Et annet sentralt prinsipp i høgnorsken er det såkalte eller , som også står sterkt i svensk. Rent konkret sier denne loven at når et ord skal bøyes, skal roten av ordet gå igjen i alle bøyningsformene. Et eksempel er verbet ( – – ), som med offisiell rettskriving heter ( ). Her går rota igjen i hele bøyingsmønsteret (med omlyd i infinitiv og nåtid) og sammenhengen med andre avledninger av samme rot, for eksempel og , gjøres synligere. I offisiell rettskriving går sammenhengen tapt, til fordel for mer ortofone stavemåter. Et annet eksempel er stavemåten «ei gjenta» («ei jente» i offisiell rettskriving), med for å vise at ordet er en avledning av («moro») og følgelig blir uttalt med en [dʑ]-lyd og ikke [j] i enkelte dialekter.