I islamsk filosofi på 900- og 1100-tallet utforsket tenkere som Ibn Sina (Avicenna) og Ibn Rushd (Averroes) aktivt forholdet mellom sinn og materie. Ved å integrere aristotelisk filosofi med islamsk teologi, utviklet de teorier som berørte dualismen mellom det kroppslige og det intellektuelle. Ibn Sina mente for eksempel at sjelen var en uavhengig substans som kunne eksistere uten kroppen, men samtidig formet han en filosofi hvor sjelen var forent med kroppen i livet, noe som førte til en form for dual-aspekt monisme. Dette la grunnlaget for en forståelse av virkeligheten hvor både ånd og materie utgjør et uatskillelig hele.