polyglot-tagger/wikipedia-language-snippets-filtered huggingface dataset:
PSRS militārpersonas un ierēdņus, kas lielā skaitā sāka ierasties pēc okupācijas, pārsteidza fakts, ka visa veida pārtikas un rūpniecības preces ir pieejamas brīvā tirdzniecībā un plašā sortimentā, ka Latvijā nav īpašu specveikalu, kur plašāks preču klāsts ir pieejams vienīgi augstākās politiskās elites pārstāvjiem.
Ja kādam LPSR pilsonim privātā lietošanā bija nonākusi ārvalstu valūta, piemēram, pēc ārvalstu komandējuma, tā bija obligāti jāapmaina pret PSRS rubļiem pēc tā laika oficiālā valūtas maiņas kursa , kas bija tālu no reālā, vai „Vņešposiltorg” čekiem, kurus varēja apmainīt pret deficītām importa precēm īpašos specveikalos, piemēram, „Dzintarkrasts”.
Papildus vispārējās izglītības iestādēm tika izveidots ārpusskolas bezmaksas izglītojošo iestāžu tīkls, ko veidoja pionieru nami (kuros bērni darbojās interešu un hobiju pulciņos: šaha, dambretes, modeļu gatavošanas, zīmēšanas, dziedāšanas, deju
Redzamākie un lielāko atzinību guvušie mākslinieki tika iekļauti padomju nomenklatūrā, kas apmaiņā pret politisko lojalitāti tiem deva iespējas saņemt materiālos labumus — autortiesību honorārus, privātmājas, dzīvokļus, automašīnas, ārzemju ceļojumus un piekļuvi deficītām precēm.
Tika ieviesti un piešķirti dažādi goda nosaukumi — Latvijas PSR Tautas dzejnieks, Latvijas PSR Tautas rakstnieks, Latvijas PSR Tautas mākslinieks, Latvijas PSR Tautas skatuves mākslinieks, Latvijas PSR Nopelniem bagātais skatuves mākslinieks, Latvijas PSR Nopelniem bagātais mākslas darbinieks u.c.
Tiem mākslinieciskās pašdarbības kolektīviem, kuru sniegums sasniedza profesionālu līmeni, tika piešķirts "tautas kolektīva" nosaukums un papildus finansējums (1967. gadā LPSR bija 22 tautas kori, 17 tautas deju ansambļi, 14 tautas teātri).
Ievestā darbaspēka nomitināšanai tika celti jauni dzīvojamie kvartāli un mikrorajoni, kuros uzreiz izmitināja uz jaunuzceltajām un paplašinātajām rūpnīcām strādāt aicināto darbaspēku no Krievijas PFSR, Baltkrievijas PSR un Ukrainas PSR un citiem PSRS reģioniem.
augustā, pēc Augusta puča sakāves Maskavā, Latvijas Republikas Augstākā Padome pieņēma konstitucionālo likumu Par Latvijas Republikas valstisko statusu, kas pasludināja pilnīgu Latvijas Republikas neatkarības atjaunošanu, ko drīz atzina gandrīz visas pasaules valstis, ieskaitot PSRS.
Aptuveni 50% sausā kurināmā ieveda (kurināmā bilances struktūrā 60. gados 1/3 deva dabasgāze un nafta, ko piegādāja pa jaunuzbūvēto naftas vadu no Polockas un Ventspili, un pa 1962. gadā uzbūvēto gāzes vadu no Dašavas).
Trešajā posmā tika sasniegta relatīva sadzīviskā labklājība, tomēr tautsaimniecībā sākās stagnācija, ko nesekmīgi mēģināja pārvarēt ar dažādiem sociāliem un ekonomiskiem eksperimentiem, trūkstošos līdzekļus aizvien vairāk iegūstot no naftas un gāzes eksporta ienākumiem.
gadā pastāvēja 26 rajoni, 49 rajonu pakļautības pilsētas un 34 pilsētciemati, industrializācijas gaitā izveidojās jaunas pilsētas — Stučka, Olaine, kā arī jauni pilsētciemati — Seda, Zilaiskalns, Brocēni, Kalnciems u.c.
Realitātē visa vara piederēja vienīgajai atļautajai partijai — Latvijas Komunistiskajai partijai, kurai bija vietējās organizācijas visās pašvaldībās, iestādēs un uzņēmumos, un kuras vara bija koncentrēta tās augstākajā institūcijā — Centrālajā komitejā .
Uzņēmumiem bija raksturīga vertikālā integrācija, kad visu projektēja, ražoja, apkalpoja un transportēja pats uzņēmums, lai izvairītos no nedisciplinētiem piegādātājiem; vienas apakšnozares uzņēmumu grupēšana un apvienošana vienā lielā uzņēmumā ar plašu administrāciju, lai veidotu monopolu un nodrošinātu lielāku plāna kontroli un izpildi; pilnīga no neatkarības laika mantoto mazo uzņēmumu darbības likvidēšana, iekļaujot tos lielo uzņēmumu konglomerātos.
Jau pēc pirmajām neatkarības zaudēšanas nedēļām, patriotiski noskaņotu iedzīvotāju vidū sāka veidoties domubiedru grupiņas, kas pārauga pagrīdes pretestības organizācijās, kuras veidoja bijušie aizsargi, patriotiskie jaunieši un citi, kam nebija pieņemama okupācijas vara.
No tiem 38% strādāja celtniecībā, 38% — lauksaimniecībā un mežsaimniecībā — 27%, transportā un sakaru sistēmā — 9%, tirdzniecībā un materiāli tehniskajā apgādē — 7%, izglītībā, veselības aizsardzībā un zinātnē — 13%, valsts pārvaldes aparātā — 2%, citur — 4%.
gadā vidējā mēnešalga bija 103 rubļi, kas kopā ar izmaksām no sabiedriskajiem fondiem (pensijām, stipendijām, izmaksām, rēķinot uz 1 iedzīvotāju izglītības un medicīnisko iestāžu, bērnudārzu un sanatoriju utt.) — 138 rbļ.
Latvijas PSR pastāvēšanas laiku raksturo Komunistiskās partijas vienpartijas režīms, kas izvērsa represijas pret latviešu nacionālajiem centieniem, privātīpašuma likvidēšana, zemkopības kolektivizācija, vietējiem apstākļiem nepiemērota industrializācija un iedzīvotāju pārkrievošana.
Latvijas PSR rūpniecībai bija 100% monopols PSRS šādās rūpniecības nozarēs: mikroautobusi, slaukšanas iekārtas, pievadķēdes, metālciršanas iekārtu rezerves daļas, elektrovilcienu elektroaprīkojums, telefonu automātisko komutatoru iekārtas, baltais cinka pigments.
novembrī Latvijas zemessardzē bija reģistrējušies 2500 brīvprātīgo un 7. decembrī Latvijas Pagaidu valdība un Vācijas valdības ģenerālpilnvarotais Augusts Vinnigs vienojās, ka šī zemessardze ar nosaukumu „Latvijas zemes sargi“ kļūs par jaunās valsts bruņotajiem spēkiem.
Līgums paredzēja zemessardzi veidot uz brīvprātības pamatiem no 18 latviešu, 7 vācu un vienas krievu rotas, zemessardzes komandierim pēc sākotnējā plāna bija jābūt kādas neitrālas valsts pārstāvim, taču tas neīstenojās.
Latvijas aizsardzībai decembra otrajā pusē no vācu gūsta atbrīvotajiem latviešu strēlniekiem izveidoja trīs latviešu Rīgas zemessargu rotas, no bijušajiem Krievijas armijas latviešu virsniekiem un instruktoriem rezerves rotu, papildus izveidoja arī latviešu studentu rotu un skolnieku rotu, Latgales zemessargu rotu un Cēsu rotu.
negaidītā savstarpējā latviešu un vāciešu apšaudē gāja bojā bataljona komandieris Oskars Kalpaks, Studentu rotas komandieris kapteinis Nikolajs Grundmanis, jātnieku nodaļas virsleitnants Pēteris Krievs un piekomandētās artilērijas pusbaterijas leitnants Šrinders; arī vācu puse cieta zaudējumus.
SS un policijas vadītājs SS grupenfīrers Kacmans komisijai, kas sastāvēja no trim SS tiesnešiem un diviem leģiona ģenerālinspektora nozīmētiem Latviešu leģiona tiesnešiem (leģiona sevišķās karatiesas priekšsēdētājs standartenfīrers Jānis Palkavnieks un oberšturmbanfīrers Gailītis), uzdeva veikt pārbaudi.
kapteinis Upelnieks, pulkvedis Liepiņš, pulkvežleitnants Graudiņš, kapteinis Mucenieks, virsleitnanti Gregors, Rasa un Prikulis, leitnants Ankravs, kā arī darbvedis Valters un grupas saimniecības priekšnieks Pāvulāns tika aizvesti uz Talsiem, bet no turienes pēc nopratināšanas viņus 19.
armijas izlūkošanas vienības pārstāvis Šūberts un vienojās par sadarbību, kas izpaustos ziņu vākšanā, aizsargu nosūtīšanā sevišķiem uzdevumiem ienaidnieka aizmugurē, kā arī partizānu grupu organizēšanā, kuras atstājamas aiz frontes līnijas atkāpšanās gadījumā.
Rīgas aizsargu pulka komandieris Veide, izpildot vācu rīkojumu — noorganizēt no vēl atlikušajiem Rīgas apriņķa aizsargiem pa vienam bataljonam Rīgā, Skrīveros un Slokā, pilnvaroja ģenerāli Jāni Kureli apvienot militārā vienībā
Pulksten 8:00 Kureļa štābā ieradās Jungkalus un nodeva Ziemeļu frontes virspavēlnieka pavēli, kurā bija teikts, ka nav atzīstams par iespējamu, ka frontes aizmugurē bez armijas vienībām atrodas vēl citas speciālas daļas, un tāpēc viņš ir spiests likvidēt Kureļa vienību, paredzot šādu rīcību attiecībā pret tās personālsastāvu:
Ģenerālis Kurelis bija Latvijas Centrālās Padomes Militārās komisijas vadītājs, taču faktiskā komisijas vadība atradās kapteiņa Kriša Upelnieka rokās, kurš nodibinoties Kureļa grupai kļuva par Kureļa štāba priekšnieku un tādējādi arī par faktisko vienības vadītāju.
Viņš ieņēma arī Tautas padomes juridiskās komisijas priekšsēdētāja vietu un padomes sēdēs referēja par vairākiem likumprojektiem: pagaidu noteikumiem par mobilizācijas iestāžu darbību, nekustamu īpašumu atsavināšanu un apgrūtināšanu ar parādiem, sevišķas tiesāšanas kārtības atcelšanu valsts noziegumu lietās u.c. viņu iecēla par Rīgas apgabaltiesas locekli.
Kaut arī A. Kviesis neatbalstīja apvērsuma veikšanu, viņš neizpildīja Valsts prezidenta pienākumu aizsargāt Satversmē nostiprināto demokrātisko valsts iekārtu, palika prezidenta amatā un sadarbojās ar K.Ulmaņa autoritāro režīmu, tajā skaitā turpināja parakstīt Ulmaņa Ministru kabineta izdotos likumus.
Ievērojot to, ka Ulmanis bija atlaidis Saeimu un pārtraucis Satversmes darbību, A. Kviesis varēja palikt savā amatā līdz Satversmes darbības atjaunošanai un jauna prezidenta ievēlēšanai, taču Ulmanis, pamatojoties uz paša izdoto likumu, pats pārņēma prezidenta pilnvaru pildīšanu.
Korejiešu valodā runā aptuveni 78 miljoni cilvēku, no kuriem 48 miljoni dzīvo Korejas Republikā, 24 miljoni — Korejas TDR, vairāk nekā 2 miljoni — Ķīnā, aptuveni 1 miljons — Amerikas Savienotajās Valstīs, ap 0,5 miljoniem — Japānā, bet pārējie 2,5 miljoni — atlikušajās pasaules valstīs.
Izraēlas aviācija iznīcināja lielāko daļu Ēģiptes, Jordānijas, Sīrijas un Irākas gaisa spēku, tās armija okupēja Ēģiptei piederošo Sīnāja pussalu, visas Palestīnas valsts izveidošanai paredzētās teritorijas — Gazas joslu, Jordānijas pārziņā esošo Jordānas upes rietumkrastu un Austrumjeruzalemi, — kā arī Sīrijai piederošās Golānas augstienes.
gada Arābu-Izraēlas karš jeb Sešu dienu karš tika izcīnīts starp Izraēlu un tās arābu kaimiņvalstīm — Ēģiptes Arābu Republiku, Jordānijas Hāšimītu Karalisti un Sīrijas Arābu Republiku — ilga no 5.
Mūzika ir mākslas veids, kurā ir ar ausi uztvertas, īpaši izveidotas vai nejauši radušās priekšmetu vai parādību izraisītas gaisa svārstības, kas ar asociāciju, analoģiju un sinestēziju palīdzību iedarbojas uz cilvēka psiholoģisko stāvokli kā intelektuāli vai emocionāli stimulējošs, organizējošs, terapeitisks vai sakrāls līdzeklis.
Mūzikas attīstību laikā var iedalīt senajā mūzikā, viduslaiku mūzikā, renesanses mūzikā , jaunlaiku mūzikā , baroka mūzikā, rokoko un klasiskajā mūzikā, Vīnes klasiskajā mūzikā, romantiskā mūzika, jaunromantismā un populārajā mūzikā.
Melnā cauruma robežu sauc par notikumu horizontu, un Hokings atklāja, ka notikumu horizonts "klasiskos" procesos var tikai kļūt lielāks vai saglabāties tāds pats, nekad ne samazināties (Hokinga starojuma, kas ir kvantu process, dēļ melnā cauruma masa un līdz ar to notikumu horizonts tomēr samazinās).
Pēc laikabiedra Frīdriha Vesmaņa domām, bija trīs galvenie demisijas iemesli: pirmkārt, opozīcijas cīņa pret valdību un preses izmantošana, otrkārt, koalīcijas iekšējās nesaskaņas (galvenokārt, latgaliešu deputātu A. Dzeņa un F. Trasuna prasības Latgales vajadzībām) un treškārt, sociāldemokrātu pēdējā brīdī virzītās prasības.
No Latvijas vēstures viedokļa darbs ir interesants ar to, ka Nestora hronika, blakus Rimberta un Bartolomeja Angļa vēstījumiem, ir viens no hronoloģiski senākajiem avotiem, kas sniedz ziņas par tagadējo Latvijas teritoriju un to apdzīvojušo cilšu uzskaitījumu — zemgaļi, kurši, latgaļi un līvi .
Saskaņā ar Versaļas miera līgumu Vācijai bija jāatdod daļa tās teritoriju Francijai (ar akmeņoglēm un dzelzsrūdu bagātie apgabali Elzasa un Lotringa), Dānijai atjaunotajai Polijai (Poznaņa, Pomerānija, Rietumprūsija, daļa Augšsilēzijas
Liela uzmanība vērsta uz bioloģisko makromolekulu struktūru, funkcijām un savstarpējām pārvērtībām dzīvā šūnā, jo tie rada ķīmiskos un fizikālķīmiskos procesus, kas notiek dzīvās šūnās un starp šūnām, kas savukārt lielā mērā attiecas uz audu, orgānu un organisma struktūras un funkciju izpēti un izpratni.
Ar kokļu izmēriem un stīgu sakārtojumu mazpulcēniem palīdzēja komponists Jānis Norvilis, kurš tos apmācīja arī koklēšanā un sarakstīja orķestrim kokļu skaņdarbus „Suitu spēlmanīši” un „Par tēvu zemi”, „Ļautiņi, par ļaunu neņemiet”, „Zintēšanas dziesmas”, kā arī koklēm pielāgoja „Tūdaliņ, tagadīņ”.
gadsimtam radās Pleskavas un Novgorodas zemēs, gusļariem pielāgojot kanneli savai spēles tehnikai, un pēcāk izplatījās tālāk atsevišķu Baltijas somu un baltu — Setu igauņu, vepsu un latgaļu — kokļu konstrukcijās, tiem aizgūstot krievu etnogrāfijas elementus un instrumentālo deju mūziku ar tai raksturīgo akordspēli.
Ilgstoši daudz pazīstamākas un izplatītākas bija tieši Kurzemes kokles, ko Valdis Muktupāvels skaidro ar daudz labāk dokumentētajām Kurzemes koklēšanas tradīcijām, tostarp pavisam niecīgo Latgalē pierakstīto kokļu melodiju skaitu, tomēr, sākot ar folkloras atjaunošanas kustību 20.
Daudzās indoeiropiešu valodās ar vārdsakni 'kan-' saglabājušies dažādi ar dziedāšanu saistīti vārdi, piemēram, latīņu canere — 'dziedāt, skanēt, atskaņot', cantus — 'dziesma', senīru canim — ' dziedu', bretoņu kentel — 'dziedāšana', gotu hana un vācu Hahn — 'gailis ', sanskrita kankanah — 'zvārgulīši' un grieķu — 'skaņa, troksnis'.
Citā viņa darbā savukārt parādās izteiciens „Dzedin dzeda bes mittessan, ar koklems und gigams, ar stabulem un strumpems, ar wyssadams spaelems” (Dziedin dzied bez mitēšanas, ar koklēm un ģīgām, ar stabulēm un strumpēm, ar visādām spēlēm).
Kokle jeb vēsturiski kokles ir latviešu strinkšķināmais stīgu instruments, kas kopā ar lietuviešu kanklēm, lībiešu kāndlu, igauņu kanneli, somu un karēļu kanteli, kā arī ziemeļrietumu krievu spārnveida gusļiem ietilpst Baltijas dienvidaustrumu apvidum raksturīgu un radniecīgu mūzikas instrumentu saimē — tā saucamajā Baltijas psaltērijā.
Tām viņš, kā pats teica, veica „mērenu modernizāciju” — palielināja stīgu skaitu līdz 15 un mainīja to konstrukciju, ieviešot tiltiņu un palielinot skaņas caurumus, kā arī izdalot pikolo, soprāna, tenora un basa kokles, no kurām basa kokle ievērojami atšķīrās ar savu hromatisko skaņojumu.
Viņš Vidzemes kokles raksturojis kā līdzīgas Kurzemes koklēm, tomēr ar atšķirīgu ķermeņa formu, vienlaikus norādot, ka ļoti niecīgie un senie, stipri bojātie Vidzemes kokļu paraugi par šo kokļu veidu sniedz nepilnīgu priekšstatu.
Pirmie atsevišķie kokļu modernizēšanas centieni ar nolūku standartizēt kokļu skaņojumu, paplašināt nospēlējamo skaņu diapazonu, pastiprināt to skanējumu, kā arī papildināt kokļu diatonisko skanējumu ar iespēju spēlēt arī hromatiskos toņus sākās jau 1920.
Valdis Muktupāvels savā grāmatā „Kokles un koklēšana Latvijā” izdala trīs modernizēto kokļu veidus, kas guvuši plašāku izplatību un izmantojumu: Krasnopjorova—Ķirpja diatoniskās kokles, koncertkokles un Linauta—Dravnieka—Jansona kokles.
Kampe, vēl dzīvodams Latvijā, uzmērīja kokles no 22 dažādiem novadiem un pamatīgi izpētīja Latvijas Valsts Vēsturiskā muzeja kokļu krājumu, bet pats ar deviņstīgu kokļu izgatavošanu sāka nodarboties vien pēc došanās trimdā, sākumā Vācijā, bet pēc tam Austrālijā.
Izdevuma veidošanā piedalās tādi koklētāji kā Valdis Muktupāvels, Latvīte Cirse, Laima Jansone, Māris Muktupāvels, Dina Liepa, Baiba Indrēvica, Sanita Sprūža, Kristīne Ādmine, Leanne Barbo, Ansis Jansons, Jenni Venelainena un ansamblis „Cantata”, un tā atvēršana notika 2016.
Lietuviešu etnologs Romualds Apanavičs izsaka viedokli, ka instrumenta baltiskais nosaukums varētu būt attīstījies no pirmindoeiropiešu vārdsaknes *gan -, ar kuru apzīmē ietilpīgu laivu vai trauku, saistot to ar bedību rituālu, kur cilvēku apglabāja laivveida šķirstā, kurā instruments varēja kalpot kā tā rituālais aizvietotājs.
gada Ziemassvētkos Rīgas Doma katedrālē notikušu raganu saietu, kur „visāda veida harmonijas, ērģeles un psaltēriji atskanējuši, izņemot vienīgi latviešu kokli ar 5 stīgām, ko par Dieva kokli vienkāršie ļaudis sauc — šīs vienīgās nebij'” (excepta cochlea lotavica quinque chordis gaudens, quam Dei cochlea simplices vocant; haec sola abfuit—).
Neatrazdams nevienu, pie kura pasūtīt kokli, Dravieks ar Linauta palīdzību kokļu izgatavošanai pievērsās pats, veicot arī pētījumus un dažādus eksperimentus, piemēram, kā temperatūras un mitruma maiņa ietekmē dažādu koku kokļu skaņojuma stabilitāti.
Latvijas muzeju fondu krājumos atrodamas dažādas šo abu mūzikas instrumentu starpformas, piemēram, 17 stīgu kokle, kokle ar līmētu korpusu un metāla tapām, cītarkokle ar starveidīgi izkārtotām stīgām, kā arī cītarkokle bez tiltiņa, ļaujot pakāpeniski izsekot cītarkokles attīstību līdz patstāvīgam tradicionālo kokļu veidam.
Līdztekus mazpulku orķestriem parādījās arī vēl daži jaunās paaudzes koklētāji — Andris Dardedzis ar sievu, Marta Ruble, Tomāriņš un citi, kas mēdza pulcēties kopā un koklēt dziesmu un tautas deju ansambļiem, jo īpaši Jēkaba Stumbra vadītajai deju kopai Rīgā.
gadā mūzikas izdevniecība „Upe” latviešu tautas mūzikas kolekcijas ietvaros laida klajā Valda Muktupāvela dubultalbumu „Kokles”, kura pirmajā kompaktdiskā „Muktukokles”, piedaloties Sergejam Ancupovam , Rūtai Muktupāvelai un Ilgai Reizniecei , ierakstīti Muktupāvela kokles jaundarbi, bet otrajā diskā „Tradicionālās kokles” — Kurzemes un Latgales tradicionālās kokļu melodijas.
gada beigās folkloras kopa Skandinieki sadarbībā ar Ikšķiles tautskolu izdeva grāmatu „Kokles dziesma dvēselei”, kurā iekļauti koklēšanas padomi un akordi, kā arī dažādas tautasdziesmas ar vārdiem un notīm, ko izdevumam pievienotā kompaktdiskā iedziedājuši paši Skandinieki.
gada rakstā par latviešu tautas mūziku un turpmāk lietots gandrīz visos rakstos, enciklopēdijas un vārdnīcās, tostarp Kārļa Mīlenbaha un Jāņa Endzelīna „Latviešu valodas vārdnīcā” un Konstantīna Karuļa „Latviešu etimoloģijas vārdnīcā”.
Valdis Muktupāvels savā grāmatā „Kokles un koklēšana Latvijā” izdala trīs tradicionālo kokļu veidus ar savām vēsturiskajām uzbūves, formas, gatavošanas, rotāšanas un spēlēšanas īpatnībām — Kurzemes kokles un Latgales kokles, kā arī cītarkokles, kas radušās jaunākos laikos, koklēm sajaucoties ar cītarām.
gadā režisore Maruta Jurjāne uzņēma 18 ar pusi minūtes garu filmu „Kokle”, kurā redzama kokļu meistara Jāņa Poriķa kokles gatavošana un stāstījums par koklēm, kā arī viņa paša, Skandinieku, koklētāju ansambļa „Spārīte” un muzikanta Mārtiņa Baumaņa koklēšana.
maijā, Latvijai prezidējot Eiropas Savienības Padomē, Briseles Mūzikas instrumentu muzejam uzdāvināta kokļu meistara Jāņa Rozenberga no egles izgatavota 12 stīgu tradicionālā Kurzemes kokle, ko ierakstā ieskandināja koklētāja Laima Jansone.
Etiopija ir bijusi pārstāvēta un arī tagad darbojas dažādās starptautiskajās organizācijās — tā ir bijusi viena no Nāciju Līgas loceklēm līdz tās likvidēšanai, viena no pirmajām ANO loceklēm un dibinātājvalstīm un Āfrikas savienības dibinātājlocekle.
Pēc Saeimas vēlēšanām Valsts prezidente Vaira Vīķe-Freiberga atkārtoti izvirzīja A. Kalvīti Ministru prezidenta amatam, līdz ar to viņš kļuva par pirmo Latvijas premjerministru, kurš savu amatu saglabāja arī pēc Saeimas vēlēšanām.
gada aprīlim valdībā ietilpa arī "Jaunais laiks"; pēc tā aiziešanas no koalīcijas A. Kalvīša mazākuma valdība turpināja darbu ar "Saskaņas Centra", kā arī neatkarīgo deputātu Jāņa Jurkāna un Ērika Jēkabsona atbalstu.
Museveni vadīja Nacionālās Pretošanās Armiju, kopā ar vairākiem nemiernieku grupējumiem, tai skaitā, Federālo Demokrātu Kustību ar Endrū Kadžiru priekšgalā, kā arī ar vēl kādu grupējumu, kura vadītājs bija Džons Nkvanga .
Ugandas iedzīvotāji bija mednieki un izdzīvošana balstījās uz savācējsaimniecības principiem, līdz aptuveni pirms 1700 — 2300 gadiem, no Centrālās un Rietumāfrikas daļas uz Ugandas dienvidiem pārceļoja bantu valodās runājošās tautas.
Impērija (no lat. imperium — "pavēle, vara"; angl. , fr. empire, vāc. Reich, kr. ) — subkontinenta robežās ietekmīga dominējošā lielvalsts (kā likums, izveidojusies, pakļaujot un anektējot virkni mazāku valstu), ar plašu teritoriju un daudzveidīgu etnisko sastāvu, tendēta uz pastāvīgu ekspansiju.
Tā kā impēriju ārpolitikai praktiski vienmēr bijis izteikts ekspansijas raksturs, tad agresīvu ārpolitiku, nevienlīdzīgas, politiski vājākās valstis ekspluatējošas starpvalstu attiecības kreisi orientēto domātāju darbos pieņemts dēvēt par "imperiālismu".
Dzeju var mēģināt klasificēt pēc tās tematikas , pēc vārsmojuma (metriskā, toniskā, sillabiskā, sillabotoniskā dzeja, brīvās vārsmas, verlibrs), strofikas, formas (t.s. tradicionālās formas ir, piemēram, epigramma, elēģija, idille, oda u.c.) un citādi.
jūlija apgabalā ir septiņi rajoni: Dņipro rajons, Kamjanskes rajons, Krivijrihas rajons, Ņikopoles rajons, Novomoskovskas rajons, Pavlohradas rajons un Sineļnikoves rajons; bijušās apgabala nozīmes pilsētas iekļautas rajonu sastāvā.
Akmens laikmeta sākums tiek datēts ar senāko atrasto darbarīku vecumu, kas ir aptuveni 2,6 miljonus gadu veci, bet beigas ar pāreju uz bronzas laikmetu, kas dažādās pasaules vietās notika atšķirīgos laikos aptuveni pirms 6000-8000 gadiem .
gada janvārī ratificēt līgumu par atomieroču izmēģinājumu aizliegumu, tā vietā valsts aizsardzības stratēģiju orientējot uz spēcīgas zemessardzes izveidošanu, kas, pēc Afganistānas karu pieredzes, būtu nopietnāks ierocis pret naidīgu valstu invāziju.
gada martā Lielbritānijas premjerministrs Tonijs Blērs ieradās vizītē Tripolē, slēdzot virkni vienošanos par Lībijas dabasgāzes, naftas atradņu un milzīgo Lībijas saldūdens krājumu izmantošanu, kuras vērtība Ziemeļāfrikas valstīs ir augstāka par fosilo kurināmo.
gadu sākumā cīņai pret Kadāfi režīmu tika izveidota pagrīdes teroristiska organizācija „Lībijas atbrīvošanas nacionālā fronte“, kuru sponsorēja Sudāna, Maroka, Irāka un Saūda Arābija, taču organizācija bija maza un nekādu nopietnu panākumu tai nebija.
martā Francija, Lielbritānija, ASV un virkne citu Rietumu valstu bez oficiāla kara pieteikuma uzsāka militārus gaisa uzbrukumus stratēģiskajiem mērķiem Lībijas teritorijā, Lībijas pretgaisa aizsardzības sistēmai un armijas bāzēm jeb sāka militāro operāciju "Odiseja rītausma".
gadam valsts pārvaldi veidoja tautas sapulču jeb kongresu tīkls, sākot ar iedzīvotāju sapulcēm, kas pilda pašvaldību funkcijas, reģionu sapulcēm un beidzot ar Nacionālo tautas sapulci jeb Vistautas kongresu kā visaugstāko varas institūciju.
Lībijai nekad nav bijusi nopietna un plaša mēroga karadarbībai paredzēta armija, jo no militārās taktikas viedokļa robežas tuksnesī ir pārāk garas, lai varētu izveidot frontes līniju, bet dienvidos plašas mazapdzīvotas teritorijas, tāpēc daudzskaitlīga armija nebija nepieciešama.
Tika pārskatīti līgumi ar Rietumu naftas ieguves kompānijām, palielinot Lībijas saņemamo iegūstamo resursu daļu un uzsākta plaša sociālās attīstības programma, ceļot pilsētās un ciemos skolas, slimnīcas, sabiedriskās ēkas un daudzdzīvokļu namus.
Toties Tripolē kā valsts augstākā institūcija tika izveidota Augstākā drošības padome, kas informēja pasaules sabiedrību, ka uzskata austrumu cilšu šeihu un monarhijas piekritēju izveidoto Pagaidu pārejas nacionālo padomi nevis par nacionālās varas pārstāvjiem, bet gan tikai par Bengazi pašvaldību.
gados zem Sahāras tuksneša ģeologi atrada 4 milzu pazemes rezervuārus pilnus ar saldūdeni — Kufras, Sirti, Morzukas un Hamadas (the Kufra basin, the Sirt basin, the Morzuk basin and the Hamada basin) — no kuriem pirmie trīs ir aptuveni ietilpībā, bet kopējais saldūdens apjoms tur ir līdzvērtīgs ūdens apjomam Melnajā jūrā jeb daudzumam, ko dotu Nīlas upe, tekot 200 gadus .
septembrī, kamēr karalis Idriss atradās vizītē Turcijā, kapteiņa Muammara Kadāfi vadībā armijas vienības sadumpojās un sagrāba karaļa pili, valdības iestādes, radio un TV centrus, gāžot monarhiju un pasludinot Lībiju par Lībijas Arābu Republiku.
Iekšpolitika bija autoritāra, taču salīdzinoši mērena, bez izteiktām policejiska režīma pazīmēm, jo nebija masu represiju vai ierobežojumu, nebija arī īstas opozīcijas salīdzinot ar karalistes laiku, Lībijā bija vērojams straujš saimnieciskais uzplaukums.
Augustā, kad NATO spēki ar gaisa uzlidojumiem bija praktiski sagrāvuši Lībijas armiju, NATO ļāva austrumu cilšu šeihu bruņotajiem spēkiem ieņemt lielāko daļu valsts, Rietumu valstis, ieskaitot ASV un Krieviju, jau bija atzinušas jaunās Lībijas pagaidu valdības leģitimitāti.
Kadāfi uzskatīja, ka PSRS un ĶTR demonstrētais sociālisms esot tikpat netaisnīgs, kā Rietumu valstīs valdošais kapitālisms, jo sociālisms apspiež personību, bet kapitālisms ir izdevīgs tikai bagātajiem, tāpēc ir jāiet "trešais ceļš", kuru izklāstīja savā darbā „Zaļā grāmata“.
Ministru prezidents, kurš atkāpies bez Saeimas neuzticības izteikšanas vai kuram ir izteikta neuzticība, turpina pildīt savus amata pienākumus, izņemot gadījumus, kad Saeima iecēlusi personu, kurai uzdota šo amatu pagaidu pildīšana, līdz tos uzņemas tā amata pēcnācējs.