Forbundsdagen vedtok i 1957 at Berlin var republikkens hovedstad (den vesttyske sentralmyndighetene fortsatte å ha sete i Bonn). Forfatningsdomstolen i Karlsruhe vedtok i 1957 at Vest-Berlin skulle betraktes som en av de vesttyske delstatene. Vestmaktene godtok ikke denne dommen og holdt fast ved Berlins spesielle status. Den vestlige delen av byen var en demokratisk bystat som i henhold til sin forfatning var en del av Forbundsrepublikken Tyskland. Dette var riktignok ikke akseptert av de vestallierte okkupasjonsmaktene, og Vest-Berlins representanter hadde ingen stemmerett i Forbundsdagen eller Forbundsrådet. Da vestmaktene i 1955 ga Forbundsrepublikken utenrikspolitisk suverenitet tok de forbehold for Berlins spesielle status. Tilsvarende tok Sovjetunionen forbehold da DDR fikk suverenitet i 1955. Berlins status forble da okkupert som i avtalene fra 1945. I en note 1958 erklærte Sovjetunionen at de ikke var bundet av London-protokollen av 1944 og etterfølgende avtaler om firemaktsadministrasjonen av Berlin. Sovjetunionen anerkjente imidlertid vestmaktenes rett til nærvær i Vest-Berlin i rollen som okkupasjonsmakt. NATO erklærte i 1954 at angrep på vestlige styrker i Berlin ville utløse bistandsplikt fra fra alliansen.