portal-daf-yomi/daf-yomi-talmud-whisper-training huggingface dataset:
אלא למאן דאמר מסרגין שתי בלא ערב, ממתחין שאם היה רפוי היה ממתחו. השתא שתי וערב אמרת לא חבלים לכתחלה מיבעיא?. קשיא. אמר ליה רב נחמן בר יצחק לרבי חייא בר אבין. מי איכא למאן דאמר מסרגין שתי בלא ערב? והתנן, רבי מאיר אומר. המטה משיסרג בה שלשה בתים.

רבינא הוה מסיק זוזי בבני אקרא דשנואתא, אתא לקמיה דרב אשי, אמר ליה. מהו למיזל האידנא עלייהו? אמר ליה. כיון דהאידנא הוא דמשכחת להו, ביומי אחריני לא משכחת להו כפרקמטיא האבד דמי, ושרי. תניא נמי גבי עבודה זרה כי האי גוונא. הולכין ליריד של גוים, ולוקחים בהמה,
שנאמר. לך דומיה תהלה, ולא עוד אלא שמשבח, שנאמר. תהלה. ולא עוד אלא שדומה לו כאילו מקריב קרבן, שנאמר. ולך ישולם נדר. היינו דאמר רבי יהושע בן לוי. מאי דכתיב עוברי בעמק הבכא מעין ישיתוהו גם ברכות יעטה מורה. עוברי אלו בני אדם שעוברין על רצונו של הקדוש ברוך הוא. עמק שמעמיקין להם גיהנם.
לישנא אחרינא. דשמע שמעתתא מפומייהו דרבנן וגריס להו כצורבא מרבנן דמי. אכל טבל ומעשר וכו׳. טבל פשיטא. לא צריכא בטבל טבול מדרבנן. היכי דמי בעציץ שאינו נקוב. מעשר ראשון כו׳. פשיטא. לא צריכא כגון שהקדימו בכרי.
והא איכא בכור ומעשר, דחלין על בעל מום קבוע, ואין יוצאין לחולין ליגזז וליעבד. אלא שם זבח לא
ותנא קמא סבר, שמע בכל לשון שאתה שומע. ורבי יוסי, תרתי שמע מינה. תנן התם. חרש המדבר ואינו שומע לא יתרום. ואם תרם תרומתו תרומה. מאן תנא חרש המדבר ואינו שומע דיעבד אין, לכתחלה לא? אמר רב חסדא. רבי יוסי היא, דתנן. הקורא את שמע ולא השמיע לאזנו יצא, דברי רבי יהודה. רבי יוסי אומר. לא יצא.

אלא הא דתני רבי יהודה בריה דרבי שמעון בן פזי, חרש המדבר ואינו שומע תורם לכתחלה, מני? לא רבי יהודה ולא רבי יוסי. אי רבי יהודה, דיעבד אין לכתחילה לא. אי רבי יוסי, דיעבד נמי לא. אלא מאי, רבי יהודה ואפילו לכתחלה נמי? אלא הא דתניא. לא יברך אדם ברכת המזון בלבו, ואם בירך יצא, מני?
מהו לקדושי אשיכרא? אמר. השתא ומה פירזומא ותאיני ואסני דבעאי מיניה מרב, ורב מרבי חייא, ורבי חייא מרבי, ולא פשט ליה שיכרא מיבעיא?. סבור מינה קדושי הוא דלא מקדשינן עילויה, אבל אבדולי מבדלינן. אמר להו רב חסדא. הכי אמר רב.

ואין מברכין אלא על היין. אטו אשיכרא ואמיא מי לא מברכין עליהו שהכל נהיה בדברו? אמר אביי, הכי קאמר. אין אומרים הבא כוס של ברכה לברך אלא על היין. תנו רבנן. אין מקדשין על השכר. משום רבי אלעזר בר רבי שמעון אמרו. מקדשין. מטעימת יין כל שהוא. רבי יוסי בר יהודה אומר. מלא לוגמא.
מה משרת מותר בחרצן אף כהן מברך מותר בחרצן. אי מה משרת בעל מום לא, אף כהן מברך בעל מום לא. הא איתקש לנזיר. ומאי חזית דמקשת לקולא? אקיש לחומרא. אסמכתא נינהו מדרבנן, ולקולא. אלו הן
אם נדר או נדבה לימד על חגיגת ארבעה עשר שנאכלת לשני ימים ולילה אחד. אמר מר. או אינו אלא בקר ראשון. הא אמרת. כשהוא אומר ביום הראשון (לבקר) הרי בקר שני אמור? הכי קאמר. או אינו אלא בשתי חגיגות הכתוב מדבר, אחת חגיגת ארבעה עשר ואחת חגיגת חמשה עשר, וזו לבוקרה וזו לבוקרה.
אמר רבא. צורבא מרבנן דלא נפישא ליה חמרא, ליגמע גמועי. רבא אכסא דברכתא אגמע גמועי. דרש רבא, מאי דכתיב. מה יפו פעמיך בנעלים בת נדיב מה יפו פעמותיהן של ישראל בשעה שעולין לרגל. בת נדיב בתו של אברהם אבינו שנקרא נדיב, שנאמר. נדיבי עמים נאספו עם אלהי אברהם. אלהי אברהם, ולא אלהי יצחק ויעקב?.

והצנע לכת עם אלהיך זו הוצאת המת והכנסת כלה לחופה. והלא דברים קל וחומר. ומה דברים שדרכן לעשותן בפרהסיא, אמרה תורה הצנע לכת, דברים שדרכן לעשותן בצנעא על אחת כמה וכמה. אמר רבי אלעזר. גדול העושה צדקה יותר מכל הקרבנות, שנאמר. עשה צדקה ומשפט נבחר לה׳ מזבח. ואמר רבי אלעזר. גדולה גמילות חסדים יותר מן הצדקה,
ונדה שפלטה שכבת זרע, המשמשת וראתה דם, צריכין טבילה. ורבי יהודה פוטר. עד כאן לא פטר רבי יהודה אלא בזב שראה קרי, דמעיקרא לאו בר טבילה הוא, אבל בעל קרי גרידא מחייב. וכי תימא. הוא הדין דאפילו בעל קרי גרידא נמי פטר רבי יהודה, והאי דקא מפלגי בזב שראה קרי להודיעך כחן דרבנן. אימא סיפא. המשמשת וראתה דם צריכה טבילה.
ואין לי אלא ביובל, בראש השנה מנין? תלמוד לומר. בחדש השביעי. שאין תלמוד לומר בחדש השביעי, ומה תלמוד לומר בחדש השביעי שיהו כל תרועות החדש השביעי זה כזה.

הכי קאמר ליה. לדידי לא סבירא לי, לדידך, דסבירא לך. אם שהית כדי לגמור את כולה חזור לראש. תנו רבנן. תקיעות אין מעכבות זו את זו. ברכות אין מעכבות זו את זו. תקיעות וברכות של ראש השנה ושל יום הכפורים מעכבות. מאי טעמא? אמר רבה. אמר הקדוש ברוך הוא, אמרו לפני בראש השנה מלכיות זכרונות ושופרות, מלכיות כדי שתמליכוני עליכם,
אדעתא דאכלת טפי מינן לא קבלינך. תא שמע. הממנה אחרים עמו על חלקו רשאין בני חבורה ליתן לו את שלו, והוא אוכל את שלו, והן אוכלין את שלהן. מאי טעמא? לאו משום דהוי ליה כידים של אחד מהן יפות. ואי סלקא דעתך ידיו יפות מצי אמר להו קבילתון, ניהוי האי כידיו יפות. אמרי. לא,

איתיביה סיבולת, פלג ליה. אזל עריב בהדי רבינא. אדאכיל רב הונא בריה דרב יהושע חדא, אכיל רבינא תמניא. אמר. מאה פפי ולא חדא רבינא. תנו רבנן. הממנה אחרים עמו על פסחו ועל חגיגתו מעות שבידו חולין. והמוכר עולתו ושלמיו לא עשה ולא כלום, ומעות כל שהן יפלו לנדבה.
אמר רבי שמעון בן פזי. אין הגשמים נעצרין אלא בשביל מספרי לשון הרע, שנאמר. רוח צפון תחולל גשם ופנים נזעמים לשון סתר. אמר רב סלא אמר רב המנונא. אין הגשמים נעצרין אלא בשביל עזי פנים, שנאמר. וימנעו רבבים ומלקוש לוא היה ומצח אשה זונה היה לך וגו׳.
מתני׳ לחיין שאמרו גובהן עשרה טפחים, ורחבן ועוביין כל שהוא. רבי יוסי אומר. רחבן שלשה טפחים. גמ׳ לחיין שאמרו כו׳. לימא תנן סתמא כרבי אליעזר, דאמר לחיין בעינן? לא, מאי לחיין לחיין דעלמא. אי הכי, קורה נמי ניתני קורות, ומאי קורות. קורות דעלמא. הכי קאמר.
עולה ומנחה. וחביתין לנסכים, שום מנחה.
למאי עבדי לה? אמר רבי אבהו. למורייסא. תני רבי יהודה בר חביבא. אין מולחין צנון וביצה בשבת. רב חזקיה משמיה דאביי אמר. צנון אסור, וביצה מותרת. אמר רב נחמן. מריש הוה מלחנא פוגלא, אמינא. אפסודי קא מפסידנא ליה, דאמר שמואל. פוגלא חורפיה מעלי. כיון דשמענא להא, דכי אתא עולא ואמר במערבא מלחי כישרי כישרי, ממלח לא מלחנא,

כי הא דרבין הוה שקיל ואזיל אחוריה דרבי ירמיה אגודא דימא דסדום. אמר ליה. מהו למימשי מהני מיא בשבתא. אמר ליה. שפיר דמי. מהו למימץ ולמיפתח? אמר ליה. זו לא שמעתי, כיוצא בה שמעתי. דאמר רבי זירא, זימנין אמר לה משמיה דרב מתנה וזימנין אמר לה משמיה דמר עוקבא, ותרווייהו משמיה דאבוה דשמואל ולוי אמרין,

חד אמר. יין, בתוך העין אסור, על גב העין מותר. וחד אמר. רוק תפל [אפילו] על גב העין אסור. תסתיים דאבוה דשמואל הוא דאמר יין בתוך העין אסור, על גב העין מותר, מדאמר שמואל. שורה אדם פיתו ביין ונותנו על גב העין בשבת. דשמיעא ליה ממאן לאו דשמיעא ליה מאבוה? וליטעמיך, הא דאמר שמואל.
רבא אמר, בשלמא התם. הללו עבדי ה׳ ולא עבדי פרעה, אלא הכא. הללו עבדי ה׳ ולא עבדי אחשורוש? אכתי עבדי אחשורוש אנן. בין לרבא בין לרב נחמן קשיא, והא תניא. משנכנסו לארץ לא הוכשרו כל הארצות לומר שירה. כיון שגלו, חזרו להכשירן הראשון. ותו ליכא? והכתיב. ויהי איש אחד מן הרמתים צופים,

לה. מורד במלכות הוא, ולא צריך למידייניה. אמרה לו. עדיין שאול קיים ולא יצא טבעך בעולם. אמר לה. ברוך טעמך וברוכה את אשר כליתני היום הזה מבא בדמים. דמים תרתי משמע. אלא מלמד שגילתה את שוקה והלך לאורה שלש פרסאות, אמר לה. השמעי לי. אמרה לו. לא תהיה זאת לך לפוקה.
אשתה ואותיר, אשתה ואותיר יש בו משום דרכי האמורי. המבקעת ביצים בכותל, והטח בפני האפרוחים יש בו משום דרכי האמורי. והמגיס בפני אפרוחים יש בו משום דרכי האמורי. המרקדת, והמונה שבעים ואחד אפרוחין בשביל שלא ימותו יש בו משום דרכי האמורי.
בפרט ובעוללות משילכו עניים בכרם ויבואו. בזיתים משתרד רביעה שניה. מאי נמושות? אמר רבי יוחנן. סבי דאזלי אתיגרא. ריש לקיש אמר. לקוטי בתר לקוטי. רב פפא אמר. כדי להלך בשבילי הרשות. דאמר מר. מהלכין כל אדם בשבילי הרשות עד שתרד רביעה שניה. רב נחמן בר יצחק אמר.
בסנדל של עץ, או של שמאל בימין חליצה כשרה. ואמרינן. מאן תנא? אמר שמואל. רבי מאיר היא, דתנן. הקיטע יוצא בקב שלו דברי רבי מאיר, רבי יוסי אוסר. ואף רב הונא הדר ביה, דתניא. סנדל של סיידין טמא מדרס, ואשה חולצת בו, ויוצאין בו בשבת דברי רבי עקיבא, ולא הודו לו.
ותופסת עד עשרה. מאי ותופסת עד עשרה? אילימא דאי איכא מחיצה עשרה הוא דהוי כרמלית, ואי לא לא הוי כרמלית, ולא? והאמר רב גידל אמר רב חייא בר יוסף אמר רב. בית שאין בתוכו עשרה וקרויו משלימו לעשרה, על גגו מותר לטלטל בכולו, בתוכו אין מטלטלין בו אלא ארבע אמות.

מפני שרשות היחיד עולה עד לרקיע. אלא דאין רשות הרבים למעלה מעשרה מתניתין היא. דתנן. הזורק ארבע אמות בכותל, למעלה מעשרה טפחים כזורק באויר. למטה מעשרה טפחים כזורק בארץ. אלא כרמלית, דאין כרמלית למעלה מעשרה. ואקילו בה רבנן מקולי רשות היחיד ומקולי רשות הרבים.
הני פלפלי, מידק חדא חדא בקתא דסכינא שרי, תרתי אסיר. רבא אמר. כיון דמשני אפילו טובא נמי. אמר רב יהודה. מאן דסחי במיא לינגיב נפשיה ברישא והדר ליסליק, דילמא אתי לאתויי ארבע אמות בכרמלית. אי הכי, כי קא נחית נמי, קא דחי כחו ארבע אמות, ואסיר. כחו בכרמלית לא גזרו.
ורבי יהודה. אם כן לימא קרא ולקח, מאי ולקחו דאפילו קטן דפסלי לך התם, הכא כשר. אשה מנא ליה? ונתן, ולא ונתנה. ורבנן. אי כתב רחמנא. ולקח ... ונתן, הוה אמינא. עד דשקיל חד ויהיב חד, כתב רחמנא. ולקחו. ואי כתב רחמנא ולקחו ... ונתנו, הוה אמינא.
על כן על בחוריו לא ישמח ה׳ ואת יתומיו [ואת אלמנותיו] לא ירחם כי כלו חנף ומרע וכל פה דובר נבלה בכל זאת לא שב אפו ועוד ידו נטויה. מאי ועוד ידו נטויה אמר רבי חנן בר רבא. הכל יודעין כלה למה נכנסה לחופה. אלא כל המנבל פיו אפילו חותמין עליו גזר דין של שבעים שנה לטובה הופכין עליו לרעה.
ונאמר עצרת בשמיני של חג. מה להלן לתשלומין אף כאן לתשלומין. מופנה. דאי לאו מופנה, איכא למיפרך. מה לשביעי של פסח שכן אינו חלוק משלפניו, תאמר בשמיני של חג שחלוק משלפניו. לאיי אפנויי מופנה. מכדי מאי עצרת עצור בעשיית מלאכה, הכתיב. לא תעשה מלאכה, עצרת דכתב רחמנא למה לי? אלא שמע מינה לאפנויי.
רצה מבעוד יום עירובו עירוב. משחשיכה, רבי שמעון אומר. עירובו עירוב, וחכמים אומרים. אין עירובו עירוב. והא שמעינן לרבי שמעון דלית ליה ברירה, קשיא דרבי שמעון אדרבי שמעון. אלא איפוך. מאי קשיא? דילמא כי לית ליה לרבי שמעון ברירה בדאורייתא, אבל בדרבנן אית ליה. קסבר רב יוסף. מאן דאית ליה ברירה, לא שנא בדאורייתא, לא שנא בדרבנן אית ליה.
שלא ישהו קרבנותיהן. תנא. הכהן והאבל מותרין בגילוח. האי אבל היכי דמי? אילימא שחל שמיני שלו בערב הרגל איבעי ליה לגלוחי בערב הרגל. אלא, שחל שמיני שלו להיות בשבת ערב הרגל. איבעי ליה לגלוחי ערב שבת, דאמר רב חסדא אמר רבינא בר שילא. הלכה כאבא שאול,
שדה שנתקווצה בשביעית תזרע למוצאי שביעית, נטייבה או נדיירה לא תזרע למוצאי שביעית. ואמר רבי יוסי בר חנינא. נקטינן, הטיבה ומת בנו זורעה, אלמא. לדידיה קנסו רבנן, לבריה לא קנסו רבנן. הכא נמי. לדידיה קנסו רבנן, לבריה לא קנסו רבנן. אמר אביי. נקטינן.
עגלה בצפון, ועקרב בדרום, וכל הישוב כולו אינו יושב אלא בין עגלה לעקרב. וכל הישוב כולו אינו הוה אלא שעה אחת ביום, שאין חמה נכנסת לישוב אלא שעה אחת ביום. תדע, שבחמש חמה במזרח, ובשבע חמה במערב, חצי שש וחצי שבע חמה עומדת בראש כל אדם. תיובתא. תא שמע,

ניסן אייר וסיון מהלכת בהרים, כדי לפשר את השלגין. תמוז אב ואלול מהלכת בישוב, כדי לבשל את הפירות. תשרי מרחשון וכסליו מהלכת בימים, כדי ליבש את הנהרות. טבת שבט ואדר מהלכת במדבר, שלא ליבש את הזרעים. ורבי אליעזר אומר מאסקופת כו׳. ואף על גב דמצי עייל, ולא אמרינן ליה קום עייל?.
אמר ליה אביי לרב יוסף. והרי כילת חתנים דאדם קובע לו מקום, ואמר שמואל משום רבי חייא. כילת חתנים מותר לנטותה ומותר לפרקה בשבת. אלא אמר אביי.
אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן. המספר בשבחו של הקדוש ברוך הוא יותר מדאי נעקר מן העולם, שנאמר. היסופר לו כי אדבר אם אמר איש כי יבלע. דרש רבי יהודה איש כפר גבוריא, ואמרי לה איש כפר גבור חיל. מאי דכתיב. לך דומיה תהלה? סמא דכולה משתוקא. כי אתא רב דימי, אמר. אמרי במערבא.

לא קשיא. הא בכולה, הא במקצתה. תנו רבנן. השמיט בה הקורא פסוק אחד, לא יאמר. אקרא את כולה ואחר כך אקרא אותו פסוק, אלא קורא מאותו פסוק ואילך. נכנס לבית הכנסת ומצא צבור שקראו חציה, לא יאמר. אקרא חציה עם הצבור ואחר כך אקרא חציה, אלא קורא אותה מתחילתה ועד סופה. מתנמנם יצא וכו׳.
רבי יוחנן דאמר. ראיית פנים בעזרה ראיית פנים הוא דאין לה שיעור, הא לקרבן יש לה שיעור. וריש לקיש אמר. ראיית פנים בקרבן, דאפילו קרבן נמי אין לו שיעור. איתיביה. הקר רגלך מבית רעך. התם בחטאות ואשמות. כדרבי לוי. דרבי לוי רמי, כתיב. הקר רגלך מבית רעך, וכתיב. אבוא ביתך בעולות.
אבל הני דבעי כלי, בפה לא עבוד רבנן מעלה. דרכן ואפילו טובא?. ומי אמר רבי יוחנן הכי, והאמר רבי יוחנן. ענבים שנטמאו דורכן פחות פחות מכביצה. איבעית אימא. הכא נמי פחות פחות מכביצה. ואיבעית אימא. התם דנגעו להו בראשון, דהוו להו אינהו שני.
יוצאים ברקיק השרוי, אבל לא במבושל, אף על פי שלא נמוח. ולא היא, דכולי עלמא שלקות מברכין עליהן בורא פרי האדמה, ועד כאן לא קאמר רבי יוסי התם, אלא משום דבעינן טעם מצה, וליכא, אבל הכא אפילו רבי יוסי מודה. אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן. שלקות מברכין עליהם בורא פרי האדמה, ורבי בנימין בר יפת אמר רבי יוחנן.
כדי שלא יבואו לידי מעילה. ותרתי למה לי? אחת לכספא ודהבא, ואחת לבנינא. תנן. החלונות ועובי החומה כלפנים. בשלמא החלונות, משכחת לה דשויה לקרקע עזרה. אלא עובי החומה, היכי משכחת לה? משכחת לה בבר שורא, דכתיב.
אמר קרא. מקץ שבע שנים במועד שנת השמטה בחג הסוכות, שנת השמטה מאי עבידתיה בחג הסוכות? שמינית היא. אלא, לומר לך. כל תבואה שהביאה שליש בשביעית לפני ראש השנה אתה נוהג בו מנהג שביעית בשמינית. אמר ליה רבי זירא לרב אסי. ודלמא לא עייל כלל, וקאמר רחמנא תשמט ותיזיל עד חג הסוכות.
ואמרי ליה במתניתא דבי בר הינק כוותיך. ואלא רב הונא מתניתא קא משמע לן? רב הונא מתניתא לא שמיע ליה. ותו, יתיב רב חסדא וקאמר משמיה דנפשיה. הא דאמרת שינוי מקום צריך לברך, לא אמרן אלא בדברים שאין טעונין ברכה לאחריהן במקומן, אבל דברים הטעונין ברכה לאחריהן במקומן אין צריך לברך.
מותר לבני רשות הרבים ולבני רשות היחיד לכתף עליו, ובלבד שלא יחליפו. ואביי, התם בגבוה שלשה. אמר אביי מנא אמינא לה דאמר רב חמא בר גוריא אמר רב. תוך הפתח, צריך לחי אחר להתירו. וכי תימא. דאית ביה ארבעה על ארבעה, והאמר רב חנין בר רבא אמר רב.
נדה שאין לה בגדים מערמת וטובלת בבגדיה. ואם איתא, נגזור דלמא אתי לאטבולי בעינייהו. שאני התם, מתוך שלא הותרה לה אלא על ידי מלבוש זכורה היא. רב יוסף אמר. גזרה משום סחיטה. אמר ליה אביי. תינח כלים דבני סחיטה נינהו. כלים דלאו בני סחיטה נינהו, מאי איכא למימר? אמר ליה. גזרה הני אטו הני.
אלא אי איתמר, הכי איתמר. אמר רבא לא שנו אלא שלא יחדן להטמנה. אבל יחדן להטמנה מטלטלין אותן. איתמר נמי, כי אתא רבין אמר רבי יעקב אמר רבי אסי בן שאול אמר רבי. לא שנו אלא שלא יחדן להטמנה, אבל יחדן להטמנה מטלטלין אותן. רבינא אומר. בשל הפתק שנו.

אמר רבי אבא אמר רבי חייא בר אשי אמר רב. הכל מודים שאם נתקלקלה הגומא שאסור להחזיר. תנן, וחכמים אומרים. נוטל ומחזיר. היכי דמי? אי דלא נתקלקלה הגומא שפיר קא אמרי רבנן. אלא לאו, אף על פי דנתקלקלה הגומא. לא, לעולם דלא נתקלקלה, והכא בחוששין קמיפלגי. מר סבר חוששין שמא נתקלקלה הגומא,
רבי יהודה אומר. קור הרי הוא כעץ לכל דבריו אלא שניקח בכסף מעשר, וכפניות הרי הן כפרי לכל דבריהם אלא שפטורות מן המעשר. התם, בדניסחני. אי הכי, בהא לימא רבי יהודה פטורות מן המעשר? והתניא, אמר רבי יהודה. לא הוזכרו פגי ביתיוני אלא לענין מעשר בלבד. פגי ביתיוני ואהיני דטובינא חייבין במעשר.

מי איכא למאן דאמר שלקו וטגנו לא? והתניא. העור והשיליא אין מטמאין טומאת אוכלין. עור ששלקו, ושיליא שחישב עליה מטמאין טומאת אוכלין. אלא אמר רבא. איכא בינייהו ברכה. דאתמר. קור רב יהודה אמר. בורא פרי האדמה, ושמואל אמר. שהכל נהיה בדברו.
וסבר רבי יהודה שמיני טעון לינה? והא תניא, רבי יהודה אומר. מנין לפסח שני שאינו טעון לינה שנאמר. ופנית בבקר והלכת לאהליך, וכתיב. ששת ימים תאכל מצות. את שטעון ששה טעון לינה, את שאינו טעון ששה אינו טעון לינה. למעוטי מאי? לאו למעוטי נמי שמיני של חג? לא, למעוטי פסח שני דכוותיה. הכי נמי מסתברא, דתנן. הביכורים טעונין קרבן ושיר ותנופה ולינה.
על עשה, ועל לא תעשה שניתק לעשה.

ועל לא תעשה גמור לא? ורמינהו, אלו הן קלות. עשה ולא תעשה, חוץ מלא תשא. לא תשא וכל דדמי ליה. תא שמע, רבי יהודה אומר. כל שהוא מלא תשא ולמטה תשובה מכפרת, מלא תשא ולמעלה תשובה תולה ויום הכפורים מכפר. לא תשא וכל דדמי ליה. תא שמע. לפי שנאמר בחורב תשובה ונקה,

מדת בשר ודם, מקניט את חבירו בדברים ספק מתפייס הימנו, ספק אין מתפייס הימנו. ואם תאמר מתפייס הימנו ספק מתפייס בדברים, ספק אין מתפייס בדברים, אבל הקדוש ברוך הוא, אדם עובר עבירה בסתר מתפייס ממנו בדברים, שנאמר. קחו עמכם דברים ושובו אל ה׳. ולא עוד, אלא שמחזיק לו טובה, שנאמר. וקח טוב.
הא קא משמע לן דטבל מוכן הוא אצל שבת, שאם עבר ותקנו מתוקן. ורמינהי. היה אוכל באשכול, ונכנס מגנה לחצר, רבי אליעזר אומר. יגמור, רבי יהושע אומר. לא יגמור. חשכה בלילי שבת, רבי אליעזר אומר. יגמור, רבי יהושע אומר. לא יגמור. התם כדקתני טעמא, רבי נתן אומר. לא כשאמר רבי אליעזר יגמור בחצר יגמור,
ואמאי? דלא אמרי לא ברית ולא תורה ולא מלכות. ואמאי לא אמרת? כדרב חננאל אמר רב, דאמר רב חננאל אמר רב. לא אמר ברית ותורה ומלכות יצא. ברית לפי שאינה בנשים. תורה ומלכות לפי שאינן לא בנשים ולא בעבדים. ואת שבקת כל הני תנאי ואמוראי, ועבדת כרב?. אמר רבה בר בר חנה אמר רבי יוחנן.

גידל בר מניומי הוה קאי קמיה דרב נחמן, טעה רב נחמן והדר לרישא. אמר ליה. מאי טעמא עביד מר הכי? אמר ליה, דאמר רבי שילא אמר רב. טעה חוזר לראש. והא אמר רב הונא אמר רב. טעה אומר ברוך שנתן. אמר ליה. לאו איתמר עלה, אמר רב מנשיא בר תחליפא אמר רב. לא שנו אלא שלא פתח בהטוב והמטיב,
כל מי שיש בו אחד מארבעה מראות נגעים הללו אינן אלא מזבח כפרה. מזבח כפרה הוו, יסורין של אהבה לא הוו. ואי בעית אימא. הא לן. והא להו. ואי בעית אימא. הא בצנעא, הא בפרהסיא. ובנים לא?. היכי דמי, אילימא דהוו להו ומתו, והא אמר רבי יוחנן, דין גרמא דעשיראה ביר? אלא הא דלא הוו ליה כלל.
דקאים לה באפה, ואזלא היא ואכלה. אמר מר. במה דברים אמורים שאין מכירו, אבל מכירו אסור. הא רבן גמליאל מכירו הוה. אמר אביי. שלא בפניו הוה. רבא אמר. אפילו תימא בפניו, נר לאחד נר למאה. מיתיבי, אמר להן רבן גמליאל. הואיל ושלא בפנינו עשאו נרד בו. אימא.

אהדרינהו איהו לאפיה גבי שרגא. הדרן עלך כל כתבימתני׳ כל הכלים ניטלין בשבת, ודלתותיהן עמהן, אף על פי שנתפרקו בשבת. שאינן דומין לדלתות הבית, לפי שאינן מן המוכן. נוטל אדם קורנס לפצע בו את האגוזין, קרדום לחתוך בו את הדבילה.
אלא. זה בנה אב לכל חטאות שיהו קודמות לכל עולות הבאות עמהן. וקיימא לן דאפילו חטאת העוף קודמת לעולת בהמה. אמר רבא. שאני עולת מצורע, דרחמנא אמר. והעלה הכהן את העולה שהעלה כבר. אמר ליה רב שמן בר אבא לרב פפא.
מלמד שתהא פרתך רועה באפר ואין חיה מזיקתה, תרנגולתך מנקרת באשפה ואין חולדה מזיקתה. והלא דברים קל וחומר. ומה אלו שדרכן לזוק אינן ניזוקין, בני אדם שאין דרכן לזוק על אחת כמה וכמה. אין לי אלא בהליכה, בחזרה מנין? תלמוד לומר. ופנית בבקר והלכת לאהליך, מלמד שתלך ותמצא אהלך בשלום.
עיר של יחיד ונעשית של רבים ורשות הרבים עוברת בתוכה, כיצד מערבין אותה? עושה לחי מכאן ולחי מכאן, או קורה מכאן וקורה מכאן, ונושא ונותן באמצע. ואין מערבין אותה לחצאין, אלא או כולה, או מבוי מבוי בפני עצמו. היתה של רבים, והרי היא של רבים ואין לה אלא פתח אחד מערבין את כולה.

רבי זירא ערבה למתא דבי רבי חייא, ולא שבק לה שיור. אמר ליה אביי. מאי טעמא עבד מר הכי? אמר ליה, סבי דידה אמרי לי. רב חייא בר אסי מערב כולה. ואמינא. שמע מינה עיר של יחיד ונעשית של רבים היא. אמר ליה, לדידי אמרו לי הנהו סבי. ההיא אשפה הוה לה מחד גיסא.
בכזית, אבל בפחות מכזית אפילו במקום שאין עשוי לחזק, אינו חוצץ ואינו עובר. ותניא כלישנא בתרא. בצק שבסידקי עריבה, במקום העשוי לחזק אינו חוצץ ואינו עובר. במקום שאין עשוי לחזק חוצץ ועובר. במה דברים אמורים בפחות מכזית,
אמר ליה רבינא לההוא מרבנן דהוה מסדר אגדתא קמיה. מנא הא מילתא דאמור רבנן זכר צדיק לברכה? אמר ליה, דהא כתיב. זכר צדיק לברכה. מדאורייתא מנא לן? דכתיב. וה׳ אמר המכסה אני מאברהם אשר אני עושה, וכתיב. ואברהם היו יהיה לגוי גדול ועצום. מנא הא מילתא דאמור רבנן שם רשעים ירקב?
אמר ליה אביי לרב דימי. אתון משמיה דרב מתניתון ולא קשיא לכו, אנן משמיה דשמואל מתנינן לה, וקשיא לן. מי אמר שמואל דג לצירו אפילו לתוך הקערה? והאיתמר. כבשים שסחטן, אמר רב. לגופן מותר, למימיהן פטור, אבל אסור. ושלקות בין לגופן בין למימיהן מותר. ושמואל אמר. אחד כבשים ואחד שלקות,

עד מפי עד לעדות בכור, מהו? רב [אתי] אסר, ורב אסי שרי. אמר ליה רב אמי לרב אסי. והא תנא דבי מנשיא. אין עד מפי עד כשר אלא לעדות אשה בלבד. אימא. לעדות שהאשה כשרה לה בלבד. רב יימר אכשר עד מפי עד לבכור. קרי עליה מרימר. יימר שרי בוכרא. והלכתא עד מפי עד כשר לבכור.
רבי יאשיה אומר. אף מחמת דפנות. אמר רב יימר בר שלמיה משמיה דאביי. מאי טעמיה דרבי יאשיה, דכתיב. וסכות על הארון את הפרוכת, פרוכת מחיצה, וקא קרייה רחמנא סככה, אלמא מחיצה כסכך בעינן. ורבנן? ההוא דניכוף ביה פורתא, דמחזי כסכך. אמר אביי. רבי, ורבי יאשיה, ורבי יהודה, ורבי שמעון,
תנו רבנן. מעשה ברבן יוחנן בן זכאי שהיה רוכב על החמור, והיה מהלך בדרך, ורבי אלעזר בן ערך מחמר אחריו. אמר לו. רבי, שנה לי פרק אחד במעשה מרכבה. אמר לו, לא כך שניתי לכם. ולא במרכבה ביחיד אלא אם כן היה חכם מבין מדעתו? אמר לו. רבי, תרשיני לומר לפניך דבר אחד שלמדתני. אמר לו. אמור.
וכגון דקיימא בקרן זוית. מהו דתימא. אדדויי אדדו, קא משמע לן כל היכא דמדדה והדר חזי לקניה מדדה, ואי לא לא מדדה. מתני׳ בית שמאי אומרים. אין נוטלים את העלי לקצב עליו בשר, ובית הלל מתירין. בית שמאי אומרים. אין נותנין את העור לפני הדורסן. ולא יגביהנו, אלא אם כן יש עמו כזית בשר,

קדרה נמי אתי לאימלוכי, דאמר. נשבק האי קדרה דבעיא תבלין, ומייתינא אחריתי דלא בעיא תבלין. הכא מאי איכא למימר? ממלך ולא תבר? כיון דשחטה לתבירא קיימא. בית שמאי אומרים. אין נותנין את העור. תנא. ושוין שמולחין עליו בשר לצלי. אמר אביי. לא שנו אלא לצלי, אבל לקדרה לא. פשיטא לצלי תנן.
תא שמע. ספר תורה שנמחק, אם יש בו ללקט שמונים וחמש אותיות, כגון פרשת ויהי בנסוע הארון מצילין, ואם לאו אין מצילין, ואמאי? תיפוק ליה משום גיליון דידיה. מקום הכתב לא קמיבעיא לי, דכי קדוש אגב כתב הוא דקדוש, אזל כתב אזלא לה קדושתיה. כי קמיבעיא לי של מעלה ושל מטה, שבין פרשה לפרשה, שבין דף לדף, שבתחלת הספר,

ונחש רץ להכישו, נכנס לבית עבודה זרה ואין נכנס לבתיהן של אלו, שהללו מכירין וכופרין, והללו אין מכירין וכופרין. ועליהן הכתוב אומר. אחר הדלת והמזוזה שמת זכרונך. אמר רבי ישמעאל, קל וחומר. ומה לעשות שלום בין איש לאשתו אמרה תורה. שמי שנכתב בקדושה ימחה על המים,

הללו שמטילין קנאה ואיבה ותחרות בין ישראל לאביהן שבשמים על אחת כמה וכמה. ועליהם אמר דוד. הלא משנאיך ה׳ אשנא ובתקוממיך אתקוטט תכלית שנאה שנאתים לאויבים היו לי. וכשם שאין מצילין אותן מפני הדליקה, כך אין מצילין אותן לא מן המפולת ולא מן המים ולא מדבר המאבדן.

אמר ליה. מן יומא דגליתון מארעכון, איתנטילת אורייתא דמשה ואיתיהיבת עוון גליון, וכתיב ביה. ברא וברתא כחדא ירתון. למחר הדר עייל ליה איהו חמרא לובא. אמר להו. שפילית לסיפיה דעוון גליון, וכתיב ביה.

רבא אמר. שלא יהו קדשי שמים מוטלין כנבלה. מאי בינייהו? איכא בינייהו דמנח אפתורא דדהבא, אי נמי יומא דאסתנא. ורבי ישמעאל בנו של רבי יוחנן בן ברוקה, האי פעל ה׳ למענהו מאי עביד ליה? שלא יוציא את האימורין קודם הפשטת העור. מאי טעמא? אמר רב הונא בריה דרב נתן. משום נימין. אמר רב חסדא אמר מר עוקבא.
והני מילי פירי דטבילי מאתמול, אבל פירי דטבילי האידנא, כגון עיסה לאפרושי מינה חלה מפרשינן ויהבינן לכהן. והני, משום רשות איכא, משום שבות ליכא? והני, משום מצוה איכא, משום שבות ליכא? אמר רבי יצחק, לא מבעיא קאמר. לא מבעיא שבות גרידתא דאסור, אלא אפילו שבות דרשות נמי אסור. ולא מבעיא שבות דרשות דאסור,

רבי יהודה פוטר במים, מפני שאין בהן ממש. גמ׳ מתניתין דלא כרבי דוסא, דתניא. רבי דוסא אומר, ואמרי לה. אבא שאול אומר, הלוקח בהמה מחברו מערב יום טוב, אף על פי שלא מסרה לו אלא ביום טוב הרי היא כרגלי הלוקח. והמוסר בהמה לרועה, אף על פי שלא מסרה לו אלא ביום טוב הרי היא כרגלי הרועה.
עד שלא הגיע לעשרה טפחים גוללו אצלו. משהגיע לעשרה טפחים הופכו על הכתב. רבי יהודה אומר. אפילו אין מסולק מן הארץ אלא כמלא מחט גוללו אצלו. רבי שמעון אומר. אפילו בארץ עצמו גוללו אצלו, שאין לך דבר משום שבות עומד בפני כתבי הקודש. גמ׳
קרקע בקרקע מחלפא, מת בקרקע לא מיחלף. כל לאתויי מאי? לאתויי הא דתנו רבנן. מביאין כלי מיקר וכלי מתכות, ומניחין על כריסו כדי שלא תפוח. ופוקקין את נקביו כדי שלא תיכנס בהן הרוח. ואף שלמה אמר בחכמתו. עד שלא ירתק חבל הכסף זה
קתני ישבו אף על פי שלא הסבו. אמר רב נחמן בר יצחק. כגון דאמרי ניזיל וניכול לחמא בדוך פלן. כי נח נפשיה דרב, אזול תלמידיה בתריה. כי הדרי, אמרי. ניזיל וניכול לחמא אנהר דנק. בתר דכרכי, יתבי וקא מיבעיא להו. הסבו דוקא תנן, אבל ישבו לא,
דדחיל מרבנן, הוא גופיה הוי צורבא מרבנן. ואי לאו בר הכי הוא, משתמען מיליה כצורבא מרבנן. ולא בשמן שריפה וכו׳. מאי שמן שריפה? אמר רבה. שמן של תרומה שנטמאה. ואמאי קרו לה שמן שריפה? הואיל ולשריפה עומד. ובשבת מאי טעמא לא? מתוך שמצוה עליו לבערו, גזרה שמא יטה. אמר ליה אביי.
כי מטא לברוכי, אמר ליה. נבריך לן מר. אמר ליה. לא סבר לה מר להא דרב הונא דמן בבל דאמר. בוצע מברך? ואיהו, כמאן סבירא ליה? כי הא דאמר רבי יוחנן משום רבי שמעון בן יוחי. בעל הבית בוצע, ואורח מברך. בעל הבית בוצע כדי שיבצע בעין יפה. ואורח מברך כדי שיברך בעל הבית.
סתומות מותרות. בשעת מלחמה אלו ואלו מותרות, לפי שאין פנאי לנסך. אלמא כיון דבעיתי לא מנסכי. הכא נמי, כיון דבעית לא אתי להרהורי. הכא מאי ביעתותא? ביעתותא דנהרא. איני?. והאמר רבי אבא אמר רב הונא אמר רב. כל המניח ידיו כנגד פניו של מטה כאילו כופר בבריתו של אברהם אבינו.
אלא למאן דאמר קנין פירות כקנין הגוף דמי מאי איכא למימר? אמר רב משרשיא. בלוקח שפחה על מנת שלא להטבילה. תניא. רבן שמעון בן גמליאל אומר. כל ששהה שלשים יום, באדם אינו נפל, שנאמר. ופדויו מבן חדש תפדה. שמנת ימים בבהמה אינו נפל, שנאמר.

ומיום השמיני והלאה
אין מערבין רשות הרבים בכך. אמר ליה אביי. לדידך נמי, לרבנן נציל לתוכו אוכלין ומשקין? אלא אמר רב אשי. שלש מחיצות ולחי אחד זה מבוי שאינו מפולש. שלש מחיצות בלא לחי זהו מבוי המפולש. ואפילו לרבי אליעזר דאמר בעינן לחיים,
מי שהיו לו חבילי תלתן של טבל הרי זה כותש, ומחשב כמה זרע יש בהם, ומפריש על הזרע ואינו מפריש על העץ. מאי לאו רבי יוסי ברבי יהודה היא, דאמר. התם לא טבלא הכא טבלא. לא, רבי היא. אי רבי היא, מאי איריא תלתן, אפילו שבלין נמי? אלא מאי, רבי יוסי ברבי יהודה לשמעינן שאר מיני קטניות,

ומפריש על הזרע ואינו מפריש על העץ. מאי לאו, טבל טבול של תרומה. לא, טבל טבול של תרומת מעשר. וכדרבי אבהו אמר רבי שמעון בן לקיש. דאמר רבי אבהו אמר רבי שמעון בן לקיש. מעשר ראשון שהקדימו בשבלין, שמו טובלו לתרומת מעשר. כותש למה לי? לימא ליה. כי היכי דיהבו לי, הכי יהיבנא לך.

המקלף שעורין, מקלף אחת אחת ואוכל. ואם קלף ונתן לתוך ידו חייב. אמר רבי אלעזר. וכן לשבת. איני? והא רב מקלפא ליה דביתהו כסי כסי. ורבי חייא מקלפא ליה דביתהו כסי כסי. אלא אי אתמר, אסיפא אתמר. המולל מלילות של חטים, מנפח על יד על יד ואוכל. ואם נפח ונתן לתוך חיקו חייב.
ואי אשה חשובה, חיישינן. אמר רב חיננא בריה דרבי יהושע. איספרגוס מצטרף לטובה, ואין מצטרף לרעה. אמר רבינא משמיה דרבא. זוגי לחומרא. ואמרי ליה. זוגי לקולא. אמר רב יוסף. תרי דחמרא וחד דשיכרא לא מצטרף,