Det DSM-definerte schizoidindividet er et smalt utvalg for et håp om å etablere relasjoner er så minimalt at det nesten er utryddet. Lengselen etter nærhet og tilknytning er nesten ikke identifiserbar for schizoide individer. For disse kan psykoterapi passe som en forbindelse og tilknytning. En psykoterapaut kan komme nært den schizoide med følelsen av terapautisk pessimisme, om ikke nihilisme; som deretter kan mislede til å tro at pasientens varsomhet er likegyldighet, og at forsiktigheten er ufølsom. Depersonalisering: Guntrip beskrev depersonalisering som en tapt følelse av identitet og indvidualitet. Depersonalisering er et dissosiativt forsvar som ofte beksirver den schizoide som fjern og bortevekk, eller som en opplevelse av et skille mellom observasjon og egoet. Dette oppleves mest når angsten blir for overveldende og kommer i en mer ekstrem form for tap av affekt. I det tap av affekt fremstår som en kronisk tilstand ved schizoid, er depersonalisering et forsvar mot umiddelbare opplevelser av situasjoner med angst eller fare. Regresjon: Regresjon definerte Guntrip som "et faktum at det schizoide individet føler seg overveldet av den ytre verden og flukter innover til den metaforiske livmoren". Regresjonen som dette omfatter to mekanismer: innover og bakover. Regresjon innover er omfaget av en avhengighet av primitive former for fantasi og selvbeherskelse, ofte sett på som autoerotisk eller som objektløs karakter. Regresjon bakover representerer den intense formen for schizoid defensiv i et forsøk på å finne sikkerhet og unngå ødeleggelse av ekstern virkelighet som er sammenslått med foreldremodellene som motivet står overfor etter utgangen fra livmor ved fysisk fødsel. Fantasien om regresjon tilbake til livmoren er om et sted tilbake hvor alt er trygt.