polyglot-tagger/wikipedia-language-snippets-filtered huggingface dataset:
Pavyzdžiui, normatyvistinės teisės mokyklos atstovai pabrėžia įstatymų svarbą: pozityvioji teisė – politinės valdžios institucijų priimtos, sankcionuotos socialinės normos , kurių įgyvendinimui gali būti pasitelkiama atitinkamų valdžios ir jai pavaldžių organizacijų, administracinių institucijų kitų subjektų prievarta.
Sankcija teisėje – kaip ir bet kurios kitos socialinės normos atveju – reikalinga tam, kad už atitinkamą elgesį būtų baudžiama arba kaip nors atlyginama, apdovanojama, skatinamas teisėtas elgesys, siekiant motyvuoti normų adresatus elgtis tam tikru būdu, kaip įtvirtinta teisės normomis.
Buvimas šintoistu nėra aklas sekimas tikėjimo taisyklių rinkiniu ar religinių nuostatų ir pažiūrų įsisavinimas nuo pat gimimo - tai yra tiesiog gyvenimo principai, vertybių sistema ir mąstymo būdai, kurie buvo ir yra prijungti prie japoniškos kultūros kaip dalis tradicijos.
Grinius perversmą vadino nusikaltimu prieš visuomenę, dėl jo kaltino tautininkus, krikščionis demokratus ir dalį kariuomenės, teigė faktines ir psichologines perversmo priežastis esant gilias, siekiančias pirmus nepriklausomybės metus, kai aktyviai rinkiminę kampaniją vedę tautininkai, atstovavę labiausiai pasiturinčiam visuomenės sluoksniui ir turėję monarchinių ambicijų, buvo išmušti iš pusiausvyros, nes nė vienas jų atstovas nebuvo išrinktas į Steigiamąjį Seimą.
Viename iš paskutinių savo tekstų JAV, prisimindamas to meto įvykius K.Grinius aprašo karininkų įsiveržimą 4 valandą ryto ir vėlesnį generolo P.Plechavičiaus bei trijų pulkininkų vizitą, kurio metu P.Plechavičius sakęs, kad diktatoriumi tapęs ne savo noru, sėdėjęs areštinėje ir nustebęs, kai į kamerą įsiveržę ginkluoti karininkai pareikalavę vadovauti sukilimui, o jis bijojęs nesutikti, nes turįs šeimą ir vaikus.
Griniaus pavadintas „škurniku“ , P.Plechavičius su pulkininkais išėjęs, o sutiktai rašytojai Onai Pleirytei-Puidienei sakęs, jog prezidentas jį išvadinęs „škurniku“ ir nusikaltėliu, ir dabar esą jam likę tik nusišauti, į ką rašytoja atsakiusi, kad nusišauti ne jo charakteriui.
Spaudos draudimo metais laikėsi požiūrio, kad lietuviams reikia aktyviai reikšti norą legalizuoti spaudą, o kol ji spausdinama ir platinama nelegaliai – ją remti, steigė slaptas ir viešas draugijas, kurių tikslas buvo visuomenės švietimas ir spaudos lietuvių kalba platinimas.
Pabrėžė nuomonių įvairovės ir politinio pliuralizmo svarbą demokratijai, kritikavo ir tendencingais vadino tuos, kurie neigiamai kalbėjo apie „visuomenės srovinį susiskaidymą“: „Politiškai nesusikaidžiusi visuomenė gali būti tik diktatūriniuose kraštuose“.
Partinius susigrupavimus vertino kaip normalią demokratinę praktiką ir tvirtino, kad Lietuva negali būti išimtis: „Tik diktatūriniuose kraštuose vienas vadas, viena valia ir net partija, kuria remiasi diktatorius, yra bevalė politiniams sprendimams ir reikalinga tik vadui prisidengti„.
Draugijos tikslas buvo steigti mokyklas, pedagoginius bei vakarinius kursus, knygynėlius, platinti lietuviškus spaudinius, šelpti besimokantį jaunimą, bet kadangi nelegaliai veikti buvo rizikinga dėl Suvalkų gubernijoje įvestos karo padėties, netrukus teko draugijos veiklą sustabdyti.
Seime K.Grinius stebėjo, kad būtų laikomasi demokratijos principų ir nebūtų procedūros pažeidimų, ką tik išrinktam Seimo pirmininkui A.Stulginskiui pasiūlė išstoti iš savo partijos, ragino įstatymus rengti atidžiai, ne paskubomis, buvo pirmasis, prajuokinęs Seimą – pirmajame posėdyje, kai jo pirmininkas pasiūlė sudaryti komisiją atsakymams į sveikinimus ruošti, pasakė, kad ji nereikalinga, nes „tą darbą gali atlikti prezidiumas, net trys pirmininkai ir keturi sekretoriai “.
Krikščionys demokratai turėjo Seime daugumą ir iš pradžių manė sudaryti Vyriausybę vieni, premjeru siūlydami tapti teisininkui A.Tumėnui, tačiau paskui pasiūlė valstiečiams liaudininkams sudaryti koalicinę Vyriausybę, atiduodami jiems premjero postą, sau reikalaudami tik Švietimo ir Užsienio reikalų ministerijų.
Kairiųjų – kairiojo centro partijų programos ragino kurti demokratinę respubliką, išdalyti dvarininkų žemę tiems, kas ją dirba, prie bažnyčių palikti tik 3 ha žemės, įvesti progresinius mokesčius, priimti socialinio aprūpinimo įstatymus, užtikrinti nemokamą mokslą.
Nors K.Griniaus idėjos reformos įstatyme liko, svarstant jį koalicija subyrėjo – krikščionys demokratai siekė grąžinti Katalikų bažnyčiai žemes ir namus, iš jos atimtus ir stačiatikiams atiduotus dar Rusijos imperijos valdžios, liaudininkai su tuo nesutiko.
gegužę nė viena partija negavo absoliučios daugumos, valstiečiai liaudininkai turėjo 22, socialdemokratai – 15, krikščionys demokratai – 14, Ūkininkų sąjunga – 11, Darbo federacija – 5, tautininkai – 3, Ūkininkų partija – 2 vietas, dar 9 atstovus turėjo tautinės mažumos.
Griniui dirbant Prezidentu, pasirašyta nepuolimo sutartis su Sovietų sąjunga, kuria ji pripažino Lietuvos teises į Lenkijos okupuotą Vilnių, pradėtos derybos dėl prekybos sutarčių su Rusija ir Vokietija, valstybės administracijoje imtasi taupymo priemonių, santaupos buvo skiriamos kelių statybai, pramonės, švietimo ir kultūros reikalams, panaikinta karo padėtis ir demokratinių laisvių varžymai, cenzūra.
Voroneže kartu su Jonu Jablonskiu ir Pranu Mašiotu sukūrė iniciatyvinę grupę, triumviratą, vyriausiajam Rusijos lietuvių organui – Vyriausiajai lietuvių tarybai Rusijoje – sukurti, triumviratas į ją pateko be rinkimų, K.Grinius vienbalsiai išrinktas VLTR prezidiumo pirmininku.
gruodį susijungus Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijai ir Lietuvos valstiečių sąjungai, buvo vienas opozicijos lyderių, gynė spaudos laisvę, tautinių mažumų teises, reikalavo didesnio dėmesio sveikatos apsaugai ir švietimui, kritikavo tautininkų ir kitoms Lietuvos politinėms jėgoms atstovaujančių veikėjų, ypač V.Krėvės, A.Voldemaro, A.Smetonos ir J. Purickio raginimą orientuotis vien į SSRS, kuri esą galinti padėti Lietuvai atgauti Vilnių ir apsiginti nuo Lenkijos – 1924 m.
Grinius straipsnyje „Mūsų rusofilai“ rašė, kad naivu tikėtis, jog carinės Rusijos imperializmo neatsisakiusi SSRS nesavanaudiškai perduos Vilnių Lietuvai, ir ragino „pasilikti nuošaly nuo šių dviejų galybių ir gretintis prie Anglų ir prie Šiaurės Pabaltijos galimos sąjungos, valstybei ir tautai aplaikyti savo egzistenciją“.
sukilimo vadų Mykolo Akelaičio sūnėnas, mokėjo rašyti ir skaityti, galėjo susikalbėti rusiškai ir lenkiškai, talkino matininkams, perrašė iš lenkų kalbos išverstą medicinos knygą, turėjo nedidelę biblioteką – maldaknygių, L.Ivinskio ir lenkiškų kalendorių, M.Akelaičio, M.Valančiaus knygų, įstatymų, P.Vileišio leidinių.
Kazys Grinius (Grinevičius, Hryniewicz, ; 1866 m. gruodžio 17 d. Selemos Būda, Marijampolės apskritis – 1950 m. birželio 4 d. Čikaga, Ilinojus, JAV) – Lietuvos politikas, visuomenės ir kultūros veikėjas, humanistas, vienas pirmųjų Lietuvos demokratų, varpininkas, gydytojas, švietėjas, visuomenės sveikatos aktyvistas, publicistas, knygnešys.
leidinyje „Varpininkų kelias“ paskelbė išsamų straipsnį „Demokratinių idėjų vystymasis Lietuvoje“, kur aprašė demokratinio valdymo pranašumus ir teigė, jog ateities valstybėse toks valdymas viešpataus, taip pat kad piliečiai tiesiogiai turėtų rinkti ne tik parlamentą, bet ir Prezidentą, o kitame 1939 m.
Enciklikoje rašoma: Kaip įvairios kūno dalys tarp savęs derinasi tvarkingu santykiu, kas teisingai vadinama simetrija, panašiai ir prigimtis yra surikiavusi valstybės gyvenimą, kur abu šie sluoksniai darniai papildo vienas kitą ir užtikrina abipusę pusiausvyrą; jie labiausiai reikalingi vienas kitam, negali būti kapitalo be darbo ir darbo be kapitalo.
Hera saugo moterystės šventumą, todėl mituose pasakojama, kaip jos pačios vedybiniam gyvenimui nuolat gresia pavojus; taip mituose stengiamasi gyviau ir visapusiškiau mums įrodyti, kaip Hera saugo šeimos židinį: Hera – vedybinės ištikimybės pavyzdys; ji reikalauja, kad Dzeusas sunkiai nubaustų jos suvedžiotoją Iksioną.
Kaip tik todėl moteriškasis Heros grožis buvo nusakomas žodžiu „jautakė“ net tada, kai liaudis jau seniai nebeįsivaizdavo dievų gyvulių pavidalu ir niekas nebeprisiminė, kad kažkada Dzeusas buvo garbinamas kaip jautis, o jo žmona kaip karvė.
Tačiau šiame scenarijuje su knyga toli gražu nebuvo elgiamasi pagarbiai: daug vardų iškraipyti, didžiuma siužete buvusio keliavimo išbraukta, Žiedo Draugija beveik visur skraidinama erelių, o elfų kelionduonė lembasas apibūdinta kaip „maisto koncentratas“.
Hipofizės funkcijoms susilpnėjus arba išnykus, vaikai lieka neūžaugomis , sulėtėja jų psichinis vystymasis, atsiranda infantilizmas, atrofuojasi skydliaukė ir antinksčių žievė, pakinta riebalų ir angliavandenių apykaita, sulėtėja oksidacijos procesai.
Tarp kitų šio laikotarpio kūrinių paminėtini styginių kvartetai, „Valdšteino sonata" , „Appasionata“ . Taip pat šiuo laikotarpiu Bethovenas parašė seriją simfonijų, pavyzdžiui: „Ketvirtąją simfoniją“, „Penktąją simfoniją“, „Šeštąją simfoniją“, „Septintąją simfoniją“ ir „Aštuntąją simfoniją“, oratoriją „Kristus ant Alyvų kalno“, operą „Fidelijus“ ir koncertą smuikui .
Haidnui išvykus į Angliją, Bonos kurfiurstas tikėjosi, jog Bethovenas sugrįš į Boną, tačiau šis liko Vienoje ir toliau lankė Johano Albrechtsbergerio, kuriam jį buvo prirodęs Haidnas, ir kitų žinomų to meto muzikos pedagogų pamokas.
Bonai patekus į prancūzų įtaką, Bethovenas liko be stipendijos, kurią jam mokėjo Bonos dvaras, tačiau keli Vienos didikai jau buvo pripažinę jo talentą ir pasiūlę jam finansinę paramą, tarp jų – princas Jozefas Francas Lobkovicas, princas Karlas Lichnovskis ir baronas Gotfrydas van Svytenas.
Pirmosios trys parašytos L. van Bethoveno sonatos fortepijonui , vadinamos „Kurfürst“ , nes dedikuotos kurfiurstui Maksimilianui Frydrichui , buvo išspausdintos 1783 metais. Tais pačiais metais žurnale „Magazin der Musik” pasirodė straipsnis apie Liudviką van Bethoveną, kuriame buvo pagirtas jo talentas muzikai.
Liudvikas van Bethovenas (, 1770 m. gruodžio 17 d. Bona, Vokietija – 1827 m. kovo 26 d. Viena, Austrija) – vokiečių klasikinės muzikos kompozitorius, žymi muzikos figūra pereinamuoju laikotarpiu tarp klasicizmo ir romantizmo epochų.
Nors būtų netikslu stimpanku vadinti ir tikrosios Viktorijos epochos kūrinius, kaip kad Žiulio Verno, Herberto Velso, Marko Tveno, Edgaro Alano Po ar Meri Šeli, nėra jokių abejonių, kad šių rašytojų darbai buvo tiesioginis įkvėpimas dabartinių laikų stimpanko autoriams.
Žiemą, praardžiusios pastatytas ant ledo ondatrų trobeles ir paprastai suėdusios jų šeimininkus, audinės įsigyja patikimą slėptuvę ir, tai svarbiausia, pro landą, esančią po trobele, – neužšąlantį priėjimą prie vandens, todėl gali žiemoti net dideliuose, visiškai užšąlančiuose ežeruose.
Netesybos, kaip prievolių įvykdymo užtikrinimo būdas, plačiausiai naudojamos prievoliniuose santykiuose tarp juridinių asmenų, rečiau – prievoliniuose santykiuose tarp fizinių bei juridinių asmenų ir tarp fizinių asmenų, pavyzdžiui: gyvenamųjų patalpų nuomos santykiuose, atsiskaitant už komunalines paslaugas, suteikiant paskolas fiziniams asmenims.
Netesybų paskirtis – skatinti skolininką tinkamai ir laiku įvykdyti prievolę, nes netesybos yra laikomos papildoma prievole prie pagrindinės, o tai reiškia, kad net sumokėjęs netesybas skolininkas neatleidžiamas nuo pagrindinės prievolės įvykdymo, išskyrus įstatymu ar sutartimi numatytus atvejus.
Nors puolimo tikslu buvo pasirinktas Egiptas, bet pirkliai buvo labiau suinteresuoti sužlugdyti savo konkurentę Bizantiją, todėl įkalbėjo kryžiuočius pasukti į Konstantinopolį, kadangi kryžiuočiai tuo metu neturėjo kaip susimokėti pirkliams, kurie turėjo nugabenti juos iki artimųjų rytų.
Pirmasis karalius Ramathibodis I svarbus tajų istorijai dėl dviejų priežasčių: jis padarė Theravada budizmą oficialia religija, priešingai nei Angkoro karalystė, kur viešpatavo hinduizmas, ir Dharmašastros, teisinis kodeksas, paremtas indų šaltiniais ir tajų papročiais, surinkimu.
kariškiai, vadovaujami išvakarėse nušalinto iš pareigų kariuomenės vado Sondchi Buniaratkalino, pasinaudodami proga, kad šalies ministras pirmininkas Taksinas Šinavatra išvyko į Jungtinių Tautų asamblėją, remiami Tailando karaliaus Bhūmibolo Aduljadedžo įvykdė karinį perversmą ir sustabdė Konstitucijos galiojimą.
Tačiau kartą pas jį apsilanko išminčius Gendalfas, o paskui jį – trylika nykštukų: Torinas Ąžuolskydis , Oinas, Gloinas, Dvalinas, Balinas, Bifuras, Bofuras, Bomburas, Filis, Kilis, Doris, Noris ir Oris (Thorin Oakenshield, Oin, Gloin, Dwalin, Balin, Bifur, Bofur, Bombur, Fili, Kili, Dori, Nori, Ori).
Nykštukai, Gendalfas ir Bilbas keliauja pas Elrondą į Rivendeilą, papuola į goblinų urvus (Bilbas turi sužaisti mįslių žaidimėlį su paslaptingu padaru Golumu), paskui apsilanko Beorno namuose, miško elfų karaliaus kalėjimuose, Ežero mieste.
Baltijos valstybėse Rail Baltica pagal planą turės tris multimodalinius krovinių terminalus Mūgos uoste , Salaspilyje ir Kaune, sujungiant trasą su esama 1520 mm geležinkelio infrastruktūra, taip pat septynios tarptautinės keleivių stotys (Taline, Pernu, Rygoje, Rygos oro uoste, Panevėžyje, Kaune ir Vilniuje) su galimybe įrengti regionines stotis ir jungtis su oro ir jūrų uostais.
Mažiausiai – Australijos, Brazilijos, Kanados, Kroatijos, Danijos, Suomijos, Gruzijos, Vokietijos, Honkongo, Islandijos, Airijos, Izraelio, P. Korėjos, Nyderlandų, Naujosios Zelandijos, Norvegijos, Portugalijos, Slovėnijos, Ispanijos, Šveicarijos, Jungtinės Karalystės, JAV gyventojai.
LR Baudžiamajame kodekse kyšis yra apibrėžiamas kaip bet kokios turtinės ar kitokios asmeninės naudos sau ar kitam asmeniui (materialios ar nematerialios, turinčios ekonominę vertę rinkoje ar tokios vertės neturinčios) forma išreikštas neteisėtas ar nepagrįstas atlygis už pageidaujamą valstybės tarnautojo ar jam prilyginto asmens teisėtą ar neteisėtą veikimą arba neveikimą vykdant įgaliojimus.
Kyšis gali turėti materialias ir nematerialias formas: daiktai , paslaugos, turtinės teisės, turtinių prievolių panaikinimas, sutaupymas nemokant ar mažiau mokant už paslaugą, pranašumo konkurencinėje kovoje įgijimas, supažindinimas su komercine paslaptimi, pelną žadančių ryšių užmezgimas ir pan.
Naujasis amžius idėjų semiasi iš įvairių atgimstančių senovės tikėjimų bei dvasinių mokymų, rytų filosofijos , Artimųjų Rytų religijų , filosofijų (gnosticizmo, spiritualizmo, teosofijos, universalizmo, Vakarų ezoterikos, „Naujojo mąstymo“).
Rungtynės trunka 2 kėlinius po 45 minutes; rungtynėse, kuriose būtinai turi būti išaiškintas nugalėtojas (jeigu tai nėra atkrintamosios arba finalas tai nebūna pratęsimų) tai, lygiųjų atveju prireikia pratęsimo – žaidžiami dar du kėlinukai po 15 minučių, o jei nugalėtojas vis tiek neišaiškinamas, kiekviena komanda muša po penkis 11 m baudinius.
Dirbtinė nuošalė yra viena iš gynybos taktikų (visa gynybos linija greitai bėga į priekį ir palieka puolėją nuošalėje), tačiau taikant šią taktiką gynėjai turi būti labai gerai susižaidę ir laikytis disciplinos, kadangi dirbtinei nuošalei nepavykus paprastai iškyla gana rimtas pavojus besiginančiai komandai.
Munistai“ tiki, kad Jėzus neturėjo mirti ant kryžiaus, Jis turėjo sukurti tobulą šeimą ir pastatyti Dieviškąją Karalystę žemėje, tačiau žydai neįvykdę savo atsakomybės, nepriėmė Mesijo ir nukryžiavo jį.
Todėl, pasak S. M. Moon'o, kai jis buvo 16-os, jam apsireiškė Kristus ir prašė pratęsti jo nebaigtą misiją – sukurti žemėje tobulą šeimą, kuri nebeturėtų dėl Ievos ir Adomo kaltės žmoniją slegiančios gimtosios nuodėmės.
Informacija siunčiama porcijomis, po kiekvienos jų „išklausant“ magistralę: jeigu joje yra tik siunčiama informacija, galima siųsti sekančią porciją, jeigu magistralėje informacijos yra daugiau, negu buvo išsiųsta, vadinasi, tuo pačiu metu dirbo ne vienas siuntėjas, ir anksčiau siųstą porciją reikės pakartoti aptikus kitą „tuščią langą“.
Nėra aiški jos kilmė: susiformuoti ten kur yra Sedna negalėjo (formuojantis būtina apskritimui artima orbita, antraip skirtingos masės dalelės viena nuo kitos atitolsta), būti išstumta iš Saulės sistemos irgi negalėjo, nes net ir perihelyje praskrenda per toli kad kada būtų galėjusi saveikauti su planetomis.
Skirtingai nuo planetų Sedna skrieja labai ištęsta orbita, daugiausia priartėdama 76,361 A.V. ir labiausiai nutoldama apie 937 A.V. Net ir arčiausiai esant Saulė nuo jos turėtų atrodyti tik kaip ryški žvaigždė kurios disko plika akimi įžiūrėti negalima.
Lietuva tokioje situacijoje nutarė ryžtingai veikti: Galvanausko vyriausybė, užsitikrinusi Vokietijos ir Sovietų Rusijos paramą, per visuomeninę organizaciją Lietuvos šaulių sąjunga ir Klaipėdoje įkurtą lietuvininkų Vyriausiąjį Mažosios Lietuvos gelbėjimo komitetą organizavo karinį Klaipėdos krašto prijungimą prie Lietuvos, vadinamąjį Klaipėdos sukilimą .
Paryžiuje prasidėjusiose derybose dėl konvencijos Lietuvos diplomatams galiausiai pavyko išvengti daugelio Lenkijos interesus tenkinančių punktų įrašymo į konvenciją (šiai sėkmei buvo palanku tai, kad nuo 1923 m. vidurio vis labiau komplikavosi Prancūzijos ir Britanijos santykiai).
Freistaato idėja buvo nukreipta ir prieš galimą susijungimą su Lietuva, nes tokiai ateities vizijai Klaipėdos krašte neturėta ypatingo noro: ekonominiu požiūriu kraštas buvo toliau pažengęs, jo ūkininkai turėjo rinką Vokietijoje, su šia šalimi siejosi ir visos kultūrinės tradicijos bei juridinė tvarka.
vyriausybė Klaipėdos krašte pradėjo aktyviau propaguoti susijungimo su Lietuva idėją, o slaptas Užsienio reikalų ministerijos fondas per konsulatą Klaipėdoje finansavo lietuvininkų politikų, palankiai žiūrinčių į susijungimą su Lietuva, veiklą.
Nemažai šio žanro apsakymų ir apysakų galima rasti apsakymų antologijose „Geriausia Lietuvos fantastika“, šio žanro kūrinių autoriai ne kartą tapo šio konkurso laureatais (pvz., 1997 m. – Diana Butkienė, 1998 m. – Lina Darbutaitė, Nigelis, Gediminas Kulikauskas, 2001 m. – Rūta Marija Klovaste, 2002 m. – Herta Matulionytė, Edas Gruzdas).
Žymiausi kūriniai – Džordžo R. R. Martino „Ledo ir ugnies giesmė“, Džono Ronaldo Ruelo Tolkieno „Žiedų valdovas“, „Hobitas“, Ursulos K. Le Guin „Žemjūrės burtininkas“, Rodžerio Želazny „Ambero kronikų“ ciklas, Andžejaus Sapkovskio „Raganiaus“ ciklas, Roberto Hovardo „Konano barbaro“ ciklas.
Pasak Lietuvos medžiotojų ir žvejų draugijos pirmininko pavaduotojo Eugenijaus Tijušo, maždaug 1980 metais, per medžiotojus, Lietuvos mokslų akademijos zoologijos ir parazitologijos instituto mokslininkus pasiekdavo pasakojimai, kad kažkur buvo pastebėtos miškinės katės, nors šie pasakojimai nebuvo nei paneigti, nei patvirtinti.
Dabar Europoje miškinių kačių populiacijos negausios ar labai mažos, ir yra išlikusios Škotijoje, Ispanijoje, Portugalijoje, Prancūzijoje, nedidelėse Vokietijos, Austrijos ir Šveicarijos dalyse, Slovėnijoje, Kroatijoje, Slovakijoje, pietinėje Lenkijoje, vakarų Ukrainoje, Vengrijoje, Moldovoje, Rumunijoje, Bulgarijoje, Serbijoje, Makedonijoje, Graikijoje, Italijoje, pietvakarių Rusijoje arčiau Kaukazo kalnų, Gruzijoje, Turkijoje.
žiemą vokiečiai atnaujino kelius iš pietinės į šiaurinę Suomiją daugiausia naudodamiesi karo belaisvių darbu (daugelis kurių buvo paimti į nelaisvę pietų Europoje ir tebedėvėjo vasarinę uniformą; daugybė belaisvių žuvo) bei sukaupė ten atsargas.
Po to, kai buvo nukariautos ir kristianizuotos pagonių baltų ir Pabaltijo finų žemės, Livonija ėmė reikšti gerokai didesnę teritoriją, kurią vakaruose ribojo Baltijos jūra , šiaurėje – Suomijos įlanka, rytuose Peipaus ežeras, kuris skyrė nuo Pskovo respublikos.
buvo priimta nauja Meksikos konstitucija, kuri išlaikė didžiąją dalį Romos Katalikų Bažnyčios teisių, turėtų kolonijiniu laikotarpiu, tačiau, skirtingai nei senojoje konstitucijoje, joje nebeliko nuostatos, skelbiačios katalikybę vienintele šalies religija.
Po pergalės, konservatoriai išliko nepatenkinti prezidento Juarezo valdymu (jų manymu, prezidentas sukaupė savo rankose per daug valdžios, be to norėjo būti perrinktas dar vienai kadencijai), ir vienas iš armijos generolų, Porfirio Díaz, 1876 sukilo prieš vyriausybę ir ją nuvertė.
Rigvedos giesmėse, kuriose pagarbinami įvairūs dievai (Agnis, Indra, Varuna, Sūrja, Savitaras, Sarasvatė, Ušasė, Ašvinai ir kt.) mitinių siužetų nėra gausu, jie nėra nuoseklūs, daug kur žinomos tik nuotrupos.
Upanišados yra paskutinė, vėlyviausioji vedų dalis (todėl glaudžiai susijusi su vėliau išsivysčiusia vedantos, t. y., „vedų pabaigos“, filosofija) kurioje aptariama simbolinė pasaulio struktūra, kosmologija, ryšis tarp nemaraus Paties ir beribės, nesuvokiamos būties .
ryšium su Harapos civilizacijos atradimu, pradėtos skelbti teorijos apie tai, kad vedos yra būtent prie Indo gyvavusios civilizacijos paveldas, o visi panašumai su kitais indoeuropiečių duomenimis yra migracijų ir dvasinės perdavos iš Indijos į kitus kraštus pasekmė.
vidurio pradėti kurti vėlesni, su vedomis susiję, „vediški“ tekstai: tai vedangos , aptariančios fonetikos, etimologijos, gramatikos, astrologijos, poetikos, apeigų klausimus, parišištos , aiškinančios vedų tekstus, upavedos – prie vedų priskirti tekstai, aiškinantys karybą, architektūrą, šokio meną ir mediciną.
Skyriuje „Bendros pastabos apie žemdirbystę ir valstiečių santykius su dvarininkais" buvo tokie klausimai: vidutinis činšo už žemę ir lankas dydis; savininkų investicijos žemdirbystei tobulinti; pavyzdiniai ūkiai, jų nauda ir nuostoliai; dvarų vertė; per kiek metų grįžta kapitalas, panaudotas žemei pirkti; valstiečių pasiskirstymas; jų prievolės – lažas, duoklės, činšas; užmokestis samdiniams; ūkinės išlaidos, tenkančios vienai valstiečių šeimai, ir kt.
Jis išskyrė šiuos tris valdžios padalijimo principus, nes manė jei valstybinė valdžia bus sukoncentruota vieno asmens rankose arba valstybės institucijoje, tai valdžia bus neteisiška, o valdžių paskirstymas prilaiko atskiras valdžias, apsaugo nuo galimo piktnaudžiavimo.
Šarlis de Monteskjė buvo įsitikinęs, kad įstatymų leidžiamoji valdžia turi priklausyti tautai, tačiau tai sunku realizuoti praktiškai, ypač didelėje valstybėje, todėl įstatymų leidžiamąją valdžią pavedama vykdyti tautos atstovams, tauta turi valdyti per atstovus.
Be to, vykdomoji valdžia turi turėti teisę sušaukti ir paleisti įstatymų leidžiamąją valdžią, sustabdyti įstatymų leidžiamosios valdžios priimtų sprendimų vykdymą, priešingu atveju, įstatymų leidžiamoji valdžia taptų nekontroliuojama, despotiška.
Lokas teigė, kad nėra būtina, kad įstatymų leidžiamoji valdžia veiktų nuolat, tačiau labai svarbu, kad nuolat veiktų vykdomoji valdžia, nes poreikis kurti naujus įstatymus ne visada yra, bet visada yra poreikis vykdyti sukurtuosius, todėl jis teisminės valdžios neatskyrė nuo vykdomosios valdžios.
Teisinėje literatūroje pabrėžiama: „Valdžių padalijimo esmė – ne formalus, schematiškas atskirų valdžios šakų galių diferencijuotas išvardijimas, bet visų pirma tam tikras svertų ir atsvarų mechanizmas, garantuojantis jų santykinį autonomiškumą ir pusiausvyrą“.
Atsižvelgiant į pagrindines valstybės valdžios vykdomas funkcijas – įstatymų leidyba, jų vykdymas ir ginčų, kilusių šioje veikloje, taip pat privatinėje asmenų srityje , sprendimas, – valstybės valdžios skirstomos į įstatymų leidžiamąją, vykdomąją ir teisminę.
Kiti Mėnulio paviršiaus dariniai – apvalios kalvos, kupolai su vienu ar keliais krateriais viršūnėje ir nuolaidžiais šlaitais, atsitiktiniai sprūdžiai, daug į lūžius panašių darinių, vadinamų trūkiais, slėniais ar tiesiog vagomis.
Teritorijos į rytus nuo Lenos upės išraižytos daugelio atskirų kalnų masyvų ir grandinių: Verchojansko kalnagūbrio, Čerskio kalnagūbrio, Stano kalnyno, Jablono kalnagūbrio, Aldano kalnyno, Stano kalnagūbrio, Kolymos kalnyno ir kt.
Didžiąją regiono dalį dengia taiga – vakaruose būdingi tamsūs taigos miškai, sudaryti iš eglių, kedrinių pušų ir kėnių, besikaitaliojantys su pušų miškais, Angaros baseine plyti maumedžių ir pušų miškai, Jenisiejaus ir Lenos tarpupyje – maumedžių miškai ir retmiškiai.
Tačiau daugelyje tarybinių šaltinių Sibirui nepriskiriama Ramiojo vandenyno pakrantė, vadinama Rusijos Tolimaisiais Rytais Pagal tokią sampratą Sibiras apima teritoriją tarp Uralo kalnų vakaruose, Arkties-Ramiojo vandenyno vandenskyros rytuose, Arkties vandenyno šiaurėje bei Vidurinės Azijos pietuose.
Sibiro augmenija prisitaikiusi prie atšiauraus ir kontrastingo klimato; būdingiausi medžiai – sibirinis maumedis, sibirinė pušis, sibirinė eglė, paprastoji pušis, sibirinis kėnis, žemoji pušis, karpotasis beržas, drebulė, daūrinis maumedis.