Knudtzon viste seg å ha rett i at en stor andel av de leirtavlene som var skrevet på et kjent akkadisk kileskrift, men i et ukjent språk var hettittisk. Disse var blitt oppdaget av den tyske arkeologen og lingvisten Hugo Winckler i den moderne landsbyen Boğazköy som lå på det arkeologiske funnstedet for hettittenes oldtidshovedstad Hattusas. Basert på en studie av dette omfattende materialet lyktes den tsjekkiske lingvisten Bedřich Hrozný å analysere språket. Han presenterte sitt argument for at språket var indoeuropeisk, og støttet således Knudtzon, i en avhandling utgitt i 1915, og fulgte siden opp med en grammatikk for språket. Hroznýs argument for den indoeuropeiske tilknytningen var gjennomgående moderne, skjønt ikke solid underbygget. Han fokuserte på de påfallende likhetene i de idiosynkratiske aspektene i morfologien, noe som sannsynligvis ikke kunne ha skjedd uavhengig og tilfeldig, eller ha blitt lånt fra andre språk. Disse omfattet alternering r/n (se ) i en del substantiv-forstavelser og vokalisk lydsprang (avlyd), sett både i alterneringen i ordet for (engelsk ) mellom nominativ entall, wadar, og genitiv entall, . Han presenterte også et sett av regelmessige lydoverensstemmelser. Etter et avbrudd grunnet forstyrrelsen av den første verdenskrig, kom Hrozný med en tolkning, forsøksvis grammatikalsk analyse og demonstrasjon av hettittisk tilknytning til indoeuropeisk. Det var overbevisende nok til at det raskt ble akseptert av den lingvistiske forskningsverden, og i særdeleshet av samtidige forskere som Edgar H. Sturtevant, som forfattet den første vitenskapelig aksepterte hettittiske grammatikk med en krestomati (samling av litteraturprøver) og en ordliste. Den mest oppdaterte grammatikk for hettittisk er for tiden Hoffner og Melchert 2008.