Fra tidlig i middelalderen hadde Norge lover for landsdelene eller lagdømmet, blant annet Gulatingsloven. Trolig hørtene byene (kaupangene) i utgangspunktet under disse lovene og fikk etterhvert egne lover eller vedtekter kalt bjarkøyrett. Behov for egne lover sprang trolig ut av omfattende handel, bevertningssteder og tettbebyggelse. Reglene rettet seg mot ro og orden, konflikthåndtering og detaljerte regler for brannvern. Bylovene var en utfylling og supplering av lover som gjaldt i landsdelen ellers. Byene hadde eget ting der alle husfaste menn (eiere av hus i byen) skulle møte og disse hadde blant annet som oppgave å dømme i rettssaker. Magnus Lagabøte skapte med rettsenhet i Norge med landslov og bylov. Fra og med Magnus Lagabøte fikk byene byråd valgt av husfaste menn; med byveksten var det tungvint at alle saker skulle opp på allmøte. Spesielt for byene var embedet som gjaldker med bredt virkefelt som politimyndighet, innkreving av avgifter, havnefogd, bygningsinspeksjon og kontroll av mål og vekt. Gjaldkerens rolle ble etterhvert innskrenket og oppgaver overtatt av sysselmannen, fra 1400 overtatt av byfogden.