Etter hvert som forstadsbusstrafikken tok seg opp, ble det åpenbart at byen var i ferd med å vokse i alle retninger. Utbyggingstempoet skjøt fart og forsteder, boligområder og arbeidsområder spredte seg raskt ut fra eldre bygrenser innenfor datidens kommuneområde. Det oppsto store hull i kollektivnettet, som inntil da var besørget med sporveisdrift. Rutebilselskapene, som kappet om busslinjene ut fra byen, var forhindret fra å få konsesjon i bykommunen fordi det kommunale A/S Oslo Sporveier (OS) hadde fått enerett på all konsesjon i byen, som i 1925 ble omdøpt til Oslo. Det var åpenbart at man ikke kunne tilby transport over større og grisgrendte områder, ettersom kostnadsfaktoren betød at bruk av sporvei bare var hensiktsmessig der den var lønnsom. Busskjøretøyet var dermed et fleksibelt, rimelig og praktisk alternativ for å henge med i byens vekst. Et problem med sporveisnettet var at det var spredt ut i vifteform fra sentrum, slik at man måtte ha tverrgående ruter mellom sporveiene. Dette var bare mulig med buss.