מתרת אלא במים, קל הוא שהקלו חכמים במים. מקיפין בקנים וכו׳. בשירא אין, ביחיד לא? והתניא, רבי יהודה אומר.
ככתוב בתורת משה עבדך לאמר. כי ביום הזה יכפר עליכם לטהר אתכם מכל חטאתיכם לפני ה׳ תטהרו. והכהנים והעם העומדים בעזרה כשהיו שומעים שם המפורש שהוא יוצא מפי כהן גדול, היו כורעים ומשתחוים ונופלים על פניהם, ואומרים. ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד. מסרו למי שהיה מוליכו. הכל כשרין להוליכו,
ורבי יהושע אומר. ינתנו במתנה אחת. אמר לו רבי אליעזר. הרי הוא עובר על בל תגרע. אמר לו רבי יהושע. הרי הוא עובר בבל תוסיף. אמר רבי אליעזר. לא אמרו אלא כשהוא בעצמו. אמר לו רבי יהושע. לא נאמר בל תגרע אלא כשהוא בעצמו.
ואלא למעוטי סוכה והתניא. סוכה וכל מכשיריה דוחין את השבת, דברי רבי אליעזר. ואלא למעוטי מצה והתניא. מצה וכל מכשיריה דוחין את השבת, דברי רבי אליעזר. ואלא למעוטי שופר והתניא. שופר וכל מכשיריו דוחין את השבת, דברי רבי אליעזר. אמר רב אדא בר אהבה. למעוטי ציצית לטליתו ומזוזה לפתחו.

מה להלן ימים ואפילו לילות, אף כאן ימים ואפילו לילות קא משמע לן. וליכתוב רחמנא בלולב, וניתו הנך ונילפו מיניה. משום דאיכא למיפרך. מה ללולב, שכן טעון ארבעה מינים. סוכה וכל מכשיריה דוחין את השבת, דברי רבי אליעזר. מנא ליה לרבי אליעזר הא? אי מעומר ושתי הלחם שכן צורך גבוה הוא. אי מלולב שכן טעון ארבעה מינים.
נכנס לפנים מן המודיעים, הוא הקדר והן הקדרות והן הלוקחין נאמן,

וכן הגנבים שהחזירו את הכלים נאמנין לומר. לא נגענו. ובירושלים נאמנין על הקודש, ובשעת הרגל אף על התרומה. גמ׳ ורמינהי. הגבאין שנכנסו לתוך הבית הבית כולו טמא. לא קשיא. הא דאיכא גוי בהדייהו, הא דליכא גוי בהדייהו. דתנן. אם יש גוי עמהן נאמנין לומר לא נכנסנו,

ויאסף כל איש ישראל אל העיר כאיש אחד חברים, הכתוב עשאן כולן חברים. מתני׳ הפותח את חביתו, והמתחיל בעיסתו על גב הרגל, רבי יהודה אומר. יגמור, וחכמים אומרים. לא יגמור. גמ׳ יתיב רבי אמי ורבי יצחק נפחא אקילעא דרבי יצחק נפחא, פתח חד ואמר. מהו שיניחנה לרגל אחר? אמר ליה אידך.
הוקשו כולם לעבודה זרה. מה להלן דבר שחייבים על זדונו כרת ושגגתו חטאת, אף כל דבר שחייבין על זדונו כרת ועל שגגתו חטאת. ואלא מונבז, שגגה במאי? כגון ששגג בקרבן. ורבנן. שגגת קרבן לא שמה שגגה. ורבנן, שגגה במאי?
במה דברים אמורים, במודד. אבל מי שהיה בעיר גדולה והניח את עירובו בעיר קטנה, היה בעיר קטנה והניח את עירובו בעיר גדולה מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה. אמר רב יוסף אמר רמי בר אבא אמר רב הונא. עיר שיושבת על שפת הנחל, אם יש לפניה דקה ארבעה
רב אמר. מזכיר, רבי חנינא אמר. אינו מזכיר. אמר רב זריקא. נקוט דרב בידך, דקאי רבי אושעיא כוותיה. דתני רבי אושעיא. ימים שיש בהן קרבן מוסף, כגון ראש חודש וחולו של מועד ערבית ושחרית ומנחה מתפלל שמונה עשרה ואומר מעין המאורע בעבודה. ואם לא אמר מחזירין אותו. ואין בהן קדושה על הכוס,
אבל הכא דניתנה שבת לידחות הכי נמי. אלא אמרי נהרדעי. רבנן דפליגי עליה דרבי יוסי היא. דתנן. ארבעה כהנים נכנסין. שנים בידם שני סדרים, ושנים בידם שני בזיכין. וארבעה מקדימין לפניהם. שנים ליטול שני סדרים, ושנים ליטול שני בזיכין. המכניסין עומדים בצפון ופניהם לדרום,
אנכי ה׳ אלהיך אשר הוצאתיך מארץ מצרים. אמר להן. למצרים ירדתם? לפרעה השתעבדתם? תורה למה תהא לכם. שוב. מה כתיב בה? לא יהיה לך אלהים אחרים. בין הגוים אתם שרויין, שעובדין עבודה
פעם אחת שבת אבא ביבנה, וחל ארבעה עשר להיות בשבת. ובא זונין ממונה של רבן גמליאל ואמר. הגיע עת לבער את החמץ, והלכתי אחר אבא וביערנו את החמץ. מתני׳ ההולך לשחוט את פסחו, ולמול את בנו, ולאכול סעודת אירוסין בבית חמיו, ונזכר שיש לו חמץ בתוך ביתו.

אמר לו רבי יוסי. אני שמעתי סעודת אירוסין וסבלונות. תניא, רבי שמעון אומר. כל סעודה שאינה של מצוה אין תלמיד חכם רשאי להנות ממנה. כגון מאי? אמר רבי יוחנן. כגון בת כהן לישראל, ובת תלמיד חכם לעם הארץ. דאמר רבי יוחנן. בת כהן לישראל אין זווגן עולה יפה. מאי היא? אמר רב חסדא.

במתניתא תנא. קוברה או קוברתו, או מביאתו לידי עניות. איני?. והא אמר רבי יוחנן. הרוצה שיתעשר ידבק בזרעו של אהרן, כל שכן שתורה וכהונה מעשרתן. לא קשיא. הא בתלמיד חכם, הא בעם הארץ. רבי יהושע נסיב כהנתא, חלש. אמר. לא ניחא ליה לאהרן דאדבק בזרעיה,
קא משמע לן. ותנא קמא מאי שנא שיורי דלא משום יוצאין, אתחולי נמי, גזירה משום הנכנסין? אמרי. מאן דעייל שיולי משייל. שלח ליה רבה בריה דרבא לרב יוסף. הלכתא מאי? שלח ליה, הלכתא. דולג, ואמצעי דולגן. זה הכלל, כל שיש בו מוסף וכו׳. איבעיא להו. תענית צבור בכמה?
היכי דמי? אי נימא בשתי עבודות, השתא לשמו ושלא לשמו אמרת פסול, שלא לשמו ולשמו מיבעיא?. אלא לאו, בעבודה אחת. ומדסיפא בעבודה אחת רישא נמי בעבודה אחת. לא, לעולם בשתי עבודות, ובדין הוא דלא איצטריך ליה, ואיידי דתנא לשמו ושלא לשמו, תנא נמי שלא לשמו ולשמו.
אם לתקן כל שהן, אם להיסק כדי לבשל ביצה קלה. המלקט עשבים, אם לתקן כל שהוא, אם לבהמה כמלא פי הגדי. גמ׳ למאי חזי? חזי לביזרא דקרא. דכוותה גבי משכן, שכן ראוי לקלח אחד של סמנין. המנכש והמקרסם והמזרד.
טעמא דשלא לשמו, הא סתמא פטור. אמאי? פסח בשאר ימות השנה שלמים הוי. שמעת מינה פסח בשאר ימות השנה בעי עקירה. אמר רבי חייא בר גמדא. נזרקה מפי חבורה, ואמרו. כגון שהיו בעלים טמאי מת, ונדחין לפסח שני, דסתמיה לשום פסח קאי. מתני׳ הפסח נשחט בשלש כתות,

והיו קוראין אותו פסח מעוכין. תנו רבנן. פעם אחת ביקש אגריפס המלך ליתן עיניו באוכלוסי ישראל. אמר ליה לכהן גדול. תן עיניך בפסחים. נטל כוליא מכל אחד, ונמצאו שם ששים ריבוא זוגי כליות כפלים כיוצאי מצרים. חוץ מטמא ושהיה בדרך רחוקה. ואין לך כל פסח ופסח שלא נמנו עליו יותר מעשרה בני אדם.
איבעיא להו. כי הוה הדר ביה ממקרע כסותו הוא דהוה הדר ביה, דדמיא להא, או דלמא. מכולהו הוה הדר?
אמר רב ששת בריה דרב אידי. לא אמרן אלא שאין בגגה טפח, אבל יש בגגה טפח אסור. וכי אין בגגה טפח, לא אמרן אלא שאין בפחות משלשה סמוך לגג טפח, אבל יש בפחות משלשה סמוך לגג טפח אסור.
ואין מברין אלא על מטה זקופה. גמ׳ ואפילו חכם? והתניא. חכם שמת הכל קרוביו. הכל קרוביו סלקא דעתך?. אלא. הכל כקרוביו.
תנו רבנן. אין פוחתין את הנר, ואין עושין אלפסין חרניות ביום טוב. רבן שמעון בן גמליאל מתיר באלפסין חרניות. מאי חרניות? אמר רב יהודה. ערניות. מאי ערניות? אמר אביי. צעי חקלייתא. ואין עושין פחמין. פשיטא, למאי חזי? תני רבי חייא. לא נצרכה אלא למוסרן לאוליירין לבו ביום.
בשדה תשפך חבל, בבית תעשה זילוף. איכא דאמרי. בחדש תשפך חבל, בישן תעשה זילוף. אמרו לו. אין הכרעת שלישית מכרעת. אמר רבי יוסי ברבי חנינא. מחלוקת שנפלה לפחות ממאה סאה חולין טמאין. אבל נפלה למאה חולין טמאין דברי הכל תרד ותטמא, ואל יטמאנה ביד.

ושורפין בתחלת שש. והכי קאמר. כל שעה שמותר לאכול כהן בתרומה, ישראל מאכיל חולין לבהמה לחיה ולעופות. למה לי למיתנא בהמה, למה לי למיתנא חיה? צריכא. דאי תנא בהמה דאי משיירא חזי לה. אבל חיה, דאי משיירא קמצנעא לה אימא לא. ואי תנא חיה משום דאי משיירא מיהת מצנעא.