polyglot-tagger/wikipedia-language-snippets-filtered huggingface dataset:
Duvanjski arzuhal sačuvan je na turskom pod imenom "Bosandža lisanile arzuhal" , "Bošnjakuša" Karahodžina (žepački izraz, istočnobosanski u jekavsko-ikavskoj mješavini, pretovaren turcizmima; također, u njoj nalazimo šćakavske oblike poput "dojde").
Sličan je slučaj s bošnjačkom alhamijado (sreću se još i varijante kao aljamiado, aljamijado, alhamiado) književnošću, koja je služila za razonodu svojim autorima, koji su vlastitu kreativnu energiju uglavnom usmjerili na djela pisana na klasičnim orijentalnim jezicima: arapskom, turskom i perzijskom.
Na području sadašnje Bosne i Hercegovine dijalekatska karta je uveliko izmijenjena u odnosu na predosmanlijsko razdoblje, no, dosta je karakteristika ostalo, sudi li se po dijalektološkim istraživanjima: čakavsko narječje Bihaćke regije zamijenjeno je arhaičnim šćakavsko ikavskim, idiomom o kojem se dijalektolozi još spore; srednja Bosna je ostala štokavsko ikavska, kakva je i bila, a istočniji dijelovi šćakavsko ijekavski.
Vuk Karadžić je tu izvorno štokavsko-ikavsku (pa i čakavsku – tako ju je Fortisu u Splitu recitirao hrvatski kulturni radnik Giulio Bajamonti) pjesancu, koja opisuje zbivanja isključivo u bošnjačkoj sredini, i to u ondašnjoj turskoj Dalmaciji, u Imotskom – predstavio njemačkoj i evropskoj javnosti kao vrhunac srpske narodne poezije.
i 11. stoljeća u grčkim i latinskim izvorima da bi se nastavila u staroslavenskim, domaćem vernakularu i evropskim jezicima, potrebno je dati sumarni pregled, prvenstveno zato što je riječ o jednom od glavnih sporova o imenovanju jezika, najčešće kod Hrvata i Srba (koji su tokom historije imali pretenzije na bosansku teritoriju).
Najvažnije su zbirke izašle u Hrvatskoj i inozemstvu (sakupljači pisci i etnolozi Luka Marjanović, Kosta Hörmann, Alija Nametak, Nasko Frndić, Milman Parry; krajem 20. stoljeća te su zbirke ponovo izdane i obrađene u redakciji Đenane Buturović i Muniba Maglajlića).
Istočnohercegovački dijalekt koriste Bošnjaci u području srednje i istočne Hercegovine , istočnoj Bosni , te u većem dijelu Crne Gore i dijelu Srbije , kao i stanovnici većih gradova (uključujući i one protjerane iz gradova kao Teslić, Prijedor, Banja Luka, Doboj, Zvornik, Vlasenica).
Tokom turske vladavine naziv Bošnjak odnosio se na ime jednog naroda s tri vjere; međutim, nakon propagandnih aktivnosti srpskih i hrvatskih misionara za vrijeme austro-ugarske vladavine Bošnjaci katolici i Bošnjaci pravoslavci počinju se identificirati sa Srbima i Hrvatima, ali mali broj Bošnjaka pravoslavaca i Bošnjaka katolika i Bošnjaci muslimani ostaju u bošnjačkoj naciji.
Igre kao što su fudbal na papiru i jenga zahtijevaju samo vrlo prenosivu ili improvizovanu opremu i mogu se igrati na bilo kojoj ravnoj površini, dok drugi primjeri, kao što su fliper, bilijar, zračni hokej, stolni fudbal i stolni hokej zahtijevaju specijalizovane stolove ili druge samostalne module na kojima se igra igra.
Igre koje se igraju s dominama uglavnom se fokusiraju na igranje domine iz igračeve ruke na odgovarajući kraj druge domine, a ukupni cilj bi mogao biti da se uvijek može igrati, da se sve otvorene krajnje tačke zbroje u datom broju ili višestruko, ili jednostavno igrati sve domine iz svoje ruke na ploču.
Mnoge druge igre koje uključuju visok stepen sreće ne dozvoljavaju direktne napade između protivnika; slučajni događaj jednostavno određuje dobitak ili gubitak u poziciji trenutnog igrača u igri, što je nezavisno od bilo kog drugog igrača; "igra" je onda zapravo "trka" po definicijama kao što je Krofordova.
Ove karte mogu biti standardni anglo-američki špil karata za igranje , regionalni špil koji koristi 32, 36 ili 40 karata, tarot špil od 78 karata (koji se u Europi koristi za igranje raznih igara za trik, zajednički poznatih kao igre Tarot, Tarock ili Tarocchi), ili špil specifičan za pojedinačnu igru .
Tito nije izdao naređenje o proboju Prve proleterske, ali je Koča Popović, samoinicijativno donio odluku o proboju i uspio na liniji Foča-Kalinovik, te je poslao poruku Peki Dapčeviću, komandantu Druge proleterske brigade, da i on krene tim putom, te da Dapčević to prenese Titu.
Ofanziva se završila partizanskim porazom, ali general Lüters je Tita osobno istaknuo riječima: "Tijek borbi pokazao je kako su komunističke snage pod Titovom komandom odlično organizirane, vješto vođene i da raspolažu borbenim moralom, koji izaziva čuđenje", a zapovjednik grupe armija E, general Alexander Löhr, zaključio je kao "Prvotni zadatak da se oslobode njemačke jedinice, koje su bile vezane u Jugoslaviji i pošalju na Istok, uopće nije postignut, nego, naprotiv, bilo je potrebno na kraju akcije dovesti nove snage i komande."
Ostaje otvoreno pitanje, da li je Titova odluka o povlačenju svih jedinca bila pravilna ili ne, ali neke su se jedinice, kao Šesta lička i Osma kordunaška divizija pod zapovjednišvom Ivana Rukavine, povukle samo do planine Plješevice, te tu sačekali prolazak glavnine protivničkih strana i tako izbjegli frontalni sukob.
Njemački general Alexander Löhr izvjestio je komandu, da kada su njegove jedinice stigle na Naretvu, tamo nisu zatekle ni plijen, ni zarobljenike, ni mrtve, te je pohvalio Tita: "Visoko zapovjedništvo partizana bilo je dobro i elastično, a borbena vrijednost trupa dijelom vrlo dobra, a dijelom izvanredna."
Tito se izgovorio da traži pravu formu, ali je dva dana nakon povratka na Vis objavio deklaraciju u kojoj stoji ".da je oslobodilačka borba naroda Jugoslavije narodna i demokratska." i da je njen cilj borba protiv okupatora i stvaranje demoratske Jugoslavije, ". a ne komunističke tvrđave, kako nam naši neprijatelji pripisuju".
Reakcije članova KP su bile još nepovoljnije u odnosu na reakcije na Viški sporazum, mada su Britanci prepoznali Titovo taktiziranje, koje je Churchillov sin Randolph opisao: "Dva su razloga zašto je u britanskom interesu bitno da podupiremo maršala Tita i narodnooslobodilački pokret: jedini su Jugoslaveni koji se bore protiv Nijemaca; i, pomagali mi Tita ili ne, on će nakon rata vladati Jugoslavijom."
Izvještaji Williama Deakina "Bojovna planina" o borbi partizana na Sutjesci smatraju se presudnim za promjenu britanske politike prema NOVJ, a Churchill je u Teheranu rekao "da treba pomoći Titu", Narodni glasnik, glasilo hrvatske zajednice u SAD-u u Pittsburghu, je objavilo članak "da se Washington izjavio za Titu!".
Time se Tito elementima boljševičkog internacionalizma, ali i kontinuiranih jugoslavenskih i srbijanskih imperijalnih pretenzija, direktno usmjerava prema albanskom teritoriju, ali za razliku od ranijih tendencija, socijalistička je Jugoslavija očekivala da će imati aktivni i dugotrajni upliv na društvene i privredne odnose u Albaniji.
Prima i dvojicu stranih novinara, Waltera Bernsteina, koji je kasnije napisao da je Titovo lice ".jedno od najimpresivnijih koje je ikada vidio, slavensko sa snažnim jagodicama. Blago lice - što nisam očekivao od lidera oslobodilačkog pokreta u ovako krvavom ratu." te zaključio ".da se ne radi o seoskom vođi, nego o kozmopolitu i čovjeku vrlo širokih nazora."
godine, kao i 70 stranica u kojima se nalaze izvještaji i mišljenja o smijenjim jugoslavenskim komunistima u Stanjinovim čistkama, no nijednog od osmorice (Milan Gorkić, Đuro Cvijić, Stjepan Cvijić, Filip Filipović, Kosta Novaković bili su već, a Sima Marković, Kamilo Horvatin i Simo Miljuš su praktički bili osuđeni) nije nazvao "neprijateljem" ili "trockistom".
Razlozi da je Tito preživio godine Staljinovih čistki, zbog nedostatka pisanih dokumenata ili nemogućnosti pristupa, mogu se indikativno i logički sažeti: nije sudjelovao u frakcijskim borbama, bio je pristaša jednoumlja, čvrst staljinist, vojnik revolucije, boljševik i radnik, fetišist partijske vjernosti i organizacije.
sklopio pakt o nenapadanju sa Hitlerom, te zauzeo istočni dio Poljske, komunisti su morali prihvatiti suradnju Staljina sa nacistima, pri čemu su koristili Staljinovu formulaciju da se radi "o pregrupiranju snaga, ne po liniji antifašizma i demokracije, već po liniji produbljivanja kapitalističke eksploatacije i ugnjetavanja, po liniji jačanja borbe radnih masa protiv buržoazije."
Nakon Konferencije, KPJ otvorenije podupire Saveznike, a Tito zbog pristupanja Mađarske i Bugarske Trojnom paktu, te ulaska Wehrmachta u Rumuniju, pokušava naći saveznike u borbi protiv fašističkog okruženja, pišući proglas u martu "Protiv kapitulacije - za pakt o uzajamnoj pomoći sa SSSR-om".
Na izlasku ga je dočekala Katica Kličko-Postl, koja ga je obavijestila da se treba sastati sa Srđanom Pricom i Alfredom Bergmanom na sigurnom mjestu u Zagrebu, delegatima CK KPJ; koji su mu saopštili da je predviđen za odlazak u inostranstvo, najprije na rad u Centralnom komitetu u Beč, a najvjerojatnije i na studij na Komunističkom univerzitetu nacionalnih manjina Zapada u Moskvi, a možda i za neki posao u Kominterni.
U prvim danima augusta, zbog slabosti njemačkih i NDH jedinica, partizani su oslobodili Bijeljinu, Gornji i Donji Vakuf, Mrkonjić Grad, Jajce, Bugojno, Kotor-Varoš, Veliku Kladušu i Slunj, a Tito javlja Kominterni da je oslobođeno područje od rijeke Bosne do Sušaka.
decembra izvještava o potvrđenoj odluci Komiterne o novom sastavu Politbiroa CK KPJ: Milan Gorkić je postao generalni sekretar, a članovi su Broz, Rodoljub Čolaković, Sreten Žujović i Franc Leskošek; Sredinom decembra Tito kreće na osmomjesečni ilegalni rad u Jugoslaviju.
godine u Čebinama kod Trbovlja održan je osnivački kongres KP Slovenije, gdje je istaknut federalistički koncept Jugoslavije, te je pronađen kompromis o nacionalnom pitanju, koje se nije shvaćalo samo kao kulturno ili jezikoslovno, ali se smatralo da će se moći riješiti tek kada Slovenci ostvare svoju državu s pravom na opredjeljenje, što se odnosi na njihovo sudjelovanje u državnoj zajednici Jugoslavije.
njemačke divizije u operaciji "Užice", kasnije nazvanoj Prva neprijateljska ofanziva Vrhovni štab na čelu sa Titom donijeo je naredbu da se partizanske jedinice u odbrani Užičke republike brane frontalnim načinom, a ne gerilom, što se radilo o Titovom neiskustvu i tvrdoglavom uvjerenju da protiv Nijemaca može voditi frontalnu borbu.
Nedugo je počela dolaziti pomoć, pa je u područje Užica poslato dvije divizije, jedna pukovnija, te su angažirane kvislinške snage pod zapovjedništvom Milana Nedića, Dimitrija Ljotića i Koste Pećanca, a lijevu obalu Drine zaposjeli su ustaške i domobranske jedinice, kako bi spriječili uzmak partizana preko Zvornika u Bosnu.
kontrolirao je i vlast u budućim republikama, što govori i sukob s Andrijom Hebrangom, kada je nakon Hebrangovog osmišljavanja o uvođenju vjeronauka u školama i organiziranja Telegrafske agencije Hrvatske, Tito reagovao riječima da je to "klizanje u separatizam" i "unošenje elemenata nazadnjaštva", da bi se sukob završio smjenom Hebranga iz CK KPH, premještajem u Beograd i kasnijim hapšenjem u maju 1948.
oktobra pod naslovom "Svima" šalje proglas svim pokrajinskim komitetima KPJ o organiziranju pomoći napadnutoj Republici Španiji, objavljuje članke u "Proleteru", pod naslovima "Komunisti i katolici", gdje kritikuje jedan dio katoličke štampe naklonjen španskim fašistima Francisca Franca; članak "Španjolska i Hrvatska", gdje spominje zajedništvo u borbi protiv Francova fašizma, primjenjujući ih na situaciju izmedu KPJ i hrvatskog seljačkog pokreta.
uputio Veselinu Masleši, glavnoj osobi za veze CK KPJ sa organizacijama KPJ u Beogradu i Srbiji, gdje ukazuje na opasnost od fašizma i mogućem ratu, kao i o međunacionalnim odnosima u Jugoslaviji i sažeto formulira političku orijentaciju KPJ, zasnovanu na samoopredjeljenju naroda na otcjepljenje, ali zbog opasnosti od italijanskog, austrijskog i mađarskog fašizma, jugoslavenski ljevičari su protiv rasparčavanja zemlje, koje bi dovelo do neizbježnog građanskog rata.
Riječima ".Ljevičari su za slobodnu zajednicu svih naroda Jugoslavije u sadašnjim granicama, uređenu na federativnoj osnovi, a protiv svakog ugnjetavanja i hegemonije bilo kojeg naroda po drugome. Osnovni princip treba da bude: nema demokracije bez nacionalne slobode i nema nacionalne slobode bez demokracije."
U Parizu su već bili Rodoljub Čolaković i Sreten Žujović, koji su ga izvjestili o odlasku Milana Gorkića u Moskvi i o tome da nakon mjesec dana boravka, od njega nema nikakvih vijesti, kao ni od Ivana Gržetića - Flajšera, koji je bio predstavnik KPJ u Kominterni.
Tito je preuzeo veze sa zemljom i Kominternom, financije, zastupanje KPJ i opće poslove Centralnog komiteta, Žujović - sve što je vezano sa dobrovoljcima i Španijom, a Čolaković - uredivanje i distribuciju "Proletera", a po potrebi obilazak partijskih organizacija u Jugoslaviji ili medu dobrovoljcima u Španiji.
Dva bivša člana Centralnog komiteta, Ivan Marić i Labud Kosovac, nastoje formirati paralelni centar KPJ, a kako su po osobnim vezama uživali sklonost nekih funkcionera u Kominterni, ali nisu imali podršku partijskih organizacija u zemlji, pokušavaju uspostaviti vezu s Petkom Miletić, sekretarom Kažnjeničkog komiteta u Sremskoj Mitrovici.
Već na Prvom zasjedanju AVNOJ-a, istaknuo je Bosnu i Hercegovinu, kao jednu od šest federalnih jedinica, a da bi se definitivno utvrdio njen status, Tito je u oktobru s vodstvom Pokrajinskog komitetea KPJ za BiH dogovorio sazivanje osnivačkog zasjedanja ZAVNOBiH-a, vrhovnog tijela partizanske civilne vlasti u BiH.
Traženo je da većina rukovodstva dođe u Beograd, planirana je izgradnja "veličanstvene opere u Beogradu", kao i izgradnja veleljepnog dvorca na Dedinju, pa se centralizacija odvijala čak i u sportu kada je beogradski Partizan kao centralni sportski klub JA morao okupiti najbolje sportiste, ponajprije nogometaše poput Stjepana Bobeka i Zlatka Čajkovskog iz zagrebačkog Dinama potom i atletičare, kao Franju Mihalića.
U časopisu "Spremnost", izašlo je Hertino ime u "Popisu židova koji su partizani i slobodni zidari ili skupa s njima rade protiv hrvatskog naroda i države", gdje je navedeno da je Skojevka, partijska tehničarka i da je otac njenog djeteta opasan komunista te član CK, tako da je na osnovu tog spiska Herta 1943.
Zbog te veze i slaboga zdravlja i nakon što su bjelogardejci uz pomoć Češke legije zauzeli Omsk i razbili Crvenu gardu, zadržava se tri mjeseca u Mihajlovki, sve dok jedinice prevođene Aleksandrom Kolčakom počinju obilaziti sela u potrazi za suradnicima Crvene garde; Broz se tada povlači u stepu, gdje ga prima polunomadsko kirgisko pleme sa lokalnim poglavarom Isaijom Džaksenbajevim.
Optužuju ga i zbog dodjele funkcije Ivi Loli Ribaru, sinu buržujskog političara, a kapitalističkog sina Borisa Kidriča, postavio je kao vezu u Parizu, a najsumnjivija je bila Titova veza sa Hertom Haas, "folksdojčericom" u službi Gestapoa, koja kao kurirka nosi poštu iz Zagreba za Pariz, a putuje preko Münchena, gdje Gestapo preslikava sva pisma.
juna u Tacenu pod Šmarnom gorom, na kom je učestvovao 31 delegat iz svih pokrajinskih organizacija osim Makedonije i Dalmacije, Tito je podnio izvještaj Kominterni u kome je potvrdio da je ostvario zahtjeve Kominterne, a Privremeno rukovodstvo preraslo je u Centralni komitet.
Piše dva pisma Dimitrovu, gdje opisuje stanje u zemlji, kritikuje Marića i Kusovca zbog "frakcijskih i grupaških sklonosti", zbog zasluga u Španskom građanskom ratu predlaže Vladimira Ćopića i Božidara Maslarića za članove CK, a Žujovića i Čolakovića predlaže da i dalje ostanu na funkcijama, pomalo brani Karla Hudomala, koji je kažnjen strogim ukorom, a najbolje mišljenje ima o Prežihovu Vorancu.
Početkom maja u planinarskom domu na brdu Lisci kod Sevnice, Tito formira novo tijelo, koje naziva Privremeno rukovodstvo KPJ, kojeg Komiterna još nije priznala, a u njemu su bili izabrani: Edvard Kardelj, Frans Leskošek i Miha Marinko iz Komunističke partije Slovenije; Josip Kraš, Andrija Žaja i Dragutin Petrović iz Komunističke stranke Hrvatske, iz Pokrajinskog komitete Srbije Milovan Đilas i Aleksandar Ranković.
Tu su donesene odluke o štampanju "Proletera" u zemlji, povezivanju mreže s Crnom Gorom, Dalmacijom, Bosnom i Hercegovinom, Makedonijom, Kosovom i Vojvodinom, kao i razvijanju polulegalnih djelatnosti, kao objavljivanja novina, knjiga i brošura, koje su se dobro prodavale sa ciljem koji je Broz zahtjevao da se Partija financira sama, da im se ne prebacuje da su "boljševički plaćenici".
Tito je sazvao sjednicu CK KPJ u Beogradu, gdje je dogovoren tekst za proglas - koji nije bio izričiti poziv za oružani ustanak; U međuvremenu je Kominterna poslala novu direktivu u kojoj traži od komunista da osnuju jedinstvenu narodnu frontu u borbi protiv okupatora sa primjedbom ".imajte na umu da se u sadašnjoj fazi morate baviti oslobađanjem od fašističke najezde, a ne socijalističkom revolucijom."
Broz je odbranom na procesu impresionirao publiku i novinare riječima kojima je počeo svoj iskaz: "Priznajem da sam član ilegalne KPJ, priznajem da sam radio na širenju komunističkih ideja i propagirao komunizam te prikazivao kakva se nepravda čini proleterijatu od buržoazije. ne smatram ovaj sud kompetentnim, već samo sud Partije.".
Njegove izjave na sudu prenijele su mnoge novine, vijesti su primijetili i u Moskvi, mada je bilo i negativnih kritika poput izjave Augusta Cesareca, tada vodećeg ljevičarskog intelektualca, koji je napisao u ilegalnom listu, glasilu CK KPJ Proleter: ".Dođe li taj mladi bolesno ambiciozni komunist na čelo KPJ, to će biti tragedija za Partiju."
Zbog jakosti njemačkih trupa, tek u augustu je iz Crne Gore poslato 50.000 boraca pod zapovjedništvom Peke Dapčevića: Druga, Peta i Sedamnaesta divizija NOVJ, kasnije je u zapadnu Srbiju došla i Prva proleterska, a za njom i Šesta lička divizija, koje su oslobodile mnoge gradove i pripremale napad na Beograd.
godine se može smatrati totalitarizmom, ukoliko se totalitarnom vlašću i totalitarizmom naziva način vladavine, državni sustav ili doktrina u kojoj država pod vlašću jedne stranke ili osobne diktatorske vlasti kontrolira i nastoji usmjeravati kompletan javni i kulturni život, s drastičnim ograničenjima osobnih i građanskih sloboda i prava, često uz primjenu političkog terora.
Dok čeka na zvanični poziv, objavljuje članke u "Proleteru" pod nazivom "Trockisti, agenti međunarodnog fašizma, povodom plenuma CK SKP u januaru 1938. "Još o izdajniku Muku", za Rundschau, Kominternin časopis na njemačkom jeziku polemički članak povodom knjige Ante Ciliga "U zemlji velike laži", optužujući autora da je "fašistički agent". Priprema nastup na IV kongresu Ujedinjenog radničkog sindikata Jugoslavije održanom u Zagrebu 17-18. aprila, gdje je osam komunista izabrano u Centralnu upravu, a nekoliko u redakciju "Radničkih novina".
Neslaganja u sprovođenju koncepta ustanka, doveli su do problema s Đilasom, koji je htio raspustiti masovnu vojsku u Crnoj Gori, koja se brzo formirala; Josip Kopinič je lošom organizacijom napada skojevaca na logor u Keresetincu, u kojem su bili zarobljeni komunisti, gotovo prepolovio članstvo zagrebačkih komunista, ali ga Tito nije mogao smjeniti, jer je Kopinič bio delegat Kominterne i samim tim nije bio pod Titovom jurisdikcijom.
Proglas počinje riječima "Narodi Jugoslavije, na okup protiv fašističkih osvajača!.Hitler i Mussolini ostvaruju svoju zavjeru protiv mira i slobode naroda,. fašistički razbojnici izazivaju rat radi podjele Evrope,.", te upućuje zahtjev narodima Jugoslavije da zajednički ".brane mir i svoju nezavisnost i slobodu".
Postoji Titova odgovornost za počinjene ratne zločine nad zarobljenicima i civilima u poslijednjim mjesecima Drugog svjetskog rata i u prvim poratnim mjesecima, ali tu odgovornost valja ocijeniti sukladno ondašnjim prilikama i ondašnjim kriterijima, koji nisu istovjetni današnjim, te nema mjesta historijskom revizionizmu koji se temelji na moralnom i etičkom relativiziranju nacifašistiških zločina.
papa osudio njegovo učenje Luther mu je odgovorio s tri spisa (An den christlichen Adel deutscher Nation; Von der babylonischen Gefangenschaft der Kirche i Von der Freiheit eines Christenmenschen), u kojima je iznio vlastite osnovne koncepcije: spas kršćaninu donosi vjera u Kristovu žrtvu iskupljenja, a ne dobra djela koja čini; izvor istine u religiji nije tzv.
Kao što je to opisao Peter Bart, uzeti ulogu u filmu sa skromnim budžetom "značilo je smanjiti svoj honorar i riskirati zvjezdani status, ali strategija se isplatila kraljevski: Pakleni šund ne samo da je donio Willisu novo poštovanje kao glumcu, nego mu je donijelo i nekoliko miliona zarade kao rezultat učestvovanja u isplati profita."
Richard Corliss iz Timea napisao je: "Toliko nadvisuje ostale filmove iz ove godine kao glavni gangster u predškolskom razredu. Izaziva holivudske filmove da budu toliko pametni ako žele postići tu razinu. Ako dobri režiseri prihvate Tarantinov indirektni izazov, kino bi opet moglo postati lijepo mjesto za život."
Odgovarajući na usporedbu između Tarantinovog filma i rada Jean-Luc Godarda, posebno njegovog prvog, najslavnijeg filma, Jonathan Rosenbaum iz Chicago Readera napisao je: "Činjenica da Pakleni šund dobija izaziva ekstravagantnije reakcije nego što je to Do posljednjeg daha ikad učinio govori vam dosta koji su kulturni obrasci plodniji - posebno oni koje već imamo i ne želimo proširivati."
Krajem godine Pakleni šund je proglašen filmom godine u izborima Nacionalnog društva filmskih kritičara, Nacionalnog odbora filmskih kritičara, Asocijacije filmskih kritičara Los Angelesa, Bostonskog društva filmskih kritičara, Društva teksaških filmskih kritičara, Jugoistočne organizacije filmskih kritičara i Kruga filmskih kritičara Kansas Cityja.
Janet Maslin nazvala je film "trijumfalnim, pametno dizorijentiranim putovanjem kroz polusvijet koji izvire u potpunosti iz zrele imaginacije g. Tarantina, pejzaž opasnosti, šoka, smijeha i rezonantne boje. Stvorio je djelo koje je tako duboko, pametno i originalno da ga stavlja u red najboljih američkih režisera."
"Zato je Pakleni šund bio tako popularan. Ne zato što sva publika ima sve ili reference na Scorsesea i Kubricka, nego zbog toga što narativna i prostrana struktura filma nikad nije prijetila da ode izvan sebe u značajnost. Filmski ciklus rasističkih i homofobičnih šala možda prijeti da se pretvori u odvratan pogled na svijet, ali preko te odvratnosti prelazi se šalom - zbog intenzivnosti akcije, vrebajuće, konfrontirajuće, perverzne, ograničene i zrakoprazne odvratnosti svijeta koji Tarantino stvara."
Henry Giroux tvrdi da Tarantino "crpi nasilje bez ikakvog kritičkog tona, nudeći gledaocima samo trenutni šok, humor i površnu ironiju kao elemente posredništva. Nijedan od ovih elemenata ne ide dalje od voajerističkog zurenja. prijazne potrošnje šokantnih slika i halucinatornog užitka."
U Britaniji, James Wood je, pišući za Guardian, započeo temu koja će se sve češće pojavljivati u kasnijim kritikama: "Tarantino predstavlja krajnji trijumf postmodernizma, a to je pražnjenje umjetničkog djela od bilo kakvog sadržaja, izbjegavajući tako da učini bilo šta osim da bespomoćno predstavlja naše agonije. Samo u ovom dobu scenarist talentiran kao Tarantino može stvoriti umjetnička djela tako prazna, potpuno pošteđena politike, metafizike ili interesa za moral".
Tarantino objašnjava da je ideja "bila predstaviti najotrcanije priče koje ste ikad vidjeli kao kriminalističke. Znate, 'Vincent Vega i žena Marsellusa Wallacea' - najotrcanija priča. Frajer mora izići sa šefovom ženom i ne pipnuti je. Znate, vidjeli ste priču zilion puta." "Koristim stare oblike pripovijedanja i onda ih namjerno iskrivim", kaže.
Prema Alanu Stoneu, "apsurdni dijalog", kao onaj između Vincenta i Julesa u sceni gdje potonji ubija Marvina, "neočekivano mijenja značenje klišeiziranog nasilja. Pakleni šund demitologizira mačo legendu čineći je smiješnom i deheroizira standardno holivudsko nasilje."
Film počinje s Pumpkin i Honey Bunny, koji pljačkaju restoran, zatim se nastavlja pričom o Vincentu, Julesu, Butchu i nekoliko važnijih likova, uključujući mafijaškog šefa Marsellusa Wallacea, njegovu suprugu Miu i Winstona Wolfa, čovjeka iz podzemlja zaduženog za rješavanje problema.
Estella Tincknell usporedila je soundtrack s onim iz Forresta Gumpa, najuspješnijeg filma 1994, koji se također oslanja na period pop-muzike: "Verzija 'šezdesetih' koju je ponudio Pakleni šund. sigurno nije široko prepoznata kao kontrakultura iz Forresta Gumpa, ali je originalnija forma supkulture temeljene oko životnog stila - surfanja, druženja - koji je rezolutno apolitičan."